Справа № 309/906/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 січня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря Терпай С.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу а кціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Хустського районного суду від 25 червня 2018 року (у складі судді Волощук О.Я.) за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «ПриватБанк» (надалі - Банк) звернувся до суду з позовом у квітні 2018 р.

Просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 11 грудня 2006 р. у розмірі 42 896,46 грн., яка складається із:

-7 984,25 грн. - заборгованість за кредитом;

-24 489,17 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом;

-7 904,16 грн. - заборгованість по пені та комісії;

-500 грн. - штраф (фіксована частина);

-2 018,88 грн. - штраф (процентна складова) та вирішити питання розподілу судових витрат.

На обґрунтування позовних вимог указав, що відповідно до умов кредитного договору № б/н від 11.12.2006 р. ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 8 200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Банк узяті на себе зобов'язання згідно з умовами кредитного договору виконав і надав позичальнику кредитні кошти в розмірі та на умовах, визначених договором. Однак позичальник узятих на себе зобов'язань належним чином не виконував, унаслідок чого станом на 28.02.2018 р. у останнього утворилася заборгованість, яка складає загалом 42 896,46 грн.

Рішенням Хустського районного суду від 25 червня 2018 р. у задоволені позовних вимог відмовлено.

Банк просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. Доводить про порушення норм матеріального та процесуального права. Указує, що довідка надана відповідачем у суді першої інстанції про погашення кредитної заборгованості не може братися до уваги, оскільки не є належним доказом у спірних правовідносинах. Зазначає, що позивачем були надані всі належні та допустимі докази на обґрунтування своїх доводів, зокрема розрахунок заборгованості, у якому вказані суми відсотків, пені та інші суми відповідно до умов кредитного договору. Ці докази відповідачем не спростовані. Указує, що відповідач, підписуючи кредитний договір, підтвердив свою згоду про те, що підписана заява разом із Умовами надання банківських послуг і Правилами користування платіжною карткою складає між сторонами договір.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, із таких мотивів.

Суд виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції через його відповідність правильно встановленим обставинам справи, належно оціненим доказам і нормам матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Як видно з матеріалів справи, 11.12.2006 р. між сторонами було укладено кредитний договір №б/н, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 8 200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.11).

Банк вважає, що у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором у відповідача станом на 28.02.2018 р. утворилася заборгованість, яка складає загалом 42 896,46 грн. (а.с.7-10).

У зв'язку з цим Банк і звернувся до суду за захистом свого права.

У ході розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем було подано довідку, видану Банком, про те, що ОСОБА_2, ІПН: НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт НОМЕР_4, виданий Хустским ГО УМВД ОТ 23.10.2002 р., АДРЕСА_1, станом на 07.05.2018 р. не має заборгованості перед Банком (а.с.38).

При цьому належить відмітити, що паспортні дані, вказані в цій довідці, повністю відповідають наданим Банком копіям паспорта та ідентифікаційного коду платника податків відповідача (а.с.18).

Згідно зі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а у разі відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 та 2 ст.1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Доводи апеляційної скарги зводяться до неналежності доказу, поданого відповідачем на обґрунтування відсутності заборгованості. Натомість, Банк надав усі належні та допустимі докази, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

Проте з такими доводами Банку погодитися не можна.

У суді апеляційної інстанції Банком було подано копію заяви на отримання кредиту, підписану відповідачем. Там указується ІПН: НОМЕР_3 (а.с.84). Тобто наявна відмінність у останній цифрі ідентифікаційного коду позичальника.

11 грудня 2018 р. до Закарпатського апеляційного суду надійшла заява від Банку про приєднання документів. Зокрема, Банком було проведено службове розслідування, яким установлено, що через похибку, допущену колишнім працівником Банку (щодо написання правильного ідентифікаційного коду платника податків) була викривлена інформація щодо фінансового стану клієнта. Також у документах, наданих Банком, указується, що довідка про відсутність заборгованості видана співробітником Банку клієнту ОСОБА_2 правомірно, однак не в повній мірі відображала фінансовий стан клієнта, оскільки ідентифікаційний код клієнта в довідці вказаний як № НОМЕР_1.

Отже, Банк визнає свою помилку з невірним зазначенням ідентифікаційного коду відповідача в заяві на отримання кредиту та не заперечує достовірність довідки про відсутність у відповідача заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На обґрунтування своїх доводів Банк подає ряд письмових доказів, які на його думку, є належними та допустимими в контексті спірних правовідносин. Однак, через те, що анкету-заяву на отримання кредиту було оформлено на підставі неіснуючого ідентифікаційного коду платника податків і така халатність працівника Банку була виявлена аж через дванадцять років, у суду апеляційної інстанції є достатньо обґрунтованих підстав ставити під сумнів усі інші докази, які подані Банком на обґрунтування своїх доводів, оскільки вони базуються на недостовірному та неналежному доказі, а саме: анкеті-заяві із зазначенням ідентифікаційного коду, який не належить позичальнику.

За таких обставин справи та доказів, наявних у матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і є недостатніми для скасування судового рішення.

Таким чином, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 376 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

2.Рішення Хустського районного суду від 25 червня 2018 року залишити без змін.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

4.Повне судове рішення складено 31 січня 2019 р.

Судді: