справа № 361/738/16 головуючий у суді І інстанції Сердинський В.С.
провадження № 22-ц/824/2820/19 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції ОСОБА_2
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Ткаченка І.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 01 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах сім`ї та дітей Броварської міської ради Київської області, про визначення місця проживання неповнолітніх дітей, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом та просила визначити місце проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір'ю ОСОБА_4.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24 жовтня 1998 року між сторонами було зареєстровано шлюб, від якого вони мають двох дітей сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочку - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. З 30 грудня 2013 року до 28 червня 2015 року позивач з дітьми проживала окремо від чоловіка. 28 червня 2015 року відповідач повідомив її, що має намір розірвати шлюб між ними та створити нову сім'ю з іншою жінкою. Скориставшись відсутністю позивача, відповідач змінив замки на вхідних дверях квартири, в якій ОСОБА_4 проживала та не впускав її до помешкання. ОСОБА_3 почав обмежувати позивача у спілкуванні з дітьми, психологічно налаштував дітей проти неї, не допускав позивача до дітей, забороняв їй бачитися та спілкуватися з ними, залишив їх проживати із ним та його матір'ю. Рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області від 13 жовтня 2015 року надано ОСОБА_3 висновок про визначення місця проживання його малолітньої доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з батьком, враховуючи інтереси дитини.

Однак, ОСОБА_4 не згодна з цим, оскільки вважає, що діти повинні проживати разом з нею, так як позивач має постійне місце проживання та самостійний дохід, алкогольними напоями не зловживає, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно. Позивач постійно цікавиться успіхами дітей, відвідує батьківські збори, спілкується з вчителем. Відповідач неналежним чином піклується про здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток дітей.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 01 жовтня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визначено місце проживання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з матір'ю ОСОБА_4, за місцем її проживання: АДРЕСА_1. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що після розірвання шлюбу з позивачем діти виявили бажання проживати з ним. Виконавчий комітет Броварської міської ради Київської області надав висновок про визначення місця проживання малолітньої доньки ОСОБА_6 з батьком, враховуючи інтереси дитини. Психологами Служби у справах дітей та сім'ї було визначено, що дитини боїться проживати разом з матір'ю. Відповідач зазначає, що він ніколи не створював перешкоди ОСОБА_4 у спілкуванні з донькою, не диктував де і з ким вона має проживати. Дитина проживає у хороших побутових умовах, у неї окрема кімната, свій простір у будинку у с. Димерці, де сім'я відпочиває. Натомість, позивач проживає в одній кімнаті зі своєю матір'ю. ОСОБА_4 має всі можливості спілкуватися з донькою. Жоден із свідків не підтвердив неналежне піклування про дитину, її фізичний, духовний і моральний розвиток. ОСОБА_6 досягнула того віку, коли законом їй надано право визначатися зі своїм місцем проживання. Суд першої інстанції відхилив висновок органу опіки та піклування, визнав його помилковим, однак, не мотивував таке рішення. У судовому засіданні дитина висловила бажання проживати разом з батьком. Суд знехтував ті факти, що дитина не бажає змінювати школу, полишати свою окрему кімнату, проживати з людьми, з якими їй не дуже приємно спілкуватися, втрачати можливість спілкуватися з однокласниками. У рішенні суд не зазначив, які саме інтереси дитини ним захищені.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 зазначає, що вона не має можливості бачитися з донькою без присутності та нагляду відповідача чи його матері. Відповідачем грубо порушуються материнські права щодо спілкування з дитиною та участі у її вихованні. Малолітня донька у силу свого віку неналежним чином виховується відповідачем, без материнської турботи, якої потребує. Відповідач неналежним чином турбується про здоров'я, фізичний, духовий і моральний розвиток дитини. В апеляційній скарзі відповідач наводить факти, якими вводить суд в оману. Висновки органу опіки та піклування не відповідають інтересам дитини, оскільки суттєво змінюють її спосіб життя, яка у силу свого віку не повинна розлучатися з матір'ю.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 24 жовтня 1998 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб (а.с.7, Т.1).

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.8,9, Т.1).

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 жовтня 2015 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.11, Т.1).

Рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області № 601 від 13 жовтня 2015 року «Про надання висновку до суду щодо визначення місця проживання малолітньої дитини» надано ОСОБА_3 висновок до суду про визначення місця проживання його малолітньої доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з батьком, враховуючи інтереси дитини (а.с.13, Т.1).

28 березня 2016 року, 29 квітня 2016 року та 13 червня 2016 року позивач ОСОБА_4 зверталася до служби у справах дітей та сім'ї Броварської міської ради Київської області із заявами щодо перешкоджання їй з боку відповідача ОСОБА_3 та його матері в спілкуванні з дітьми (а.с.78-80, Т.1).

Згідно довідки №551 від 23 грудня 2015 року, виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» Дарницького району м. Києва, ОСОБА_4 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 Умови проживання хороші, кімнати у квартирі використовуються за призначенням. Санітарно-гігієнічний стан житла добрий, кімнати облаштовані відповідними меблями та побутовою технікою. Матері дітей у квартирі відведено окрему ізольовану кімнату. У разі проживання дітей у квартирі створено всі умови дітям для сну, розвитку навчання, відпочинку, що підтверджується актом обстеження умов проживання дитини від 06 серпня 2015 року, складеним комісією служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації (а.с.10, 12, Т.1).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 08 грудня 2008 року квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, належить на праві приватної спільної власності ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4 та ОСОБА_9 в рівних долях (а.с.17, Т.1).

Квартира розташована на 4 поверсі 5-ти поверхового будинку та складається з 2-х кімнат жилою площею 29,5 кв.м. (а.с.226-228, Т.1).

Згідно довідки ТМО «Психіатрія» у м. Києві Київська міська психоневрологічна лікарня №2 від 19 серпня 2015 року ОСОБА_4 в диспансерному відділенні на обліку у лікаря-психіатра не перебуває. 10 серпня 2015 року позивачем було пройдено профілактичний наркологічний огляд, протипоказань до призначення опікунства не виявлені (а.с.14-15, Т.1).

ОСОБА_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та неповнолітня ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_2 власником якої є ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_5. Квартира трикімнатна, житлова площа квартири 57,8 кв.м. (а.с.182, Т.1).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що неповнолітня ОСОБА_6 боячись втратити свій життєвий простір (квартиру, школу, друзів тощо) і думаючи, що втратить все це проживаючи з матір'ю, підпадає під вплив батька та брата, які конфліктно налаштовані проти матері. Свої думки про матір та конфлікт між батьками, ОСОБА_6 формує на основі суджень батька, бабусі та особливо старшого брата ОСОБА_5, оскільки наразі сприймає його як стабільну батьківську фігуру. Враховуючи вищевказане та вік неповнолітньої ОСОБА_6, 10 років, суд критично відноситься до її бажання проживати з батьком, оскільки при спілкуванні з дитиною в судовому засіданні у суду виникли сумніви щодо щирості виявленого бажання. Суд визначив місце проживання дитини з матір'ю, приймаючи до уваги вік неповнолітньої дитини, якій безумовно потрібна материнська турбота, оскільки між дитиною та матір'ю з самого народження існує тісний зв'язок, розірвання якого може потягти за собою негативні наслідки у фізичному та емоційному розвитку дитини, відсутність підтвердження грубого чи егоїстичного ставлення ОСОБА_4 до дитини та будь-яких інших виключних обставин. Батько дитини не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у її вихованні, і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір'ю дитини щодо встановлення часу спілкування, або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання ОСОБА_5, оскільки на момент ухвалення рішення, останній досяг повноліття.

Отже, рішення суду першої інстанції переглядається в частині визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_6.

Апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції в цій частині з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 вказує на те, що відповідач обмежує її у спілкуванні з донькою ОСОБА_6 та налаштовує дитину проти позивача. Дитина виховується неналежним чином, без материнської турботи. Відповідач неналежним чином піклується про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток. Відповідач зі своєю матір'ю прикладають максимум зусиль, щоб дитина якнайшвидше забула свою маму, дитина стала заляканою та замкнутою, віддаляється від позивача емоційного та ментально.

Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції прийшов до висновку, що у силу свого віку неповнолітній дитині безумовно потрібна материнська турбота, оскільки між дитиною та матір'ю з самого народження існує тісний зв'язок, розірвання якого може потягти за собою негативні наслідки у фізичному та емоційному розвитку дитини.

При цьому, суд першої інстанції не звернув уваги, що зазначені позивачем обставини не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Так, з наявного у матеріалах справи протоколу бесіди від 13 серпня 2015 року вбачається, що ОСОБА_6 дуже боїться, що їй доведеться проживати у місті Києві, оскільки там проживають бабуся і дідусь, з якими їй неприємно спілкуватися. Через страх того, що їй прийдеться поміняти місце проживання та школу ОСОБА_6 боїться зустрічатися з матір'ю, хоча часто з нею спілкується по телефону. Згідно протоколу бесіди від 06 жовтня 2015 року ОСОБА_6 чітко висловила свою потребу проживати разом з батьком, оскільки асоціює його зі стабільністю, якої потребує. Дівчинка має прив'язаність до свого життєвого простору (квартири, школи, друзів і т.д.) і думає, що втратить все це, проживаючи з мамою (а.с.41-43, Т.1). У матеріалах справи міститься висновок Виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області від 22 травня 2018 року, підписаний заступником голови комісії з питань захисту прав дитини Л.М. Виноградовою, у якому зазначено про доцільність та необхідність визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, з батьком ОСОБА_3. У висновку зазначено, що під час спілкування ОСОБА_6 постійно демонструвала своє опозиційне ставлення до материнської фігури. ОСОБА_6 наголосила на своєму бажанні проживати тільки з батьком. Зі слів дівчинки, вона категорично не хоче проживати з мамою.

Під час судового засідання у суді першої інстанції ОСОБА_6 пояснила суду, що вона хоче проживати з батьком та братом. З матір'ю спілкується без присутності батька лише у школі, маму не любить, подарунки від неї не прийняла, бо вони їй не сподобалися. Вона самостійно вирішила, що хоче жити у м. Бровари. Має добрі відносини з братом ОСОБА_5 та власну кімнату. Дитина ображена на матір, бо вона говорить, що ОСОБА_6 погана донька. Коли мати телефонує, то на всіх свариться.

Відповідно до ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

На момент ухвалення судового рішення по суті спору ОСОБА_6 досягла десятирічного віку і її думка має бути врахована під час вирішення питання щодо її проживання.

Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Така правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року (справа № 402/428/16-ц).

Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об'єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов'язань, існують позитивні зобов'язання, пов'язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов'язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13).

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

До рішення Європейського Суду з прав людини в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) відповідно до пункту 2 статті 45 Конвенції та пункту 2 правила 74 Регламенту Суду додана окрема думка судді Карло Ранзоні, яка зводиться до наступного.

Презумпція на користь матері в справах про опіку над дитиною не підтримується ані практикою на рівні ООН після прийняття Декларації, ані судового практикою Європейського Суду з прав людини і не відповідає позиції Ради Європи і більшості держав-членів. У 21 столітті методологія з такою презумпцією, яку можна відхилити лише за «виняткових обставин» більше не є раціональною в частині прав, що гарантуються Конвенцією. Основна думка полягає в тому, що ця презумпція, за відсутністю доказів на користь зворотного, розглядає проживання дитини з батьком як таке, що не відповідає найкращим інтересам дитини (див. справу «Цаунеґґер проти Німеччини» з відповідними змінами, заява № 22028/04, § 46, 03 грудня 2009 року).

Декларація ООН не є юридично обов'язковим документом. Вона стала основою для розробки Конвенції Організації Об'єднаних Націй про права дитини 1989 року, яка, на відміну від Декларації, є юридично обов'язковим міжнародним договором. Утім, підготовчі матеріали до Конвенції чітко демонструють, що положення про «розлучення дитини з матір'ю лише за виняткових обставин» існувало на дуже початковій стадії процесу розробки. Його потім критикували, оскільки він просував стереотипний погляд матерів, який ґрунтувався на дискримінації, а відтак, його вилучили. Принцип найкращих інтересів дитини, що випливає з самої Декларації, отримав повну підтримку, втім, як першочергове та найважливіше міркування (див., наприклад, Шарон Детрік, Конвенція Організації Об'єднаних Націй про права дитини, Путівник до «Travaux Preparatoires», 1992 р., і Токо Кайме, «Основи прав у Африканській хартії про права та добробут дитини», Африканський журнал правових досліджень, листопад 2009).

Як зазначалося в справі «Цаунеґґер проти Німеччини» (цитувалася вище, § 60), спільною відправною точкою для рішень більшості держав-членів, погоджено те, що рішення щодо присудження опіки мають ґрунтуватися на найкращих інтересах дитини. ПалатаЛордів, наприклад, у своєму рішенні від 04 липня 1996 року вичерпно заперечила презумпцію чи принцип «переваги матері» в питаннях опіки. Більше того, він підкреслив, що перевага маленької дитини бути зі своєю матір'ю стала лише однією з багатьох конкуруючих обставин і що вона не була переважаючою (див. справу «М.Л. проти Великобританії», заява № 35705/97, 20 березня 2001 р.).

Насамкінець, Рада Європи декілька разів засуджувала нерівне ставлення до батьків і наголошувала на тому, що роль батька щодо дітей необхідно краще визнавати і належно цінувати. Наприклад, у своїй Постанові 2079 (2015) щодо «Рівності і спільної батьківської відповідальності: роль батька» Парламентська Асамблея наголосила на важливості «подолання гендерних стереотипів щодо ролей, які приписуються жінкам і чоловікам у сім'ї» як «відображення соціологічних змін, що відбулися впродовж останніх п'ятдесяти років з огляду на організацію приватної сфери і сім'ї».

