Справа № 615/1109/18
Провадження № 2/615/107/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року м. Валки

Валківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - Токмакової А.П.,

секретаря судового засідання - Антоненко М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Валки Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

за участі позивача - ОСОБА_1,

його представника - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_2,

його представника - ОСОБА_4,

в с т а н о в и в:

24.07.2018 року представник позивача ОСОБА_3 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 25000 доларів США основного боргу та 14255,19 доларів США відсотків, а також сплачений позивачем судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що в червні 2013 року позивач надав відповідачу в борг грошові кошти у сумі 30 000 доларів США без визначення строку повернення, з умовою повернення коштів за першою вимогою.

Наприкінці 2015 року звернувся до відповідача з усною вимогою про повернення суми позики. Відповідач позичені кошти не повернув, посилаючись на відсутність такої можливості та пообіцяв повернути кошти частинами у найкоротший строк.

В подальшому відповідач частково погасив заборгованість на загальну суму 5000 доларів США станом на 16.07.2018 року. Кожне погашення супроводжувалося визнанням залишкової суми боргу з боку відповідача, що підтверджується розписками з наявними підписами сторін.

Вважає, що у відповідності до ст.ст.1046,1047 ЦК України між сторонами був укладений договір позики, в якому вони погодили всі його істотні умови, які є характерними даному виду договорів, а саме суму позики, яка складає 30000 доларів США, без визначення строку повернення заборгованості.

04.06.2018 року позивач направив відповідачу письмову вимогу про повернення отриманих у борг коштів, яку останній отримав 09.06.2018 року, тому відповідно до ст.1048 ЦК України починаючи з 10.07.2018 року, на думку представника позивача, настав строк повернення отриманих коштів.

Відповідач, отримавши в борг грошові кошти в сумі 30 000 доларів США, свої зобов'язання щодо їх повернення в погоджений сторонами строк згідно укладеного між ними Договору належним чином не виконав, що свідчить, на думку представника позивача, про доведеність факту порушення відповідачем прав позивача, що надає підстави для захисту його прав шляхом стягнення з відповідача суми бору за договором позики.

З урахуванням вимог ст.1048 ЦК України представник позивача вважає, що позивач має право стягнути з відповідача відсотки від суми позики на рівні облікової ставки НБУ за період з 17.07.2015 року по 12.07.2018 року, що становить 14 255,19 доларів США.

Після виконання вимог ст.187 ЦПК України на підставі ухвали суду від 06.08.2018 року відкрито провадження у цивільній справі, з урахуванням вимог ст.274 ЦПК України судовий розгляд проведено в порядку загального позовного провадження та розяснено сторонам про порядок та строки виконання ними вимог цього Кодексу.

25.09.2018 року представник позивача ОСОБА_3 подав до суду заяву про зменшення позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 24800 доларів США основного боргу та 14255,19 доларів США відсотків, посилаючись на те, що з моменту подання позову відповідач частково погасив заборгованість, сплативши на користь позивача 200 доларів США окремими частинами 31.07.2018 року та 31.08.2018 року.

В цей же день 25.09.2018 року представник відповідача ОСОБА_4 подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову в частині стягнення грошових коштів у вигляді відсотків в сумі 14 255,19 доларів США.

Звернув увагу, що позивачем не надано до суду разом з позовною заявою оригінал або належним чином завірену копію договору позики, на який посилається представник позивача, в якому були б зазначені сума позики та всі істотні умови, на яких вона надається.

Відповідач не заперечує факт отримання від позивача позики у розмірі 30 000 доларів США, але на умовах безпроцентного користування коштами та без визначення строку їх повернення. На даний час відповідач повернув позивачу 5 200 доларів США, що підтверджується його розписками, тому враховуючи положення ст.ст.524,533 ЦК України, відповідач частково визнає позовні вимоги, а саме суму, еквівалентну 24 800 доларам США, визначену в гривнях за офіційним курсом Національного банку України на день ухвалення рішення.

З позовними вимогами про стягнення відсотків в сумі 14 255,19 доларів США за період з 19.07.2015 року по 03.07.2018 року відповідач не згоден, посилаючись на ст.1048 ЦК України, постанову ВСУ від 07.09.2016 року у справі за № 6-1412цс16, вважає їх безпідставними, оскільки право на нарахування та стягнення процентів за договором позики виникає у позикодавця (у випадку не встановлення договором позики розміру процентів) тільки після спливу визначеного у договорі строку їх повернення.

30.10.2018 року представник позивача ОСОБА_3 подав відповідь на відзив, в якій просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вказав, що діюче законодавство не вимагає обовязкового дотримання письмової форми договору позики.

