КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 369/11105/15-ц

Апеляційне провадження 22-ц/824/1339/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Мазурик О.Ф., Шкоріної О.І.

при секретарі Борисенко Д.В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2015 року, ухвалене під головуванням судді Медвідь М.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

у/н справи № 369/11105/15-ц № а/п 22-ц/824/1339/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Медвідь Н.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
у жовтні 2015 рокуОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просив стягнути з останньої 976 020, 23 грн.

В обґрунтування позову зазначав, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01.10.2012 у справі № 2-2696/12 задоволено його позовні вимоги про повернення позики та стягнуто з відповідачки борг з врахуванням інфляції у сумі 569 126 грн, проте відповідач рішення суду не виконала та борг не повернула. Відтак позивач просив стягнути за період з 01.06.2012 по 11.10.2015 інфляційні збитки у розмірі 434 680,14 грн, проценти за користування грошовими коштами у розмірі 483 944,22 грн та три відсотки річних у розмірі 57 395,97 грн.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09.11.2015 позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 976 020,23 грн боргу та 6 095 судового збору.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09.10.2018 заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, вона не була повідомлена про день та час розгляду справи, не отримувала копії позовної заяви, підпис на повідомленні про вручення повістки їй не належить. Позивач достовірно знаючи її місце проживання, у позовній заяві вказав іншу адресу, а суд першої інстанції відкриваючи провадження по справі не перевірив належним чином місце її проживання та реєстрації. Крім того, суд не надав належної оцінки доказам наданими позивачем, зокрема розрахункам, складеним самим позивачем та не звернув уваги на те, що договори позики були укладені без нарахування відсотків, а інфляційні збитки застосовуються лише, якщо договір позики укладено у гривні, в даному ж випадку борг стягнуто у еквіваленті до долара США. Вважає, що оскільки виконавче провадження відкрито на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01.10.2012, то усі правовідносини, які виникають з приводу не виконання судового рішення регулюються Законом України «Про виконавче провадження», а тому до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. При цьому вказав, що якщо суд не погодиться з доводами апеляційної скарги про відмову у задоволенні позову, слід врахувати складені ним контр розрахунки посилаючись на те, що розрахунки, складені позивачем є неправильними.

Позивач та його представник ОСОБА_6 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01.10.2012 у справі № 2-2696/12 встановлено, що за умовами договору позики від 01.06.2009 відповідачка отримала від позивача 185 000 грн, з терміном повернення до 01.07.2009. Згідно умов договору позики від 08.10.2010 відповідач отримала від позивача додатково 318 377,50 грн, з терміном повернення до 10.11.2011. Зазначеним рішенням стягнуто з відповідачки на користь позивача заборгованість з врахуванням інфляції у сумі 569 126 грн станом на 01.06.2012.

Проте рішення суду відповідачкою не виконане, борг не погашено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач не виконує рішення суду, то позивач має право на отримання процентів на рівні облікової ставки НБУ, інфляційне відшкодування та три відсотки річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За матеріалами справи встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01.10.2012 стягнуто з відповідачки на користь позивача заборгованість за договорами позики у розмірі 185 000 грн та 318 377,50 грн, що з врахуванням інфляції складає 569 126 грн. Рішення набрало законної сили, проте відповідачкою не виконано та заборгованість за договорами позики не повернута.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що відбулося прострочення виконання грошового зобов'язання, а тому до спірних правовідносин застосовуються положення ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що після ухвалення рішення про стягнення заборгованості за договорами позики застосуванню підлягає лише Закон України «Про виконавче провадження» не ґрунтуються на нормах права. Так, примусове виконання рішення суду здійснюється у відповідності з положеннями Закону України «Про виконавче провадження». Проте, позовні вимоги не стосуються питання виконання рішення суду. Позов заявлено з тих підстав, що не повернення позики, незважаючи на наявність судового рішення про стягнення сум позики, веде до знецінення цих грошових коштів унаслідок інфляційних процесів.

Разом з тим, стягуючи розмір інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми суд не звернув уваги на те, що позивач здійснив розрахунки таких сум не лише від розміру позики, а від суми позики, розрахованої уже з урахуванням інфляції та фактично нарахував інфляційне відшкодування та три проценти річних на інфляційне відшкодування, нараховане за рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01.10.2012.

Подвійне нарахування інфляційних збитків та нарахування трьох процентів річних на інфляційне відшкодування положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК не передбачено.

Загальний розмір позики складає 318 377,50 грн.

Відтак розрахунок наданий стороною відповідачки щодо інфляційних збитків та трьох процентів річних, який складено від розміру боргу у 318 377,50 грн є правильним.

За вказаних обставин рішення суду в частині стягнення інфляційних збитків та трьох процентів річних підлягає зміні із зменшенням розміру стягнутих сум інфляційних втрат з 434 680,14 грн до 384 077,03 грн, а трьох процентів річних за прострочення виконання грошового - з 57 395,97 грн до 50 782,46 грн.

Частина 1 ст. 1048 ЦК України передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

За змістом ст. 526, ч.1 ст. 530, ст. 610 та ч. 1 ст. 612 ЦК України для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, проте лише у межах погодженого сторонами строку договору позики.

Після спливу визначеного договором строку право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Суд задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення процентів за користування позикою не звернув уваги на те, що строк договору позики на суму 185 000 грн сплив 01.07.2009, а на суму позики 318 377,50 грн - 10.11.2011, не врахував правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та від 13.06.2018 у справі № 548/981/15-ц та помилково стягнув проценти за користування позикою, які позивач нарахував за період після закінчення строку договорів позики.

Відтак рішення суду в частині стягнення процентів за користування позикою підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в позові.

Колегія суддів не може визнати обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не була належним чином повідомлена про день та час розгляду справи та була позбавлена можливості отримати копію позовної заяви.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 отримала копію позовної заяви з додатками, а також судову повістку (а.с. 19), відтак відповідач мала можливість надати суду свої письмові пояснення чи заперечення проти позову з посиланням на відповідні докази ОСОБА_2 заяву про зміну своєї адреси до суду не подавала.

Враховуючи, що сума, яка підлягає стягненню з відповідачки зменшена внаслідок апеляційного перегляду справи відповідно судовий збір, який має бути стягнений з відповідачки на користь позивача також підлягає зменшенню з 6 095 грн до 4 348,59 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2015 року в частині стягнення процентів за користування позикою у сумі 483 944,22 грнскасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування позикою.

Рішення в частині стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних та судового збору змінити, зменшивши розмір інфляційних втрат з 434 680,14 грн до 384 077,03 грн; трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання зменшити з 57 395,97 грн до 50 782,46 грн, судовий збір зменшити з 6 095 грн до 4 348,59 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови виготовлений 30.01.2019.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді О. Ф. Мазурик

О. І. Шкоріна