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 61-23861св18.

Задовольняючи позовні вимоги та ухвалюючи рішення всупереч волі самої дитини та висновку органу опіки та піклування, суд першої інстанції мотивував своє рішення виключно його сумнівами в щирості думки дитини. При цьому зазначені сумніви не ґрунтуються на жодному доказі, які надані сторонами.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо негативних наслідків у фізичному та емоційному розвитку дитини у разі розлучення її з матір'ю, не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки предметом розгляду в даному випадку є не участь матері у вихованні дитини та усунення перешкод в спілкуванні з дитиною. У даному випадку подано позов про визначення місця проживання дитини.

При цьому, визначення такого місця проживання разом з батьком дитини жодним чином не свідчить про розлучення дитини з матір'ю і як результат настання певних негативних наслідків для самої дитини.

У позовній заяві ОСОБА_4 вказує на те, що вона має постійне місце проживання та просить визначити місце проживання дитини разом з нею за адресою - АДРЕСА_1 У той же час, позивач зареєстрована та мешкає у вказаній квартирі разом з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Житлова площа квартири становить 29,50 кв.м.

Відповідно до ст. 47 ЖК України норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метра на одну особу.

На даний момент на кожного з проживаючих у вищезазначеній квартирі припадає житлова площа у розмірі 9,83 кв.м. У разі проживання у квартирі дитини на кожного з них припадатиме по 7,37 кв.м., що майже у двічі менше, ніж встановлена законом норма площі на кожну особу.

Натомість, відповідач ОСОБА_3 зареєстрований та проживає у АДРЕСА_2 Разом з ним зареєстровані та проживають ОСОБА_10, ОСОБА_5 та ОСОБА_6. Житлова площа квартири становить 57,8 кв.м., квартира трьохкімнатна. Житлова площа на кожну особу, яка зареєстрована та проживає у даній квартирі, становить 14,45 кв.м., тобто є такою що відповідає нормам, встановленим ст. 47 ЖК України. У вказаній квартирі ОСОБА_6 виділена окрема кімната. У суді першої інстанції дитина пояснила, що коли вона приїздила до матері, то спала з братом на двох зсунутих ліжках.

ОСОБА_4 вказувала на те, що відповідач неналежним чином піклується про стан здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток дитини, а також чинить позивачу перешкоди у спілкуванні з дитиною. Однак, ОСОБА_4 не надала суду доказів, які підтверджують зазначені нею обставини.

Визначаючи місце проживання малолітньої дитини з матір'ю, суд першої інстанції ухвалив рішення, яке суперечить нормам чинного національного та європейського законодавства, відхиливши висновок органу опіки та піклування та жодним чином не вмотивувавши своє рішення в цій частині, не взяв до уваги більшу прихильність дитини до батька та відсутність у позивача належних умов для проживання дитини.

Суд першої інстанції не встановив належних фактичних обставин справи та не сприяв забезпеченню найкращих інтересів малолітньої дитини. Через застосування у справі презумпції «на користь матері» суд звузив обсяг оцінки її обставин, знехтував вивченням подальших «не виняткових» обставин, які мають значення при забезпеченні найкращих інтересів дитини сторін по справі.

Враховуючи висновки органу опіки і піклування, якими рекомендовано визначити місце проживання дитини з батьком, а також створення останнім належних умов для її проживання, виховання та забезпечення дитини, апеляційний суд приходить до висновку, що залишення проживання ОСОБА_6 з батьком відповідатиме найкращим її інтересам, а тому відсутні підстави для визначення місця проживання дитини з матір'ю.

Отже, висновки суду про наявність підстав до задоволення позову не ґрунтується на наявних у справі доказах, не відповідають фактичним обставинам справи, що у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України є підставою до скасування рішення та ухвалення нового судового рішення по суті вимог позивача.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_3 сплатив судовий збір у розмірі 826 грн. 80 коп. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, на користь відповідача підлягає стягнення з позивача судовий збір у зазначеному розмірі.

На підставі викладеного та керуючись статтями374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 01 жовтня 2018 року скасувати та прийняти постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах сім`ї та дітей Броварської міської ради Київської області, про визначення місця проживання неповнолітніх дітей відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, проживаючої по АДРЕСА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3, проживаючого по АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, судовий збір у розмірі 826 (вісімсот двадцять шість) гривень, 80 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 30 січня 2019 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.