Справа № 642/6201/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2019 р. Ленінський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Проценко Л.Г.

за участю секретаря Канаєвої К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, держава Російська Федерація в особі Посольства РФ в Україні, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ :

Заявник звернувся до суду із даною заявою в якій просив встановити факт поранення ОСОБА_1 при виконанні обов`язку військової служби 10.02.2015р. поблизу м.Краматорськ Донецької області України внаслідок збройної агресії РФ проти України. Встановлення даного факту необхідно йому для набуття статусу жертви міжнародного збройного конфлікту.

В обгрунтування заяви зазначив, що в період з квітня 2014р. по 20.04.2017р. він був залучений та брав безпосередньо участь в бойових діях на території Донецької та Луганської областей. У тому числі - з 09.12.2015р. під час військової служби за контрактом. Станом на 10.02.2015р. за наказами 2ТВУЗ Држспецзв`язку, заявник, обіймаючи звання старшого прапорщика Держспецзв`язку, зі своїм підрозділом був дислокований поблизу м.Краматорськ Донецької області та виконував завдання із забезпечення урядовим зв`язком керівництва штабу ЗСУ і службових завдань. В той же день, 10.02.2015р., приблизно о 12.30 год. внаслідок обстрілу бойовиками з міста Горлівки міста Краматорськ, заявник отримав поранення. Заявник вважає, що поранення відбулась саме внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України на території Донецької області, чим було порушено його права на життя та здоров`я. В подальшому, заявник отримав довідку військово-лікарняної комісії від 24.03.2015р. №176 про те, що отримані ним поранення пов`язані з проходженням військової служби, довідку МСЕК про втрату 25% професійної працездатності та посвідчення ветерана війни-учасника бойових дій. Проте, ці документи не визначають причинно-наслідкового зв`язку поранень зі збройною агресією Російської Федерації. На підставі викладеного, заявник звернувся до суду із даною заявою з метою набуття ним статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954р.

Ухвалою суду від 12.09.2019 справу відкрито в порядку окремого провадження та призначено судове засідання.

Заявник у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи в його відсутність.

Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України в судове засідання, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, не з`явився, заяв або клопотань до суду не надав.

Представник заінтересованої особи - Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні в судове засідання, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, не з`явився, заяв або клопотань до суду не надав.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до військового квитка НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01.01.2007р. по 31.12.2015р. проходив військову службу за контрактом в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України. З 01.01.2016р. йому присвоєно звання старшого прапорщика наказом №112.ос начальника 2ТВУЗ. (а.с. 29-40)

Згідно із довідкою №67 Другого територіального вузлу урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку України від 14.06.2017р., старший прапорщик ОСОБА_1 безпосередньо брав участь в анти терористичній операції в періоди: з 25.04.2014р. по 07.05.2014р. в районі м.Ізюм Харківської області; з 10.05.2014р. по 30.07.2014 р. в районі с.Оріхове Старобільського району Луганської області; з 04.09.2014р. по 02.10.2014р., з 16.10.2014р.по04.11.2014р., з 16.12.2014р. по 30.12.2014р., з 27.01.2015р. по 10.02.2015р., з 30.06.2015р. по 14.07.2015р., з 12.08.2015р. по 26.08.2015р., з 23.09.2015р. по 21.10.2015р., з 12.01.2016р. по 11.02.2016р., з 20.05.2016р. по 17.06.2016р. в районі м.Краматорськ Донецької області; з 11.10.2016р. по 10.11.2016р., з 16.03.2017р. по 20.04.2017р. в районі м.Костянтинівка Донецької області. (а.с. 41)

13 листопада 2014р. ОСОБА_1 видано свідоцтво НОМЕР_2 що посвідчує його право на пільги для ветеранів війни - учасників бойових дій. (а.с. 104)

Згідно із довідкою Другого територіального вузла урядового зв`язку Держспецзв`язку від 06.03.2015р. про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), старший прапорщик ОСОБА_1 , 1985р.н., одержав 10 лютого 2015р. вогнепальні сліпі осколкові поранення лівого плеча, поперекової області, нижніх кінцівок; крайовий вогнепальний перелом нижньої третини лівої плечової кістки за наступних обставин: «10 лютого 2015р. приблизно о 12.30 год. терористами з м.Горлівки» Донецької області був обстріляний сучасними потужними системами залпового вогню «смерч» та ще сучаснішими системами «торнадо» із касетними боєприпасами м.Краматорськ Донецької області, зокрема і штаб АТО. В результаті обстрілу ОСОБА_1 отримав поранення. Вид події: дія вогнепальної зброї, дія предметів, що розлітаються внаслідок вибуху (осколки)». (а.с. 95)

27 лютого 2015р. головою Держспецзв`язку полковником Звєрєвим В.П. затверджено акт №45 про нещасний випадок, пов`язаний з виконанням службових обов`язків ОСОБА_1 , де зазначено наступні обставини: «дата нещасного випадку 10.02.2015р., 12.30 год. Місце нещасного випадку - відкрита територія аеродрому в м.Краматорськ Донецької області (штаб АТО). Обставини, за яких стався нещасний випадок: відповідно до наказів начальника 2ТВУЗ Держспезв`язку, старший прапорщик ОСОБА_1 виконував завдання із забезпечення урядовим зв`язком керівництва штабу АТО в м.Краматорськ Донецької області. 10 лютого 2015р. приблизно о 12.30 год. терористами з м.Горлівки» Донецької області був обстріляний сучасними потужними системами залпового вогню «смерч» та ще сучаснішими системами «торнадо» із касетними боєприпасами м.Краматорськ Донецької області, зокрема і штаб АТО. В результаті обстрілу ОСОБА_1 отримав поранення.» (а.с. 96-98)

Згідно довідки МСЕК серії 10 ААА №124281, ОСОБА_1 був оглянутий 24.04.2015р. і йому встановлено ступінь втрати професійної працездатності 25% (а.с. 102-103)

Положенням ст. 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно із ст. 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Отже, Конституцією України зобов`язано державу за будь-яких обставин захищати життя людей і цей обов`язок не залежить від встановлення тих чи інших юридичних фактів.

Крім того, Конституцією України визначено, що Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави, є Головнокомандувачем Збройних Сил України; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; вносить до Верховної ОСОБА_5 України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України (стаття 106 Конституції України).

До повноважень Верховної ради України, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 85 Конституції України, належить оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України», збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах п`ятому - сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах п`ятому - восьмому цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів.

Відповідно до статті 4 цього Закону, у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховної Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни.

Згідно ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Наведене підтверджується прийнятими Верховною Радою України та Президентом України актами, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

Так, 15 квітня 2014 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», який визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

27 квітня 2015 року Верховна Рада України своєю постановою затвердила Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської асамблеї Ради Європи, Парламентської асамблеї НАТО, Парламентської асамблеї ОБСЄ, Парламентської асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, в якому зазначено наступне: Україна залишається об`єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац 1 Звернення); Верховна Рада України визнає Російську Федерацію державою-агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність Ради Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані «ДНР» і «ЛНР» визнати терористичними організаціями (абзаци 6 та 8 Звернення); міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни (абзац 12 Звернення).

В подальшому Верховна Рада України Постановою від 21.04.2015 року схвалила текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», у абзаці 1 пункту 1 якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року. У вказаній Заяві також зазначено, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України; крім того, наведено численні факти порушень Російською Федерацією своїх міжнародних зобов`язань, посягань на територіальну цілісність України, на які, в тому числі посилається і заявник в обґрунтування необхідності встановлення відповідного юридичного факту судом.

Крім того, Президент України Указом від 24 вересня 2015 року №555 ввів в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 вересня 2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, в якій визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.

Верховною Радою України прийнято постанову від 17 березня 2015 року "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.

Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами, як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 124 Конституції України, делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 25грудня 1997 року № 9-зп (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) зазначено, що частину другу статті 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно з ч.1 та п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.

Обставини, які свідчать про факт збройної агресії Російської Федерації проти України є загальновідомим фактом, що його закріплено державою на законодавчому рівні і тому, на підставі ч. 3 ст. 82 ЦПК України, не потребують доказуванню.

За таких обставин, суд вважає встановленим, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації заявник ОСОБА_1 був поранений, а тому порушено його невід`ємне право на життя та здоров`я.

Враховуючи, що факт поранення ОСОБА_1 під час виконання обов`язку військової служби встановлений у визначеному законом порядку та підтверджений відповідними доказами, які були досліджені у судовому засіданні та що його встановлення необхідне для визначення його статусу як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права, суд вважає, що подана заява підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 82, 259, 263-265, 293, 315 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України (01601, м.Київ, вул.Еспланадна, б.8/10), держава Російська Федерація в особі Посольства РФ в Україні (03049, м.Київ, проспект Повітрофлотський, б.27), про встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити.

Встановити юридичний факт поранення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язку військової служби ІНФОРМАЦІЯ_3 р. поблизу м.Краматорськ Донецької області, Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Л.Г. Проценко