Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 390/880/16-ц

провадження № 61-25491св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 03 травня 2017 року у складі колегії суддів: Єгорової С. М., Гайсюка О. В., Голованя А. М.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У травні 2016 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 06 грудня 2006 року між сторонами укладено кредитний договір, згідно якого ПАТ «Укрсоцбанк» надало ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 9 792,00 грн, зі сплатою 27 % річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 05 грудня 2008 року на умовах визначених у кредитному договорі, а ОСОБА_1 зобов`язався у визначені договором строки здійснювати погашення заборгованості. Через неналежне виконанням відповідачем умов договору станом на 18 грудня 2015 року утворилась заборгованість в розмірі 52 595,11 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 8 568,00 грн, заборгованості по відсотках в розмірі 20 853,60 грн, заборгованості по пені в розмірі 12 531,23 грн та інфляційних втрат в розмірі 10 642,28 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь та відшкодувати судові витрати по справі.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від

30 вересня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 03 травня

2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково.

Рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від

30 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість в сумі 16 544,11 грн, що складається із: заборгованості по процентах за період з 18 травня 2013 року по 17 грудня 2015 року в розмірі 6 066,22 грн, пені за несвоєчасне погашення процентів в розмірі 6 066,22 грн, інфляційних витрат від несвоєчасної сплати процентів в розмірі 4 411,67 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В порядку розподілу судових витрат стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» судові витрати в сумі 910,10 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив із того, що на користь ПАТ «Укрсоцбанк» підлягають стягненню з ОСОБА_1 заборгованість по процентах за користування кредитними коштами за період у межах позовної давності з 18 травня 2013 року по 17 грудня

2015 року в сумі 6 066,22 грн, пеня за несвоєчасне погашення процентів, розмір якої на думку колегії суддів підлягає зменшенню до 6 066,22 грн з підстав, передбачених частиною третьою статті 551 ЦК України, через значне перевищення збитків, а також інфляційні втрати відповідно до правил статті 625 ЦК України, які також підлягають стягненню у межах строку позовної давності, а саме за період з 18 травня 2013 року по

18 листопада 2015 року сума якої становить 4 411,67 грн.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

01 липня 2017 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 03 травня 2017 року та залишити в силі рішення Кіровоградського районного суду міста Кіровограда від 30 вересня

2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування кого заявлено відповідачем.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2017 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження.Відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Кіровоградського районного суду Кіровоградської області.

Зупинено виконання рішення Суворовського районного суду уміста Одеси від 14 лютого 2017 року до закінчення касаційного провадження.

У жовтні 2017 року матеріали цивільної справи надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом з матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегія суддів вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, дійшла висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи:

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 06 грудня 2006 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 420/2840-КУ8-КС2 на придбання товарів тривалого використання, згідно якого банк надав ОСОБА_1 кредит у сумі

9 792,00 грн, зі сплатою 27 % річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення заборгованості 05 грудня 2008 року, а ОСОБА_1 зобов`язався виконувати умови договору та своєчасно сплачувати кошти, згідно визначеного договором графіку.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов договору станом на 18 грудня 2015 року утворилася заборгованість на загальну суму

52 595,11 грн, яка складається із заборгованості: за кредитом -

8 568,00 грн, за відсотками - 20 853,60 грн, пені - 12 531,23 грн, інфляційних втрати - 10 642,28 грн.

Погашення заборгованості за договором кредиту № 420/2840-КУ8-КС2 здійснювалось лише двічі, а саме 10 січня 2007 року та 23 лютого 2007 року, після вказаних дат будь-які платежі відповідачем не проводились, що не заперечується сторонами.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просила у задоволенні позовних вимог відмовити у зв?язку із пропуском позовної давності (а. с. 62-63).

Частково задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив із того, що на користь ПАТ «Укрсоцбанк» підлягають стягненню з ОСОБА_1 заборгованість по процентах за користування кредитними коштами за період у межах позовної давності з 18 травня 2013 року по 17 грудня

2015 року в сумі 6 066,22 грн, пеня за несвоєчасне погашення процентів, розмір якої на думку колегії суддів підлягає зменшенню до 6 066,22 грн з підстав, передбачених частиною третьою статті 551 ЦК України, через значне перевищення збитків, а також інфляційні втрати відповідно до правил статті 625 ЦК України, які також підлягають стягненню у межах строку позовної давності, а саме за період з 18 травня 2013 року по

18 листопада 2015 року сума якої становить 4 411,67 грн.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

ПАТ «Укрсоцбанк», звертаючись у травні 2016 року до суду з позовом до ОСОБА_1 , просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість в розмірі 52 595,11 грн, з яких: сума заборгованості за кредитом в розмірі 8 568,00 грн, сума заборгованості за відсотками за період з 06 грудня 2006 року по 17 грудня 2015 року в розмірі 20 853,60 грн, пеня (нарахована за період з 17 грудня 2014 року по 17 грудня 2015 року) в розмірі 12 531,23 грн, інфляційній втрати (за період з грудня 2014 року по листопада 2015 року) в розмірі 10 642,28 грн.

