ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 грудня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 731/458/19

Головуючий у першій інстанції - Семенченко О. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1489/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Бобрової І.О., Кузюри Л.В.,

із секретарем: Шкарупою Ю.В.,

учасники справи:

заявник: ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження: державний виконавець Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Клименко Любов Григорівна;

боржник: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою старшого державного виконавця Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Молошної Людмили Іванівни на ухвалу Варвинського районного суду Чернігівської області від 09 жовтня 2019 року (постановлена о 13:22) у справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання протиправними дії та бездіяльність державного виконавця Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Клименко Любові Григорівни, -

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою, в якій просила визнати протиправними дії та бездіяльність з приводу невиконання рішення Варвинського районного суду Чернігівської області про примусове відібрання дітей та негайне виконання рішення від 02.09.2019; зобов`язати державного виконавця Прилуцького МВ ДВС ГТУЮ у Чернігівській області Клименко Л.Г. забезпечити невідкладне виконання рішення Варвинського районного суду Чернігівської області про примусове відібрання дітей та негайне виконання рішення від 02.09.2019.

Скаргу обґрунтовувала тим, що на примусовому виконанні Прилуцького МВ ДВС ГТУ у Чернігівській області перебуває рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 02.09.2019 про відібрання дітей. 06.09.2019 боржник ОСОБА_2 відмовився добровільно виконувати вказане судове рішення. 20.09.2019 державним виконавцем було здійснено повторний вихід за місцем проживання боржника для виконання рішення, проте останній знову проігнорував вимоги державного виконавця та відмовився передавати дітей. Всі прохання заявниці до державного виконавця з приводу інформування про подальше виконання судового рішення були відхилені та повідомлено, що на даний час вжити заходів щодо ігнорування боржником виконання рішення суду не можливо. Заявниця вважає, що бездіяльність державного виконавця є протиправною і направлена на потурання та фактичне заохочення ОСОБА_2 до невиконання судового рішення.

Ухвалою Варвинського районного суду Чернігівської області від 09 жовтня 2019 року скаргу ОСОБА_1 задоволено. Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Прилуцького МВ ДВС ГТУЮ у Чернігівській області Клименко Л.Г. з приводу невиконання рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 02.09.2019 № 742/1593/19 щодо відібрання у ОСОБА_2 малолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і повернення їх за місцем фактичного проживання ОСОБА_1 . Зобов`язано державних виконавців Прилуцького МВ ДВС ГТУЮ у Чернігівській області Клименко Л.Г., Молошну Л.І. здійснити заходи щодо забезпечення виконання рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 02.09.2019 № 742/1593/19.

В апеляційній скарзі старший державний виконавець Прилуцького МВ ДВС ГТУЮ у Чернігівській області Молошна Л.І. просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, посилаючись на порушення норм матеріального права, необґрунтованість та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що державним виконавцем на даному етапі проведення виконавчих дій вжито всі заходи примусового виконання оскаржуваного рішення у спосіб та в порядку, що передбачені Законом України «Про виконавче провадження».

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення державного виконавця Прилуцького МВ ДВС ГТУЮ у Чернігівській області Клименко Л.Г., яка просила задовольнити апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи скаргу ОСОБА_1 , суд першої інстанції констатував факт бездіяльності державного виконавця у зв`язку з пропущенням строків вчинення заходів, спрямованих на виконання рішення суду, оскільки останнім було накладено на боржника стягнення у виді штрафу відповідно до ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» 20.09.2019, а не на третій робочий день, як то передбачено ст. 63 цього Закону. Також суд першої інстанції виходив з того, що з матеріалів виконавчого провадження не вбачається, що державний виконавець звертався до органу досудового розслідування з повідомленням про вчинення боржником кримінального правопорушення, як того вимагає ч. 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» та які саме дії вживалися самим державним виконавцем щодо відібрання дітей у ОСОБА_2 та передачі їх ОСОБА_1 , як того вимагає рішення суду.

Однак погодитись з такими висновками районного суду не може апеляційний суд, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та не відповідають вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для його виконання. Виконання судового рішення сприяє втіленню законів у життя та зміцненню їх авторитету. Рішення суду охороняє права, свободи та законні інтереси громадян, а також є завершальною стадією судового провадження.

Державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції та здійснює виконання рішень судів, третейських судів та інших органів, а також посадових осіб відповідно до законів України (ст. 3, 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 13).

За змістом статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч. 3 ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Судом у справі встановлено, що рішенням Варвинського районного суду Чернігівської області від 02.09.2019 (справа № 742/1593/19) позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. Постановлено відібрати у ОСОБА_2 малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та повернути їх за місцем фактичного проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Допущено негайне виконання рішення суду. (а.с. 5-7)

На виконання вказаного судового рішення 02.09.2019 Варвинським районним судом Чернігівської області видано виконавчий лист № 742/1593/19, за яким постановою головного державного виконавця Прилуцького МВ ДВС ГТУЮ у Чернігівській області Клименко Л.Г. (далі по тексту - державний виконавець) від 03.09.2019 відкрито виконавче провадження № 59944411 (а.с. 9).

У постанові державного виконавця про відкриття провадження зазначено, що боржнику необхідно виконати рішення суду протягом трьох робочих днів після відкриття виконавчого провадження.

06.09.2019 державним виконавцем з метою перевірки виконання вказаного виконавчого листа здійснено вихід за адресою місця проживання боржника ОСОБА_2 : АДРЕСА_2 . За результатами виходу складено акт, згідно якого під час перевірки виконання рішення суду встановлено, що відібрання та повернення не відбулося у зв`язку з тим, що діти відмовилися проживати з мамою, при цьому ОСОБА_2 перешкод не чинив (а.с. 10, 14).

20.09.2019 державним виконавцем здійснено повторний вихід за місцем проживання боржника ОСОБА_2 для проведення виконавчих дій по відібранню неповнолітніх дітей за участі сторін виконавчого провадження, представників органів опіки та піклування і понятих. На пропозицію стягувача, державного виконавця, представника органу опіки та піклування діти відмовилися йти за стягувачем. За результатами виходу складено акт про те, що рішення суду про відібрання у ОСОБА_2 малолітніх дітей не виконано (а.с. 15, 32).

20.09.2019 державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу на ОСОБА_2 в розмірі 1 700 грн за невиконання рішення суду.

23.09.2019 ОСОБА_1 звернулася до Прилуцького ВП ГУНП в Чернігівській області із заявою з повідомленням про умисне невиконання ОСОБА_2 рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 02.09.2019 (а.с. 13).

Статтею 64 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що під час виконання рішення про відібрання дитини державний виконавець проводить виконавчі дії за обов`язковою участю особи, якій дитина передається на виховання, із залученням представників органів опіки і піклування.

За необхідності державний виконавець може звернутися до суду з поданням щодо вирішення питання про тимчасове влаштування дитини до дитячого або лікувального закладу.

У разі якщо боржник перешкоджає виконанню рішення про відібрання дитини, до нього застосовуються заходи, передбачені цим Законом.

З матеріалів справи вбачається, що отримавши виконавчий лист №742/1593/19, виданий 02.09.2019 Варвинським районним судом Чернігівської області, державний виконавець здійснював виконавчі дії у порядку та в строки, а також за участі осіб, встановлених Законом України «Про виконавче провадження».

Як зазначалось вище, встановивши, що рішення суду підлягає негайному виконанню, державним виконавцем було надано боржнику строк для виконання рішення суду протягом трьох днів з дня відкриття провадження (03.09.2019), після чого, 06.09.2019 здійснено перевірку виконання рішення суду. Перевірка виконання рішення суду проводилась за участі стягувача та боржника. 20.09.2019 державним виконавцем було здійснено повторний вихід за місцем проживання боржника для здійснення виконавчих дій за участі стягувача та боржника, із залученням представників органів опіки і піклування та в присутності понятих, у відповідності до ст. 64 Закону України «Про виконавче провадження».

Твердження ОСОБА_1 про те, що бездіяльність державного виконавця є протиправною і направлена на потурання та фактичне заохочення ОСОБА_2 до невиконання судового рішення, є безґрунтовними.

Статтею 2 Конвенції про права дитини від 20.11.2019, ратифікованої Україною 27.02.1991 (далі - Конвенція) встановлено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров`я і народження дитини, її батьків чи законних опікунів або яких-небудь інших обставин.

Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім`ї.

У ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно ч. 1 ст. 12 Конвенції держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Дитина має право вільно висловлювати свої думки; це право включає свободу шукати, одержувати і передавати інформацію та ідеї будь-якого роду незалежно від кордонів в усній, письмовій чи друкованій формі, у формі творів мистецтва чи за допомогою інших засобів на вибір дитини.

Здійснення цього права може зазнавати деяких обмежень, проте ними можуть бути лише ті обмеження, які передбачені законом і необхідні: a) для поваги прав і репутації інших осіб; або b) для охорони державної безпеки, громадського порядку (ordre public), або здоров`я, або моралі населення.

Держави-учасниці поважають право дитини на свободу думки, совісті та релігії (ст. 13, ч. 1 ст. 14 Конвенції).

Держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину (ч. 1 ст. 19 Конвенції).

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

Частиною 1 ст. 171 СК України встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.

Вказані положення узгоджуються з нормами Закону України «Про охорону дитинства», зокрема, за ч. 1 ст. 9 та ч. 1 ст. 10 цього Закону кожна дитина має право на вільне висловлювання особистої думки, формування власних поглядів, розвиток власної суспільної активності, отримання інформації, що відповідає її віку; кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності.

Відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

З аналізу наведених норм чинного законодавства вбачається, що рішення чи дії державних органів чи їх посадових осіб повинні здійснюватись з урахуванням принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини, при цьому дитина має право вільно висловлювати свої погляди та думки з усіх питань, що безпосередньо її торкаються, які повинні бути заслухані та яким приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

При цьому, в будь якому випадку при виконанні рішення про відібрання дитини державний виконавець не наділений повноваженнями застосовувати до дитини заходи фізичного та психологічного насильства та заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що під час здійснення державним виконавцем виходів 06.09.2019 та 20.09.2019 за місцем проживання боржника з метою перевірки виконання рішення про відібрання дітей не було порушено права чи свободи ОСОБА_1 як з боку державного виконавця, так і з боку боржника, оскільки рішення не було виконано у зв`язку з відмовою дітей проживати з матір`ю, при цьому ОСОБА_2 перешкод не чинив.

Колегія суддів вважає, що під час здійснення виконавчих дій ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якому на той момент було повних 13 років 10 місяців, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якому на той момент було повних 6 років, могли та висловили свою думку, щодо дій, які безпосередньо стосуються та впливають на їхні інтереси, та доказів наявності передбачених законом та необхідних підстав для обмеження прав дітей на вільне висловлення своїх думок та поглядів матеріали справи не містять.

Крім того, станом на день розгляду апеляційної скарги, ОСОБА_3 досягнув 14 років (ІНФОРМАЦІЯ_3) та відповідно до приписів ч. 2 ст. 29 ЦК України має право вільно обирати собі місце проживання.

Враховуючи викладене, помилковим є висновок районного суду, яким констатовано факт бездіяльності державного виконавця у зв`язку з пропущенням строків вчинення заходів, спрямованих на виконання рішення суду.

Таким чином, оскільки переконливих та передбачених законом підстав і обставин бездіяльності державного виконавця судом не встановлено, виконавчі дії здійснювались останнім відповідно до закону та в межах своїх повноважень, що відповідно до ч. 3 ст. 451 ЦПК є підставою для відмови у задоволенні скарги, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку про безпідставність заявлених ОСОБА_1 у скарзі вимог та необхідність скасування ухвали суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні скарги.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги на підставі ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області (як платника судового збору) належить стягнути 384,20 грн судового збору за апеляційний розгляд справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ч. 1 п. 4, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу старшого державного виконавця Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Молошної Людмили Іванівни - задовольнити.

Ухвалу Варвинського районного суду Чернігівської області від 09 жовтня 2019 року - скасувати.

У задоволенні скарги ОСОБА_1 про визнання протиправними дії та бездіяльність державного виконавця Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Клименко Любові Григорівни - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області (місцезнаходження: м. Чернігів, проспект Миру, буд. 43, ) 384 (триста вісімдесят чотири) грн 20 коп. судового збору за апеляційний розгляд справи.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 грудня 2019 року.

Головуючий Судді: