ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

іменем України

24 липня 2019 року

м. Харків

справа № 643/16216/17

провадження № 22ц/818/1374/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

імена (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа - нотаріус Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції в Харківській області Туревська С.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2018 року в складі судді ЄрмакН.В.,

у с т а н о в и в:

В грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_2 , державного нотаріуса Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори Туревської С.О., приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Гуменної Анни Анатоліївни, про встановлення факту постійного проживання із спадкоємцями на час відкриття спадини.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що після смерті її бабусі ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1 .

За життя померла склала заповіт, нотаріально посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори Сукачовим М.О. за реєстровим номером № 2-55, згідно з яким заповіла все своє майно їй.

За життя вона проживала в квартирі АДРЕСА_1 разом з батьком ОСОБА_5 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 , та бабусею, вела з ними господарство та доглядала їх.

Зазначала, що вона продовжує відкрито, безперервно володіти спірною квартирою упродовж восьми років спочатку з рідними батьком та бабусею, а потім з чотирма дітьми, позивач є одинокою матір`ю і має статус багатодітної та малозабезпеченої родини; іншого житла ніж квартира її батька і бабусі не має; за місцем реєстрації позивач ніколи не проживала, тому що житловий будинок згорів ще у 2007 році, позивач не відмовлялася від своєї частки спадщини. Ніхто із трьох спадкоємців не отримував Свідоцтва про право на спадщину. Позивач ніяким чином не порушує, не оспорює і не претендує на частки відповідачів.

Посилаючись на вказані обставини, просила встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 із спадкодавцем, її бабусею ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини у квартирі АДРЕСА_1 , та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2018 року позов задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 на час відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт проживання дітей з позивачем у спірній квартирі підтверджується актами обстеження умов проживання дітей від 14 листопада 2016 року, від 17 лютого 2017 року та від 16 червня 2017 року, складеними Службою у справах дітей по Московському району Управління служб у справах дітей Департаменту праці і соціальної політики Харківської міської ради. Крім того, факт постійного проживання позивача у спірній квартирі з 2010 року з батьком, бабусею однією сім`єю, та факти народження та постійного проживання з позивачем чотирьох її малолітніх дітей підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , допитаних в судовому засіданні.

08 січня 2019 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального, процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не з`ясував обставини, що мають значення для справи, та не застосував норму матеріального права, яка підлягала застосуванню до спірних правовідносин. Вважає, що покази свідків не є безумовною підставою для задоволення позову.

27 березня 2019 року ОСОБА_1 подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому, просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції по суті вирішення спору є правильним, підтверджується наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Треті особи рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на відзив на апеляційну скаргу не скористались.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_11 , ОСОБА_12, ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 17 березня 1998 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду за реєстраційним № 5А-98-119892.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_11 помер.

Після смерті ОСОБА_11 спадщину прийняв його син ОСОБА_5 . Згідно з Дублікатом свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_5 є спадкоємцем майна ОСОБА_11 (у тому числі з урахуванням Ѕ частки майна, від якого відмовилась дружина померлого ОСОБА_4 ).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер.

Після його смерті спадкоємцями за законом першої черги є син ОСОБА_3 , дві доньки ОСОБА_1 - позивач, ОСОБА_13 - відповідач, а також мати ОСОБА_4 .

З заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернулись син - ОСОБА_3 та донька ОСОБА_1 Донька ОСОБА_13 спадщину прийняла, оскільки на момент відкриття спадщини була неповнолітньою. ОСОБА_4 спадщину прийняла фактично, оскільки на день смерті сина проживала разом з померлим та була зареєстрована за адресою спірного житла.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Після смерті ОСОБА_4 в установлений законом строк з заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_14 .

За життя ОСОБА_4 склала заповіт, нотаріально посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори Сукачовим М.О. за реєстровим номером № 2-55, згідно з яким заповіла все своє майно ОСОБА_1

ОСОБА_1 у встановлений законом строк з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори після смерті бабусі не звернулась.

Із постанови державного нотаріуса Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори Туревської С.О. від 13 травня 2016 року вбачається, що позивачу відмовлено у видачі Свідоцтва про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з пропуском строку.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (стаття 1296 ЦК України).

Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Правових наслідків невиконання такого обов`язку, зокрема у вигляді втрати права на спадщину, положеннями цивільного законодавства не передбачено.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Таким чином, відповідно до статті 392 ЦК України з вимогами про визнання права власності на спадкове майно спадкоємець може звернутися до особи, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно.

У разі, коли спір виникає у зв`язку з неможливістю документального оформлення права на спадщину, за відсутності спору про безпосереднє право на неї, спадкоємець може оскаржити відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій у судовому порядку.

Порядок оформлення права на спадщину встановлений главою 89 ЦК України, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, та являє собою визначену законодавством сукупність функцій, притаманну юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику в справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

ОСОБА_1 заяву про відмову від спадщини не подавала.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 посилається на те, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_2 з липня 2010 року.

Як убачається із копії паспорта ОСОБА_1 з 14 липня 2009 року по 18 серпня 2011 року вона була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (за місцем проживання своєї матері); з 13 вересня 2011 рору на час розгляду справи зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідно до довідки Коломацького районного сектору Головного управління Державної служби надзвичайних ситуацій України у Харківській області № 570/409 від 27 жовтня 2017 року у приватному будинку АДРЕСА_4 17 жовтня 2017 року сталась пожежа.

З висновку Коломацького малого комунального підприємства технічної інвентаризації від 19 вересня 2017 року № 51 про технічний стан приватного житлового будинку садибного типу вбачається що жилий будинок АДРЕСА_5 , АДРЕСА_4 згоріли при пожежі.

Згідно Довідки №1131 від 23 жовтня 2017 року виконкому Шелестівської сільської ради Коломацького району Харківської області ОСОБА_1 з чотирма дітьми дійсно зареєстровані за адресою домоволодіння ОСОБА_15 за адресою: АДРЕСА_4 , але фактично за даною адресою не проживає.

Даними соціального паспорту багатодітної родини, виданого Шелестівською сільрадою Коломацького району 22 серпня 2017 року підтверджується, що умови проживання позивачки за адресою: АДРЕСА_4 незадовільні.

Згідно Акту обстеження житлово-побутових умов за адресою: АДРЕСА_4 , складеного Відділом у справах сім`ї, дітей та молоді Коломацької районної державної адміністрації 29 червня 2016 року, будинок не придатний для проживання, а сім`я, яка складається з чотирьох осіб: матері-одиначки і трьох дітей, потребує реєстрації за фактичним місцем проживання.

Видані 26 лютого 2018 року довідки Амбулаторії загальної практики сімейної медицини села Шелестове Комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги Коломацького району» Департаменту охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації підтверджують, що всі четверо дітей ОСОБА_1 ніколи не проживали та не проживають у будинку - АДРЕСА_4 за місцем їх реєстрації, у Коломацькому Центрі не обслуговуються, не одержують медикаментів та харчування, а обслуговуються за місцем їх фактичного проживання у м. Харкові дитячою поліклінікою № 13.

Фактичне проживання ОСОБА_1 з чотирма малолітніми дітьми за адресою: АДРЕСА_2 , окрім показань свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_16 , підтверджується також медичною карткою КЗОЗ «Харківська міська дитяча поліклініка № 13» дитини ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання якої вказано за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідно до зазначеної медичної картки ОСОБА_17 у КЗОЗ «Харківська міська дитяча поліклініка № 13» протягом 2011-2017 років робили щеплення.

Також згідно листа КЗОЗ «Харківська міська дитяча поліклініка № 13» № 236 від 14 березня 2018 року ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2 спостерігалась у поліклініці з моменту виписки з пологового будинку і до квітня 2016 року (згідно записів у формі 112 від`їжджала у село до бабусі на строк від одного до трьох місяців). Перебуває на обліку у закладі з 09 листопада 2017 року по теперішній час.

Згідно довідки первинного патронажу до новонародженого ОСОБА_17 з матір`ю була виписана з пологового будинку № ХОКП у віці 7 днів, тобто з 29 грудня 2011 року дитина знаходилась за місцем свого постійного проживання.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Дослідивши надані позивачем докази в сукупності з показаннями свідків, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають, зводяться до необхідності переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 02 серпня 2019 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Р.М.Піддубний

О.Ю.Тичкова