КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 760/11988/16-ц Головуючий у 1-й інстанції суддя: Букіна О.М.

29 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Вербової І.М.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 11 червня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання зобов'язання виконаним,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 та просив визнати зобов'язання позивача за договором позики, які оформлені розпискою від 08.10.2008 про отримання в борг коштів у розмірі 550 000,00 грн. перед відповідачем виконаним (погашеним), шляхом дарування ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,25 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, яка належала ОСОБА_1 на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого Копилівською сільською радою 11.07.2007 за № 068-08, вчиненого 08.10.2008.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 11 червня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Посилається на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що відповідачем було зареєстровано право власності на земельну ділянку в рахунок погашення заборгованості позивача за розпискою від 08.10.2008.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній, просив останню задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомив.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності відповідача.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2241/2019
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було повернуто грошові кошти за борговою розпискою, правові підстави для обраного позивачем способу захисту у вигляді визнання зобов'язання виконаним за відсутності підстав, з якими закон пов'язує можливість застосування судом вказаного способу захисту цивільних прав та інтересів, відсутні.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.

При розгляді справи в суді першої та апеляційної інстанції встановлено, що 08.10.2008 ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 550 000,00 грн., строком повернення до 25.12.2008 відповідно до розписки (а. с. 8).

Позивач зазначив, що з метою забезпечення виконання грошового зобов'язання, між ним та відповідачем була досягнута домовленість про те, що земельна ділянка площею 0,25 га, призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, яка належала ОСОБА_1, буде заставою на виконання боргових зобов'язань за розпискою від 08.10.2008, яка була рівнозначною за ринковою ціною сумі коштів, взятих в борг, тому сторони 08.10.2008 уклали договір дарування.

Позивач вказує, що не мав наміру передавати у власність дану земельну ділянку відповідачу, оскільки в разі повернення ним коштів, договір між сторонами мав бути розірваним. При цьому, відповідач запевнив позивача, що не буде реєструвати право власності на земельну ділянку за собою.

Зазначив, що відповідач надав позивачу кошти у борг лише в сумі 490 000,00 грн. та в подальшому зареєстрував право власності на земельну ділянку за собою та звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом про стягнення заборгованості по борговій розписці від 08.10.2008 у розмірі 550 000,00 грн., 3% річних, інфляційних втрат та пені у розмірі 153 608,52 грн.

Позивач, вважаючи факт оформлення земельної ділянки у власність відповідача наслідком прийняття виконання боргового зобов'язання, у зв'язку з чим звернувся із відповідним позовом до суду.

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статтей 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, істотними є умови або предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що сторони, які уклали правочин щодо вимог чинного законодавства та досягли згоди з усіх істотних умов договору, добровільно погодилися на його умови, повинні належним чином їх виконувати.

Матеріали справи свідчать, що 08.10.2008 ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 550 000,00 грн., строком повернення до 25.12.2008 відповідно до розписки (а. с. 8). Будь-яких умов стосовно спірної земельної ділянки вказаний договір позики не містить.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 09.04.2012 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 було стягнуто борг за борговою розпискою від 08.10.2008 у розмірі 550 000,00 , 3-х відсотків річних у розмірі 49 273, 06 грн., інфляційну складову - 138 951, 96 грн. та пеню у розмірі 153 608, 52 грн.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 08.09.2015 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 було стягнуто інфляційні витрати у розмірі 396 428, 68 , 3% річних у розмірі 57 863,01 грн. відсотки у розмірі 196 757,10 грн.

Вказані вище рішення набрали законної сили.

Відповідно до статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Встановлено, що 08.10.2008 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,2500 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавловською І.О., номер в реєстрі 8370 (а. с. 9-11).

Вказана вище земельна ділянка належала на праві власності ОСОБА_1, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку, серії НОМЕР_2 (а. с. 12).

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку вбачається, що 17.08.2015 Управлінням Держземагенства у Макарівському районі було зареєстровано на праві приватної власності вищевказану земельну ділянку за ОСОБА_2 (а. с. 58-59).

Доводи ОСОБА_1, що в рахунок погашення заборгованості за договором позики, позивачем було відчужено на користь ОСОБА_2 є необґрунтованими.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Разом з тим, ОСОБА_1 не надано суду жодних доказів на підтвердження виконання ним зобов'язання за договором позики належним чином.

Посилання позивача на укладення договору дарування, не можуть свідчити про виконання ним грошового зобов'язання, оскільки в самому договорі позики не зазначено даної вимоги виконання, ОСОБА_1 не надано суду підтвердження відповідача в письмовому вигляді щодо погашення заборгованості шляхом укладення договору дарування, так і в останньому не містяться посилання на договір позики.

Крім того, договір дарування від 08.10.2008 у передбаченому законом порядку не скасований та не оспорений.

Враховуючи вищевикладене, у суду відсутні правові підстави вважати виконаним грошове зобов'язання позивачем належним чином.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, а тому не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції.

Судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, матеріали справи та надані відповідні висновки з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з якими погоджується і колегія суддів.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 11 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 01.02.2019.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

А.М.Андрієнко