щодо стягнення суми заборгованості за кредитом в розмірі 8 568,00 грн та нарахованих процентів за період з 06 грудня 2006 року по 05 грудня

2008 року:

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач просив застосувати строки позовної давності.

Статтями 256, 257 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до частини першої, п?ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з частинами третьою, четвертою статі 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається, з матеріалів справи, кредитний договір укладено 06 грудня 2006 року з кінцевим терміном повернення кредиту - 05 грудня 2008 року. З цим позовом банк звернувся до суду 13 травня 2016 року, тобто поза межами строку, встановленого статтею 257 ЦК України. Тому висновок суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитом в розмірі 8 568,00 грн та нарахованих процентів за період з

06 грудня 2006 року по 05 грудня 2008 року у зв?язку із пропуском строку позовної давності є правильним.

За таких обставин, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог

ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитом в розмірі 8 568,00 грн та нарахованих процентів за період з

06 грудня 2006 року по 05 грудня 2008 року відповідає як нормам матеріального права, так і принципу справедливості правосуддя у зв`язку із чим таке рішення в цій частині є і підлягає залишенню в силі в цій частині з підстав передбачених статтею 410 ЦПК України.

щодо стягнення інфляційних втрат:

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно частини першої статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

Тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що:

(1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;

(2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;

(3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

У справі, що переглядається ПАТ «Укрсоцбанк» просило стягнути з відповідача інфляційні втрати від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту та процентами за період з грудня 2014 року по листопад

2015 року. Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення в силі рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 03 травня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення суми заборгованості за кредитом та нарахованих процентів за період з 06 грудня 2006 року по 05 грудня 2008 року, оскільки такі пред?явлено з пропуском строку позовної давності, то інфляційні втрати у справі, що переглядається, були нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні.

Тому в задоволенні позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат слід відмовити за безпідставністю. Таким чином, рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 30 вересня 2016 року та рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 03 травня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат слід скасувати, з підстав передбачених 412 ЦПК України, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеною у постанові від 06 березня 2019 року за наслідками розгляду справи

№ 757/44680/15-ц (касаційне провадження № 61-32171св018).

щодо стягнення відсотків за кредитом за період з 06 грудня 2008 року по 17 грудня 2015 року та пені за період з 17 грудня 2014 року по

17 грудня 2015 року в розмірі 12 531,23 грн:

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

28 березня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Строк кредитного договору закінчився 05 грудня 2008 року. Таким чином, нарахування відсотків та пені після закінчення строку дії кредитного договору законом не передбачено.

Положення статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін застосовуються лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, так як у охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій вказаного не врахували, не звернули уваги на те, що ПАТ «Укрсоцбанк» нараховано пеню та відсотки поза межами строку дії кредитного договору визначеного сторонами. А нарахування пені та процентів після закінчення строку дії кредитного договору є неправильним та суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (касаційне провадження № 14-10цс18).

Зважаючи на те, що у справі в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків за кредитом за період з 06 грудня 2008 року по 17 грудня 2015 року та пені за період з

17 грудня 2014 року по 17 грудня 2015 року в розмірі 12 531,23 грн допущено неправильне застосування норм матеріального права, додаткового збирання доказів матеріали справи не потребують, тому колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 30 вересня 2016 року та рішення апеляційного суду Кіровоградської області від

03 травня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків за кредитом за період з

06 грудня 2008 року по 17 грудня 2015 року та пені за період з

17 грудня 2014 року по 17 грудня 2015 року в розмірі 12 531,23 грн, відповідно до статті 412 ЦПК України, підлягають скасуванню з ухваленням у справі в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Керуючись статтями 400, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від

30 вересня 2016 року та рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 03 травня 2017 року в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків за кредитом за період з

06 грудня 2008 року по 17 грудня 2015 року, пені за період з 17 грудня 2014 року по 17 грудня 2015 року та інфляційних втрат скасувати.

У задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків за кредитом за період з 06 грудня 2008 року по 17 грудня

2015 року, пені за період з 17 грудня 2014 року по 17 грудня 2015 року та інфляційних втрат - відмовити.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 03 травня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитом та нарахованих процентів за період з 06 грудня 2006 року по 05 грудня 2008 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
В. М. Коротун
В. П. Курило