На його думку, в даному випадку доказами існування відносин позики згідно ст.1047 ЦК України є розписки позивача про отримання коштів в якості повернення боргу. Особливістю цих розписок є те, що відповідач також їх підписував. За своїм змістом розписки є двостороннім документом, який фіксує повернення частини боргу та залишок основного боргу на конкретну дату. Наявність на них підписів позичкодавця та позичальника робить цей документ обов'язковим для обох сторін у справі.

Звернув увагу, що відповідач у відзиві визнав отримання у позику 30 000 доларів США та повернення частини заборгованості, що у відповідності до ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню в майбутньому.

Отже, відсутність підписаного сторонами договору позики жодним чином не впливає на обґрунтованість позовних вимог у даній справі. Позивач надав достатньо письмових доказів, що підтверджують його вимоги, а відповідач визнав заборгованість.

Посилаючись на положення ст.1048 ЦК України вважає, що відповідач необґрунтовано стверджує, що між сторонами існують відносини безвідсоткової позики, умисно плутає відсотки за користування позиченими коштами та неустойку, в той час коли відсотки нараховуються за весь час користування грошима, а неустойка починає нараховуватися лише у разі прострочення.

15.01.2019 року представник позивача ОСОБА_3 надав письмові пояснення, в яких посилаючись на викладені у позові та відповіді на відзив обставини, просив задовольнити позов в повному обсязі.

Правом щодо подання інших заяв по суті справи в передбаченому ст.174 ЦПК України порядку сторони не скористалися.

Будь-які заяви чи клопотання щодо проведення інших процесуальних дій, в тому числі забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження у справі, учасниками справи не заявлялися.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримав позовні вимоги, наполягав, що у відповідності до ст.1047 ЦК України розписка про засвідчення наявності боргу може свідчити про укладення договору позики. Зазначена обставина визнана сторонами, тому доказуванню не підлягає. При цьому договір не містить вказівки на строки повернення грошових коштів та необхідність сплати відсотків. Вважає можливим прийняти судове рішення про стягнення боргу саме в доларах США, а не в гривнях, так як враховуючи вимоги ст.533 ЦК України, в звязку з постійною зміною курсу, державний виконавець під час виконання рішення суду розраховує сплачену суму боргу по курсу на день платежу. Підтвердив, що договір в письмовій формі не укладався.

Позивач підтримав позовні вимоги, просив задовольнити в повному обсязі, оскільки на даний час змушений взяти кредит на заборговану відповідачем суму через необхідність купівлі квартири для дочки, тому відсотки, які він просить стягнути з відповідача, підуть на погашення відсотків по кредиту.

Вказав, що з відповідачем разом працювали, знає його давно, неодноразово позичав йому гроші, вважав, що від добропорядна людина. Про передачу грошей в борг домовилися усно в червні 2013 року, строк повернення не оговорювали, але домовилися, що він повинен буде віддати всю суму при першій вимозі. Коли стали необхідні гроші, в кінці 2015 року звернувся до відповідача усно про повернення боргу, але останній не виконав своє зобовязання, вказав, що грошей не має, звертайся до суду. До 04.06.2018 року відповідач сплатив лише 5000 доларів США, тому вирішив звернутися до суду, щоб узаконити дії щодо повернення боргу. Після звернення до суду відповідач сплатив ще 200 доларів США - 31.07.2018 року та 31.08.2018 року по 100 доларів США щомісяця. Наполягав, що йому не відомо, для кого передаються гроші. Просто передав відповідачу гроші на його прохання, які зібрав протягом життя. Розписка при цьому не писалася, якщо і писалася, то позивачу не передавалася. Гроші передав особисто відповідачу під чесне слово.

Представник відповідача ОСОБА_4 позов не визнав, оскільки кошти надавалися в червні 2013 року в сумі 30000 доларів США, але розписка не оформлялася, про відсотки за користування грошима мови не було, просто позивач передав гроші, як товаришу. Вважає, що для вимоги про стягнення боргу у кредитора повинна бути письмова угода з позичальником, яка містить умови повернення грошових коштів. Звернув увагу, що в червні 2013 року відповідач писав розписку, згідно якої передав гроші третій особі, але його обманули, що підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили. Якщо суд прийде до висновку про стягнення боргу, вважає, що сума боргу повинна бути стягнута в еквівалентному розмірі на дату винесення рішення.

