КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кулікова С.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 757/35330/19-ц

11 грудня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Олійника В.І.

- Желепи О.В.

при секретарі - Осінчук Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 вересня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Вовка С.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ПриватБанк» про зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства «ПриватБанк» про зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позову зазначав, що АТ КБ «ПриватБанк» не визнає факту своєчасної і повної сплати ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 19 348,04 грн., визначеному постановою Полтавського апеляційного суду у справі № 528/1102/16-ц. Після набрання законної сили згаданої постанови Полтавського апеляційного суду та за фактом своєчасного і у повному обсязі виконання її ОСОБА_1 , банк продовжує безпідставне нарахування заборгованості за кредитом, загальна сума якої станом на 03 травня 2019 року становила 46 016,66 грн.

Посилаючись на наведене, позивач просив суд зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» визнати факт своєчасної і повної сплати ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитом у загальному розмірі 19 348,04 грн., визначеному постановою Полтавського апеляційного суду у справі № 528/1102/16-ц, що має юридичне значення для припинення дії кредитного договору між його сторонами - АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 ; зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» припинити безпідставне нарахування ОСОБА_1 заборгованості за кредитом після набрання законної сили постанови Полтавського апеляційного суду у справі № 528/1102/16-ц, та за фактом своєчасного і у повному обсязі виконання її вимог ОСОБА_1 , який сплатив на користь АТ КБ «ПриватБанк» 19 348,04 грн. заборгованості за кредитом у розмірі, визначеному постановою Полтавського апеляційного суду у справі № 528/1102/16-ц; зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» припинити дію кредитного договору між його сторонами - АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_1 своєчасно і в повному обсязі виконав вимоги постанови Полтавського апеляційного суду у справі № 528/1102/16-ц; зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» у письмовій формі (листом) повідомити ОСОБА_1 про припинення дії кредитного договору між його сторонами - АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_1 своєчасно і у повному обсязі виконав вимоги постанови Полтавського апеляційного суду у справі № 528/1102/16-ц; стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди внаслідок неправомірних дій відповідача, що порушили права споживача фінансових послуг, завдали шкоди психічному та фізичному здоров`ю у розмірі 5 000 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 вересня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 вересня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що відмовляючи у задоволенні позову, судом не враховано факту сплати позивачем заборгованості у розмірі, визначеному постановою Полтавського апеляційного суду у справі № 528/1102/16-ц, яка набрала законної сили, що свідчить про виконання позивачем вимог ч. 1 ст. 1291 Конституції України.

Крім того, вказував на те, що суд безпідставно послався у рішенні на відзив відповідача, при цьому не врахувавши, що відзив не був надісланий відповідачем позивачу, що фактично позбавило його процесуального права надати суду відповідь на відзив з викладенням своїх пояснень, міркувань і аргументів наведених відповідачем.

Вважав, що рішення суду є незаконним та необгрунтованим, оскільки ухвалене на підставі неповно і не всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень.

10 грудня 2019 року надійшов відзив представника АТ КБ «ПриватБанк» на апеляційну скаргу, в якому він просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 вересня 2019 року - без змін, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалено у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

Учасники справи в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належно, представник відповідача у відзиві просив, зокрема, у разі неявки представника АТ КБ «ПриватБанк» справу розглядати у їх відсутність, тому колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи у відсутності позивача та представника відповідача.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, 12 грудня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 15000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 08 листопада 2018 року у цивільній справі № 528/1102/16-ц у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про зобов`язання перерахувати заборгованість за кредитом за 30% ставкою за мінусом нарахованих з 27.07.2016 року штрафних санкцій, пені за невиконання зобов`язань та нарахованих процентів за користування кредитом відмовлено.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 07 березня 2019 року у цивільній справі № 528/1102/16-ц рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 08 листопада 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 у стягненні заборгованості за кредитом та відсоткам за користування кредитом скасовано, прийнято в цій частині нове рішення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АВТ КБ «ПриватБанк» 12 387,90 грн. заборгованості за кредитом, 6 960,14 грн. заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами. Судовий збір понесений АТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 2 837,29 грн. віднесено за рахунок держави. В іншій частині рішення залишено без змін.

