18.06.2019 Справа № 756/8562/18
Унікальний № 756/8562/18
Справа № 2-о/756/29/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 року Оболонський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Васалатія К.А.

при секретарі Когутко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернулась до суду із вказаною заявою. Свої вимоги мотивують тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась в м. Алчевськ Луганської обл. та проживала за адресою: АДРЕСА_1 , і дана квартира зареєстрована за нею та її сином ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності.

Заявник вказує, що ще до проведення псевдо референдуму про відокремлення Луганської області, у квітні 2014 р. над будівлею Алчевського міськвиконкому був вивішений прапор РФ та окупаційної адміністрації РФ на території Луганської обл., що для неї, як громадянина України, означало насильницьку втрату громадянства, як одного із основних прав, передбачених Конституцією України. До початку агресивних дій Російської Федерації по відношенню до України люди з проукраїнською позицією відвідували мітинги, приймали участь в мирних акціях на у незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, то вже після травня 2014 р. подібних заходів в місті вже не було. Це пояснюється тим, що їх будь-яким чином намагались заблокувати проросійські активісти.

Вказує на те, що навесні 2014 р. в м. Алчевську з`явились озброєні формування РФ. З часом вони спорудили чисельні блокпости, які мали вигляд барикад із мішків наповнених піском, а озброєні особи у військовій формі могли посеред вулиці чоловіків та перевірити у них документи. Також в місті з`явилось дуже багато злочинних угрупувань, які зневажаючи будь-які людські права та цінності, займались незаконним привласненням чужого майна. По вулицям міста пересувалась військова техніка без розпізнавальних знаків із озброєними представниками збройних формувань РФ з нашивками окупаційної адміністрації РФ на Луганської області. З появою важкого озброєння частина міста почала піддаватись обстрілам. Фактичне проживання в умовах війни давало підстави (зі слів заявника) сприймати загрозу бути вбитою озброєними формуваннями РФ, через що вона дуже хвилювалася за своє життя та здоров`я.

В окупованому РФ м. Алчевську належним чином не забезпечувалась подача води, а медичне обслуговування було на дуже низькому рівні. З огляду на це, багато жителів мали намір покинути місто, але вони були позбавлені такої можливості, оскільки представники окупаційної влади своїми обстрілами зумовили припинення транспортного сполучення потягів з підконтрольною Україні територією.

Зазначає, що в липні 2014 р. Російська Федерація почала збройну агресії проти України, під час якої контрольовані Російською Федерацією озброєні формування проголосили створення так званої «Луганської народної республіки», і вона була змушена у липні 2014 р. переїхати до м. Києва.

Як підсумок, за наслідками військової агресії Російської Федерації було прийнято Постанову Верховної Ради України від 17.03.2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей.

Звернення в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення факту того, що вимушене переселення заявника з окупованої території Луганської області, Україна, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області було обумовлено тим, що вона має на меті визначити свій статус як особи, які перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 р. (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.

Тому, заявник ОСОБА_1 просить суд встановити факт, що її вимушене переселення в липні 2014 р. з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію частини території Луганської області України.

В судове засідання представник заявника не з`явився, надіслала свою заяву про розгляд справи за її відсутності і зазначенням того, що вона підтримує позовні вимоги.

Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечення на заяву не подав, таким чином не реалізувавши своє право на участь у судовому засіданні.

Заінтересована особа - представник Російської Федерації, в судове засідання також не з`явився, про день, час та місце розгляду справи неодноразово повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечення на заяву не подав, таким чином не реалізувавши своє право на участь у судовому засіданні.

Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як убачається із матеріалів справи, заявник ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м . Алчевськ Луганської обл. та проживала там за адресою: АДРЕСА_1 , і дана квартира зареєстрована за нею та її сином ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності.

Заявник вказує, що ще до проведення псевдо референдуму про відокремлення Луганської області, у квітні 2014 р. над будівлею Алчевського міськвиконкому був вивішений прапор РФ та окупаційної адміністрації РФ на території Луганської обл., що для неї, як громадянина України, означало насильницьку втрату громадянства, як одного із основних прав, передбачених Конституцією України. До початку агресивних дій Російської Федерації по відношенню до України люди з проукраїнською позицією відвідували мітинги, приймали участь в мирних акціях на у незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, то вже після травня 2014 р. подібних заходів в місті вже не було. Це пояснюється тим, що їх будь-яким чином намагались заблокувати проросійські активісти.

Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 04.07.2014 р. № , виданих Управлінням праці та соціального захисту населення Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, у липні 2014 року заявник була вимушена переміститись з тимчасово окупованої території м. Алчевська луганської області до м. Києва. Вказаною довідкою посвідчено лише факт її вимушеного переселення, однак відомості щодо причин такого переселення, там відсутні.

В розумінні ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно зі ст. 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Поряд із тим, ст. 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з дій, зазначених в даній статті Закону, серед яких значиться вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України.

Як з`ясовано судом та ніким не заперечується, у квітні 2014 року озброєні формування проголосили створення так званих - «Донецької народної республіки» (07.04.2014 р.) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014 р.). Протягом травня 2014 р. само названі лідери «ДНР» та «ЛНР» організували проведення фіктивних референдумів про відокремлення цих утворень від України.

11.05.2014 р. на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся так званий референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з метою відокремлення та проголошення так званих «Донецької Народної Республіки» та «Луганської Народної Республіки». Однак, такий референдум, як і проголошені утворення, а саме «Луганська Народна Республіка» та «Донецька Народна Республіка» не були визнані міжнародною спільнотою про що свідчать наступні, досліджені в суді докази. Зокрема, Міністерство закордонних справ Великобританії назвало прикрим факт проведення референдуму 11 травня на Донбасі. Прес-секретар Верховного представника ЄС із закордонних справ ОСОБА_3 заявила, що «так звані референдуми у Донецькій і Луганській областях нелегітимні, і ми не визнаємо їх результатів. Ті, хто організував ці референдуми, не володіють демократичною легітимністю».

Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною - агресором, частини території Луганської області, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації.

Як вказано у заяві, з 23.08.2014 р. почалися масові вторгнення на територію луганської та Донецької області регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації.

Постановою Верховної Ради України від 17.03.2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

В абзаці 2 Постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій - (так званих) «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04.02.2015 р. зазначено, що з 20.02.2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків - терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та м. Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки».

Постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 року було затверджено звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.

Крім того, дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, 15.01.2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер-війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права і створюють серйозний виклик для безпекової ситуації в Європі; наголошує, що немає жодних підстав для застосування військової сили в Європі з так званих історичних та безпекових міркувань чи задля захисту своїх «співвітчизників, що проживають за кордоном»; закликає Москву припинити ескалацію ситуації, негайно зупинити потік зброї, найманців і військ на підтримку сепаратистських збройних формувань і використати свій вплив на сепаратистів, щоб переконати їх брати участь у політичному процесі». Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи від 25.06.2015 року визнає, що конфлікт на території України є агресією зі сторони Російської Федерації.

Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території Луганської області України.

При вирішенні даної справи суд виходить з того, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території Луганської області, Україна є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ст. 82 ЦПК України.

Крім визнання окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, Україна, міжнародною спільнотою та національним законодавством, суд вважає, що на таку вказують також джерела міжнародно-правового регулювання режиму окупації, а саме Гаазька конвенція про закони і звичаї сухопутної війни 1907 року, IV Женевська конвенція про захист цивільного населення під час війни 1949 року і деякі положення Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів 1977 року.

Існуючі правові норми, що визначають режим окупації, переважно засновані на положенні ст. 42 Гаазької конвенції 1907 року: «Територія вважається зайнятою, якщо вона дійсно знаходиться під владою ворожої армії». Згідно з цією ж ст. 42 Гаазької конвенції 1907 року, територія, до якої застосовано право окупації, повинна «дійсно перебувати під владою ворожої армії», причому «зайняття поширюється лише на ті області, де ця влада встановлена і в змозі проявляти свою діяльність».

Тобто поняття окупації може бути застосоване до територій, зайнятих країною агресором, якщо наявний її фактичний ефективний контроль окупованих територій. Стан окупації послідовно визначається на основі фактів.

З аналізу норм вказаних конвенцій можна підсумувати наступні ознаки ефективного контролю, а саме: достатня присутність військ держави окупанта; держава окупант здійснює свою владу над окупованою владою, яка втратила здатність до громадських функцій; ворожі сили здалися, були переможені чи відступили; над територією була встановлена тимчасова адміністрація; держава окупант видає укази громадянському населенню та контролює їх виконання.

Здійснення РФ ефективного контролю частини території України, а саме частини Луганської області, з усіма його ознаками підтверджується в сукупності наступними доказами.

Як з`ясував суд, 12.11.2014 р. інтернет-портал «BBC.Україна» опублікував статтю під назвою «В НАТО знову зафіксували танки РФ в Україні», в якій повідомляється, що колони російської техніки, зокрема танки, артилерія, системи ППО і піхота, перетнули кордон з Україною і увійшли на територію, яку контролюють окупанти. Про це повідомив командувач об`єднаними силами НАТО в Європі генерал Філіп Брідлав.

Так на сайті Інтернет-ресурсу "Луганський інформаційний центр" міститься стаття «Глава ЛНР" назначил нових мзров 11 городов Республики" від 02.12.2014 р., згідно якої очільник "ЛНР" І. Плотницький своїм указом призначив 11 міських голів, а саме в містах; Алчевськ, Антрацит. Брянка. Краснодон, Лутугиие, Стаханов, Свердловськ, Первомайськ, Перевальськ, Ровеньки і столиці республіки - Луганськ».

Згідно інформації в статті "ОБСЄ: Українські війська відступили на 4 км. від під Чорнухиним " від 10.02.2015 р., яка опублікована в інтернет-порталі «ua.korrespondent.net", українські військові під натиском збройних формувань РФ на території Луганської області та представників окупаційної адміністрації н Федерацій на території Луганської області були змушені відійти на 4 км. в смт. Чорнухине Попаснянського району Луганської області.

Так, інтернет-портал "Коментарі" у своїй статті "Озброєні бойовики захопили відділ відділ СБУ у Алчевську - ЗМІ" від 06.06.2014 р. повідомив про те, що озброєні проросійські бойовики, увійшовши до відділу СБУ в Алчевську Луганської області, взяли адміністративну будівлю під свій контроль.

Також, інтернет-портал «Комсомольская правда в Украине" опублікував статтю під назвою "В Луганске обещали пенсии в долларах, но платят "деревянными" від 09.04.2015 р. в якій зазначено, що людям похилого віку почали платити пенсії на окупованій території Луганської області, але не в доларах, як обіцяли, а в рублях.

Аналізуючи наведені докази в їх сукупності, суд вважає вірним твердження заявників, що Російська Федерація здійснює ефективний контроль частини Луганської області Україна, що, в свою чергу, дає підстави вважати частину Луганської області окупованою Російською Федерацією.

Щодо обставин, які зумовили вимушене переселення заявника з частини окупованої Російською Федерацією території Луганської області України, то суд виходить з наступного.

Відповідно до Женевської конвенції 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту (чинна для Росії з 10.05.1954 р. в порядку правонаступництва міжнародних договорів колишнього СРСР), то її положення застосовуються до всього цивільного населення держав, що беруть участь у конфлікті, тобто не лише до іноземних громадян, що перебувають на території однієї з воюючих держав, а й до громадян цих держав, а також до цивільного населення окупованих територій.

У ст. 2 IV Женевської конвенції 1949 року зазначено, що Конвенція буде застосовуватися у всіх випадках окупації всієї або частини території Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не зустріне жодного збройного опору.

Згідно зі ст. 43 IV Гаазької конвенції 1907 року, супротивник, що зайняв територію, зобов`язаний вжити всіх залежних від нього заходів для того, щоб наскільки це можливо відновити і забезпечити громадський порядок та суспільне життя, і при цьому він повинен поважати існуючий в країні закон. Положення вищезазначеної Конвенції передбачають розв`язання конкретних питань, таких, як: створення безпечних зон, захист поранених і хворих, а також лікарень і медичного персоналу, доставка медикаментів, спеціальні заходи по захисту дітей та налагодження зв`язків між членами розлучених сімей.

За правилом ст. З IV Женевської конвенції 1949 року з особами, які не беруть активної участі в бойових діях, у тому числі з особами зі складу збройних сил, що склали зброю, а також із тими, хто hors de combat (той, що вийшов з ладу (фр.)) унаслідок хвороби, поранення, затримання чи з будь-якої іншої причини, поводяться гуманно, без будь-якої ворожої дискримінації, причиною якої слугують раса, колір шкіри, релігія чи вірування, стать, походження чи майновий стан чи будь-які інші подібні критерії.

Із цією метою є забороненими й залишатимуться забороненими будь-коли та будь-де такі діяння стосовно зазначених вище осіб: а) насилля над життям й особистістю, зокрема всі види вбивств, завдання каліцтва, жорстоке поводження й тортури; b) захоплення заручників; с) наруга над людською гідністю, зокрема образливе та принизливе поводження; d) засудження та застосування покарання без попереднього судового рішення, винесеного судом, який створено належним чином і який надає судові гарантії, визнані цивілізованими народами як необхідні.

Згідно ст. 27 згаданої Конвенції особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім`ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу.

Однак всупереч норм вказаної Конвенції, Російська Федерація неодноразово порушувала права громадян України, тобто цивільного населення, передбачені та гарантовані Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, як право на життя, право на свободу повагу до честі і гідності, право не бути підданим катуванням, право не перебувати в рабстві або підневільному стані, право на свободу і особисту недоторканість, право на справедливий суд, право не бути покараним без закону, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Така позиція закріплена і в Постанові Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків».

Зокрема, аналіз інформації, що міститься в Інтернет-виданнях, яку наводять заявники, вказує на наявність конкретних фактів порушення вищезазначених гарантованих прав цивільного населення з боку Російської Федерації.

29.06.2016 року незалежна неурядова правозахисна організація Міжнародне партнерство за права людини разом із Норвезьким Гельсінським Комітетом та Українською Гельсінською Спілкою представили Звіт «Звідки відкрили вогонь? Розслідування транскордонних атак на сході України», який презентує аналіз атак на населені пункти Луганської області в Східній Україні. Зокрема, у звіті проводиться дослідження кількох інцидентів, які відбулися під час конфлікту в Східній Україні, що триває з 2014 року та призвів щонайменше до 9371 смерті; незліченних травм; масштабного знищення і незаконного привласнення майна; випадків незаконного арешту та ув`язнення; нелюдського поводження і тортур; а також до масштабного переміщення цивільних осіб.

Масовість таких порушень призвела до того, що в результаті збройної російської агресії на території Донецької та Луганської областей та на території Автономної Республіки Крим понад 921 000 осіб були переміщені в межах України станом на 23.01.2015 р., що підтверджується резолюцією Парламентської Асамблеї Ради Європи «Гуманітарна ситуація українських біженців і переміщених осіб» №2028 від 27.01.2015 року

Більше 2000000 осіб залишаються в районах, контрольованими проросійськими силами, схильними до нестабільності, серйозних порушень прав людини і створення неадекватних умов життя. За даними УВКБ ООН (UNHCR Ukraine) станом на 14.08.2015 року 1 438 000 осіб були змушені покинути свої домівки внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території України, згідно з даними Управління верховного комісара ООН з питань біженців.

Крім цього, відповідно до Заяви Міністерства закордонних справ України щодо виконання Мінських домовленостей від 01.03.2016 р. з моменту початку агресії загинуло понад 2600 українських військовослужбовців та понад 9000 було поранено.

Щодо порушень прав ОСОБА_1 , які гарантовані вищезгаданими Конвенціями, то такі порушення підтверджуються як власними поясненнями заявника та поданими нею доказами, так і узгоджуються з загальним станом подій, що відбувався на окупованій території Луганської обл. та свідчать про масовість порушень прав цивільного населення.

Так навесні 2014 р. в м. Алчевську з`явились озброєні формування РФ. З часом вони спорудили чисельні блокпости, які мали вигляд барикад із мішків наповнених піском, а озброєні особи у військовій формі могли посеред вулиці чоловіків та перевірити у них документи. Також в місті з`явилось дуже багато злочинних угрупувань, які зневажаючи будь-які людські права та цінності, займались незаконним привласненням чужого майна. По вулицям міста пересувалась військова техніка без розпізнавальних знаків із озброєними представниками збройних формувань РФ з нашивками окупаційної адміністрації РФ на Луганської області. З появою важкого озброєння частина міста почала піддаватись обстрілам. Фактичне проживання в умовах війни давало підстави (зі слів заявника) сприймати загрозу бути вбитою озброєними формуваннями РФ, через що вона дуже хвилювалася за своє життя та здоров`я.

Зазначене впливало на стан заявника та в липні 2014 року стало причиною її вимушеного переселення до м. Києва.

Ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Зі змісту вказаних статей, а також роз`яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Ч. 4 ст. 2 Закону України від 18.01.2018 р. «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Отже, вказаний Закон і передбачає, які права можуть виникнути в особи, щодо якої встановлено юридичний факт, про який просять заявники.

Так ст. 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частин першої та другої статті 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян.

У Рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 року № 8?рп/2002 вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладає на суд обов`язок при розгляді справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ECHR у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 313; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 129).

Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ECHR у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 333; рішення ECHR у справі «Catan та інші проти Молдови та Росії», § 109; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 130).

У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ECHR у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 335, § 339; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 131).

Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, §346; рішення ЄСПЛ справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 132).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.

Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права.

Встановлення факту, що має юридичне значення щодо вимушеного переселення заявника з окупованої території Луганської області, відбулось унаслідок збройної агресії РФ та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією Російської Федерації.

Враховуючи викладене, а також те, що ОСОБА_1 переселилась з м. Алчевськ Луганської області з метою збереження життя, здоров`я, свободи, поваги до честі і гідності, права на особисту недоторканість, права на повагу до приватного і сімейного життя, права на свободу думки і совісті в результаті збройної агресії Російської Федерації, та те, що встановити даний факт заявнику необхідно для визначення її статусу як особи, що перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 р. (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), суд вважає, що заява підлягає задоволенню.

Правова позиція щодо застосування тих самих норм права у подібних правовідносинах сформульована Верховним Судом та викладена в постановах від 06.06.2018 року справа №428/13977/16-ц, від 12.04.2018 року справа № 243/7029/17, від 21.03.2018 року справа №428/12368/16-ц, від 21.03.2018 року справа №417/3852/17 та від 14.03.2018 року справа №363/2981/16-ц

Тому виходячи з наведеного, керуючись Конституцією України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» ст. ст. 89, 263, 264, 293, 315-319, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 - задовольнити.

Встановити факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , в липні 2014 р. з окупованої території Луганської області України відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію частини території Луганської області України.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення через Оболонський р/с м. Києва. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.

Суддя К.А. Васалатій