Відповідач визнав позов частково. Пояснив, що дійсно в 2013 році брав у позивача грошові кошти в сумі 30000 доларів США, про що писав розписку, вказавши, що взяв гроші безпроцентно та без строків повернення. Наполягав, що позивач знав, що гроші будуть передані третій особі, з якої сам просив помогти їх стягнути. Рішення суду про стягнення цих коштів з третьої особи вступило в законну силу, але не виконується через відсутність у третьої особи грошей. Розуміє, що повинен віддати гроші та віддає, враховуючи матеріальну можливість, але про відсотки під час домовленості мова не йшла, як і не було мови про зобовязання повернення грошей. Стверджував, що розписку про отримання грошей писав у день їх передачі, не знав, що позивач звернеться до суду.

Заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що в червні 2013 року позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 30000 доларів США, які відповідач отримав та розпорядився на власний розсуд.

В судовому засіданні сторони визнали, що грошові кошти передавалися без визначення строку повернення та безпроцентно.

Як вбачається з наданих позивачем розписок від 18.01.2016 року, 28.05.2017 року, 02.04.2018 року, 03.07.2018 року, 31.07.2018 року, 31.08.2018 року, відповідач частково сплатив позивачу грошові кошти на загальну суму 5200 доларів США, залишок боргу станом на 31.08.2018 року становить 24800 доларів США, що сторони визнали повністю в судовому засіданні.

Згідно ч.2 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. Цивільні обовязки згідно з вимогами ч.1 ст.14 ЦК України виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Ст.626 ЦК України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Положеннями ст.ст.638,639 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Якщо сторони домовилися укласти договір в певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Зміна або розірвання договору відповідно до ст.651 ЦК України допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. При цьому, згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, виходячи з положень ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, розписка сама по собі є підтвердженням передачі грошей та укладення договору позики. Зазначена в розписці дата вказує лише на день її складання, який може не співпадати з моментом передачі грошей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Ст.202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що між сторонами укладено односторонній договір в усній формі, визначений на їх розсуд, після досягнення згоди з усіх істотних умов договору щодо предмету та строків його виконання, тому повинен бути виконаний в повному обсязі.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача боргу за договором позики в розмірі 24800 доларів США, оскільки докази свідчать про те, що позивач виконав свої зобов'язання щодо надання грошових коштів відповідачу у розмірі і на умовах, встановлених договором позики, а відповідач через неналежне виконання умов Договору позики має заборгованість, яка до теперішнього часу не погашена.

Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами про повернення суми боргу, однак останній не повернув кошти, посилаючись на відсутність такої можливості та пообіцяв повернути кошти частинами у найкоротший строк. Отже, позивач правомірно предявив йому обґрунтовану вимогу відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства України.

Що стосується позовних вимог щодо стягнення з відповідача відсотків за користування грошовими коштами за Договором позики, які на думку представника позивача, складають 14255,19 доларів США, не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у ч.1 ст.1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в ч.2 ст.1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі за № 6-1412цс16.

Як визнали сторони в судовому засіданні, позика була надана відповідачу безпроцентно та без визначення строку повернення.

Отже, позикодавець в даному випадку не має права на одержання від позичальника процентів від суми позики у відповідності до положень ч.1 ст.1048 ЦК України, оскільки Договором позики за домовленістю між сторонами проценти за користування позикою не встановлювалися, що свідчить про його безоплатність.

Згідно ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Такі положення визначені в ст.ст.193,524 ЦК України, Законом України від 16.04.1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23.09.1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно ст.524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Грошове зобовязання у відповідності до ст.533 ЦК України має бути виконане у гривнях.

Таким чином, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 08.02.2017 року у справі № 6- 1905цс16.

За наявності хоча б в однієї зі сторін зобовязання індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти суд має право ухвалити рішення про стягнення суми в іноземній валюті (Постанова Верховного Суду України від 10.02.2016 року №6-1680цс15).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення суми боргу в доларах США є безпідставними, оскільки ні позивач, ні відповідач не мали індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти, тому у відповідності до ст..533 ЦК України підлягає стягненню сума, визначена в гривнях за офіційним курсом Національного банку України на день ухвалення судового рішення.

Твердження представника відповідача про відсутність між сторонами будь-яких договірних відносин з посиланням на постанову ВСУ від 11.11.2015 року у цивільній справі № 6-1967цс15 суд не приймає до уваги, оскільки в даному рішенні суду предметом спору є розписка про отримання грошових коштів для викупу земельної ділянки, тобто з цільовим призначенням.

У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, грошові кошти в сумі 24800 (двадцять чотири тисячі вісімсот) доларів США, що еквівалентні сумі 694 987,76 грн. станом на день ухвалення судового рішення у справі.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, судовий збір в сумі 6559,53 грн.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, на користь держави судовий збір в сумі 3770,45 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду через Валківський районний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 25.01.2019 року.

Суддя А.П. Токмакова