У справі № 528/1102/16-ц судами встановлено, що за розрахунками позивача внаслідок невиконання умов кредитного договору станом на 31 серпня 2018 року у ОСОБА_1 виникла заборгованість яка становить 35 502,49 грн., з яких 12 387,90 грн. - заборгованість за кредитом, 23 014,59 грн. - заборгованість за відсотками, 100 грн. - заборгованість за пенею та комісією.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в даній справі позовні вимоги про зобов`язання відповідача вчинити дії є передчасними та не відповідають належному способу захисту цивільних прав та інтересів, та позивачем не доведено факту наявності причинного зв`язку між шкодою у визначеному ним розмірі і протиправними діяннями відповідача та вини останнього в її заподіянні.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції зроблений на підставі повного та об`єктивного дослідження наявних в матеріалах справи доказів та в повній мірі відповідає вимогам закону, з наступних підстав.

Звертаючись до суду з позовом про зобов`язання відповідача вчинити дії та стягнення моральної шкоди, позивач посилався на те, що відповідачем не визнається факт оплати заборгованості за кредитним договором у розмірі 19 348,04 грн., у зв`язку з чим просив зобов`язати відповідача визнати такий факт, зобов`язати відповідача припинити нарахування позивачу заборгованості за кредитом після набрання законної сили постанови Полтавського апеляційного суду від 07.03.2019 року, та за фактом сплати заборгованості у розмірі визначеному вказаною заборгованістю; зобов`язати відповідача припинити дію кредитного договору, та повідомити позивача про припинення договору у письмовій формі, оскільки позивачем своєчасно та у повному обсязі виконано вимоги постанови суду; стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 5000 грн., завданої внаслідок неправомірних дій відповідача, що порушили його права як споживача фінансових послуг, завдали шкоди його психічному та фізичному здоров`я.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України не тотожні.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга зазначеної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ч. 1 ст. 629 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем виникли договірні правовідносини за кредитним договором від 12 грудня 2011 року № б/н, які на власний розсуд визначили його зміст та умови, що є обов`язковими до виконання.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У частині другій статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як встановлено судом, рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 08 листопада 2018 року у цивільній справі № 528/1102/16-ц у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про зобов`язання перерахувати заборгованість за кредитом за 30% ставкою за мінусом нарахованих з 27.07.2016 року штрафних санкцій, пені за невиконання зобов`язань та нарахованих процентів за користування кредитом відмовлено.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 07 березня 2019 року у цивільній справі № 528/1102/16-ц рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 08 листопада 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 у стягненні заборгованості за кредитом та відсоткам за користування кредитом скасовано, прийнято в цій частині нове рішення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АВТ КБ «ПриватБанк» 12 387,90 грн. заборгованості за кредитом, 6 960,14 грн. заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами. Судовий збір понесений АТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 2 837,29 грн. віднесено за рахунок держави. В іншій частині рішення залишено без змін.

19 березня 2019 року ОСОБА_1 сплачено 19 348,04 грн., що підтверджується копією платіжного документа (квитанцією).

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази, на підтвердження того, що АТ КБ «ПриватБанк» не зараховано кошти, внесені 19 березня 2019 року ОСОБА_1 у розмірі 19 348,04 грн. на погашення заборгованості за кредитним договором.

Так, за загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

З огляду на зазначене, враховуючи, що суд не може змусити сторону договору дотримуватися його умов чи зобов`язати під час його виконання діяти у певний спосіб, якщо така поведінка вже врегульована самим договором, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача вчинити дії є передчасними та не відповідають належному способу захисту цивільних прав та інтересів (частина друга статті 16 ЦК України), у зв`язку з чим дійшов вірного висновку, що такі вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За правилом частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 зазначено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Враховуючи вищезазначені норми матеріального права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено факту наявності причинного зв`язку між шкодою у визначеному ним розмірі і протиправним діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні, тому вимоги про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Таким чином, доводи апеляційної скарги, що рішення суду є незаконним та необгрунтованим, оскільки ухвалене на підставі неповно і не всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано факту сплати позивачем заборгованості у розмірі, визначеному постановою Полтавського апеляційного суду у справі № 528/1102/16-ц, яка набрала законної сили, що свідчить про виконання позивачем вимог ч. 1 ст. 1291 Конституції України, колегія суддів відхиляє, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача вчинити дії є передчасними та не відповідають належному способу захисту цивільних прав та інтересів.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно послався у рішенні на відзив відповідача, при цьому не врахувавши, що відзив не був надісланий відповідачем позивачу, що фактично позбавило його процесуального права надати суду відповідь на відзив з викладенням своїх пояснень, міркувань і аргументів наведених відповідачем, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів справи відзив був надісланий відповідачем позивачу, на підтвердження чого надано копію накладної від 31.07.2019 року (а.с. 38).

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 вересня 2019 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженау касаційному порядку до Верховного Судупротягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2019 року.

Головуючий: Судді: