Справа № 428/9342/18
Провадження № 22-ц/810/583/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2019 року м.Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Авалян Н.М. (суддя-доповідач)

суддів - Коновалової В.А., Луганської В.М.

за участю секретаря судового засідання - Перишкіна Т.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області (суддя Посохов І.С.)

від 19 березня 2019 року

у справі про встановлення факту, що має юридичне значення

учасники справи

заявник ОСОБА_1

заінтересована особа Сєвєродонецька міська рада Луганської області

ВСТАНОВИВ:

02 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою, яку уточнила та просила встановити факт її реєстрації та постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 разом з чоловіком ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Луганську.Встановлення вказаного факту необхідно для оформлення спадщини, оскільки нотаріусом не приймається надана нею довідка з місця проживання, видана житлово-експлуатаційною організацією м.Луганська, засвідчена печаткою так званої «ЛНР».

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 березня 2019 року в задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі заявниця просить скасувати рішення суду, посилаючись на його незаконність. Зокрема,зазначено, що суд безпідставно не прийняв до уваги представлені докази, не врахувавши практику Європейського суду з прав людини.

В судове засідання учасники справи не з`явились, що відповідно до частини 2 статті 372 Цивільного процесуального кодексу України не перешкоджає апеляційному розгляду справи з огляду на те, що вони належним чином повідомлені про час та місце проведення судового засідання.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з наступних підстав оскільки воно не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України відповідно до якої рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, викладені заявником у заяві в обґрунтування своїх вимог не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами.

Суд вважав неналежним та недопустимим доказом акт про фактичне проживання з померлою особою на день її смерті № 7 від 19.07.2018 про, виданий за формою, затвердженою наказом так званого «Міністерства юстиції Луганської Народної Республіки», оскільки він виданий установою, яка знаходиться на тимчасово окупованій території, що створена, обрана чи призначена у порядку не передбаченому законом, а, отже, будь-які видані такими установами документи є недійсними та такими, що не створюють жодних правових наслідків.

Свій висновок про неналежність та недопустимість доказу суд обґрунтував посиланням на сформульовані у практиці Міжнародного суду ООН «намібійські винятки», відповідно до яких документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави-члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції помилково розтлумачив зміст «намібійських винятків», без врахування практики Європейського суду з прав людини, у якій застосовувались «намібійські винятки»

Так, у справах «Лоізіду проти Туреччини», «Кіпр проти Туреччини», «Мозер проти Республіки Молдова та Росії», ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Апеляційний суд зауважує, що акт про фактичне проживання з померлою особою на день її смерті не є документом, виданим окупаційною владою, а є актом, складеним мешканцями будинку, засвідченим житлово-експлуатаційною організацією, і підлягав оцінці судом у сукупності з іншими доказами.

Крім вказаного акту, суду були надані належним чином завірені копії документів, виданих органами влади України, які підвереджують викладені в акті факти.

В акті зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , з яким на день його смерті за адресою: АДРЕСА_1 проживала ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_1 ).

Паспорт вказаної серії і номеру був виданий ОСОБА_1 05 березня 2002 року Жовтневим РВ УМВС України в Луганській області, в якому зазначено, що 06 квітня 1961 року відділом ЗАГС Архангельської області був зареєстрований її шлюб з ОСОБА_2 , а також мається відмітка про місце проживання, зроблена Жовтневим РВ УМВС України в Луганській області про реєстрацію з 21 березня 1977 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Аналогічний запис про зареєстроване місце проживання був зроблений Жовтневим РВ УМВС України в Луганській області в паспорті ОСОБА_2 серії НОМЕР_2 , виданим 13 лютого 2003 року Жовтневим РВ УМВС України в Луганській області. Крім того, в паспорті проставлена відмітка про те, що 06 квітня 1961 року відділом ЗАГС Архангельської області був зареєстрований її шлюб в ОСОБА_3

Свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 , видане Вілегодським райбюро ЗАГСа Архангельської області, свідчить про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 06 квітня 1961 року зареєстрували шлюб, актовий запис № 17. Прізвища після реєстрації шлюбу: чоловіка ОСОБА_4 , дружини ОСОБА_4 .

Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_4 , видане 17.05.2018 року Луганським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, підтверджує факт реєстрації дати і місця смерті ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Луганськ (актовий запис № 51).

Вказані докази в своїй сукупності не спростовують, а підтверджують фактичні обставин, зафіксовані в акті, безпідставно не були прийняті до уваги судом в порушення норм ЦПК України про докази та доказування.

Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що за змістом п.3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 доказом підтвердження проживання спадкоємця із спадкодавцем є відмітка у паспорті такого спадкоємця про реєстрацію його місця проживання, а доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував до правовідносин сторін норми матеріального права та порушив норми процесуального права, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення заяви, оскільки надані заявницею доказі є допустимими, достовірними та достатніми на підтвердження факту її постійного проживання з чоловіком за зареєстрованим місцем проживання, а від встановлення вказаного факту залежить реалізація заявницею права на спадкування після смерті чоловіка.

Керуючись ст.ст. 367, 376, 375, 381-384, 388-391 Цивільного процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт реєстрації та постійного проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 разом з чоловіком ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня прийняття постанови.

Головуючий Н.М.Авалян

Судді В.А.Коновалова

В.М.Луганська