Ухвала

05 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 355/600/18

провадження № 61-13933ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Гулейкова І. Ю., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 30 травня 2019 року по справі за позовом Київського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі Київської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року Київський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі Київської обласної державної адміністрації (далі - Фонд) звернувся до суду з позовом про визнання ОСОБА_1 боржником та стягнення з неї 173 880,63 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 25 червня 2009 року між Фондом та ОСОБА_2 укладено Кредитний договір № 1063, відповідно до якого його сім`я отримала 100 000,00 грн. на строк 10 років для будівництва житлового будинку. Позичальник використав кошти фонду, проте ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Пунктом 8.4 договору було передбачено, що у разі смерті позичальника його права та обов`язки переходять до повнолітніх спадкоємців. ОСОБА_1 (дружина позичальника) надала письмову заяву-згоду про взяття на себе відповідальності за Кредитним договором №1063 своїм майном і грошовими доходами. Фонд зазначає, що зазначена згода рівнозначна договору поруки. Після смерті позичальника, його дружина продовжувала виконувати зобов`язання 06 жовтня, 22 грудня 2009 року та 03 лютого 2010 року вносила грошові кошти, але у зв`язку із припиненням виконання зобов`язань Фонд звернувся до суду та 20 грудня 2013 року Баришівським районним судом Київської області її визнано боржником та стягнуто 16 269,00 грн заборгованості. 14 грудня 2017 року рішення було виконано. Станом на 23 квітня 2018 року зобов`язання ОСОБА_1 перед Фондом становлять: 86 835,00 грн заборгованість за кредитом; 19 463,58 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом; 67 582,05 грн штрафна санкція.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 23 жовтня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 30 травня 2019 року рішення суду першої інстанції - скасовано та ухвалено нове, яким частково задоволено позовні вимоги та стягнуто з ОСОБА_1 на користь Фонду 105 035,65 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_1 у липні 2019 року засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою постанову Київського апеляційного суду від 30 травня 2019 року у вищевказаній справі.

У своїй касаційній скарзі ОСОБА_1 просить, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати постанову Київського апеляційного суду від 30 травня 2019 року та залишити в силі рішення Баришівського районного суду Київської області від 23 жовтня 2018 року.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості за кредитним договором, у розмірі 94 255,12, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (192 100,00 грн), а тому у розумінні ЦПК України справа є малозначною.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на наявність обставин, передбачених підпунктом 2 пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Разом з тим, перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що розгляд справи судом касаційної інстанції потрібен для формування єдиної правозастосовчої практики.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України, суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підтвердились, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Враховуючи те, що справа в силу вимог закону є малозначною, клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне судового рішення Верховним Судом не розглядається.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 30 травня 2019 року по справі за позовом Київського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі Київської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І. Ю. Гулейков