Єдиний унікальний номер 229/2270/18 Номер провадження 22-ц/804/3255/19
Єдиний унікальний номер 229/2270/18 Головуючий у 1 інстанції Панова Т.Л.
Номер провадження 22-ц/804/3255/19 Доповідач Корчиста О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 грудня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Тимченко О.О., Хейло Я.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну справу № 229/2270/18 за позовом акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 25 вересня 2019 року,

встановив:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У червні 2018 року Акціонерне товариство «Державний Ощадний банк України» (далі за текстом АТ «Ощадбанк») звернулось до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 10 листопада 2018 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір № 1936/02-ДК про відкриття та обслуговування рахунку (далі за текстом Договір), відповідно до умов якого відповідачу ОСОБА_1 відкрито картковий рахунок, для можливості користування рахунком їй видана платіжна карта та встановлено ліміт кредиту в сумі 12 700 гривень, зі сплатою 24 % за користування кредитом на рік.

Позивачем всі зобов`язання за Договором були виконані належним чином, але відповідач, порушила графік погашення кредиту, внаслідок чого, утворилась заборгованість, яка станом на 16 квітня 2018 року складає 23155,10 гривень. Просить стягнути з відповідача вищевказану заборгованість та суму судового збору.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 25 вересня 2019 року позов АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк», заборгованість за кредитним договором №1936/02-ДК від 10 листопада 2008 року в розмірі 23155, 10 гривень, яка складається з: основного боргу за кредитом - 10870,99 гривень; заборгованості за нарахованими відсотками - 6501,42 гривень; інфляційного збільшення заборгованості - 4871,22 гривень; трьох процентів річних від суми заборгованості - 911,47 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» судовий збір в розмірі 1 762 гривні.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Дружківський міський суд Донецької області у складі: від 25 вересня 2019 року по справі № 229/2270/18. Постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог по первісному позову у повному обсязі.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що три відсотки річних та інфляційні втрати є штрафними санкціями за несвоєчасне повернення кредиту і не повинні стягуватись у зв`язку з тим, що вона мешкає в зоні проведення активної фази АТО.

Національним банком України видано Постанову, якою заборонено нараховувати пені та штрафи на прострочені обов`язки з повернення кредитів особам, знаходяться на територіях проведення АТО.

Крім того, у період з квітня 2014 року по серпень 2016 року на території Донецької області була відсутня філія будь якого банку де можливо було проводити платежі на користь кредитора. Таке становище унеможливлювало внесення грошових коштів до установи банку. Вимог обов`язкового виїзду до другого міста Донецької області для внесення грошових коштів боржником у Договорі кредитування не зазначено.

Вказує, що відповідно до постанови Великої палати Верховного Суду України від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, банку відмовлено у стягненні процентів за кредитом.

Зазначає, що судом помилково не застосовано пропущення строку позовної давності, та вона не має змоги сплачувати кредит з причин форс мажорних обставин.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

03 грудня 2019 року від АТ «Ощадбанк» надійшов відзив, в якому банк просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, рішення Дружківського міського суду Донецької області у складі: від 25 вересня 2019 року без змін.

В обґрунтування відзиву зазначає, що між банком та відповідачем було укладено договір про відкриття та обслуговування рахунку, відповідно до якого відповідачу відкрито картковий рахунок. ОСОБА_1 видано платіжну картку та встановлено ліміт в сумі 12 700 гривень, зі сплатою 24% за користування кредитом на рік. позивачем було виконано усі зобов`язання належним чином, але відповідач порушила графік погашення кредиту, внаслідок чого утворилась заборгованість 23 155,10 гривень. Позивач не змінював процентну ставку кредиту, яка одразу була прописана у договорі, та була відома відповідачу одразу. Тому посилання відповідача на постанову Великої палати Верховного Суду України від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 є необґрунтованими.

Відсутність на території Донецької області філії будь якого банку, де було можливо проводити платежі, не відповідає дійсності, оскільки Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» з 24 листопада 2014 року була перереєстрована та почала свою роботу в місті Краматорськ, Донецької області.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено, що 10 листопада 2018 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір № 1936/02-ДК про відкриття та обслуговування рахунку (далі-Договір), відповідно до якого відповідачу ОСОБА_1 відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 , для можливості користування рахунком їй видана платіжна карта та встановлено ліміт кредиту в сумі 12 700 гривень зі сплатою 24% за користування кредитом на рік.

Згідно додаткового договору строк кредиту встановлюється на відповідний період дії платіжної картки та в разі випуску картки на новий термін кредит продовжується на строк дії платіжної картки.

Також судом встановлено, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе за договором обов`язків утворилась заборгованість, розмір якої підтверджується розрахунком заборгованості.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України та пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка висловлена в постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14 відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку.

Враховуючи, що строк дії картки ОСОБА_1 за картковим рахунком № НОМЕР_2 спливає в останній день листопада 2015 року, а в суд позивач звернувся 04 червня 2018 року, він не пропустив строк позовної давності для захисту порушеного права.

Окрім цього, відповідачем ОСОБА_1 прострочено виконання грошового зобов`язання, відповідно у позивача виникло право, згідно зі ст. 625 ЦК України, вимагати сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, та 3 % річних від суми простроченої заборгованості.

Такі висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Як вбачається із розрахунку заборгованості, банком нараховані відповідачу інфляційні втрати за кредитом в сумі 4871,22 гривень та 3% річних в сумі 911,47 гривень.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що позивач звернувся до суду із даним позовом до суду після спливу строку позовної давності, що є підставою для відмови в його задоволенні.

Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові(частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності:загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність, встановлюється тривалістю у три роки(стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог: 1) про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Судом встановлено, що відповідно до пунктів 7.1. та 12.2. кредитного договору, строк дії кредитної лінії встановлюється на період дії БПК, договір набуває чинності з дати підписання його сторонами та діє до дня закриття картрахунку і завершення всіх розрахунків по картрахунку.

Строк дії картки за картковим рахунком № НОМЕР_2 , яка була видана ОСОБА_1 25 листопада 2012 року - до останнього дня листопада 2015 року. Банк пред`явив позов до суду 04 червня 2018 року, а тому, строк звернення до суду з даним позовом не порушено.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (№ 14-254цс19), невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Відповідачем ОСОБА_1 прострочено виконання грошового зобов`язання, відповідно у позивача виникло право, згідно зі ст. 625 ЦК України, вимагати сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, та 3 % річних від суми простроченої заборгованості.

Як вбачається із розрахунку заборгованості, банком нараховані відповідачу інфляційні втрати за кредитом в сумі 4871,22 гривень та 3% річних в сумі 911,47 гривень.

Оскільки позичальник ОСОБА_1 порушила строки платежів за зобов`язаннями, як по сплаті кредиту, так і по сплаті процентів за користування кредитом, позивач з цього приводу 04 червня 2018 року звернувся до суду, тому відповідач ОСОБА_1 повинна відповідно до ст. 625 ЦК України сплатити позивачу інфляційне збільшення заборгованості - 4871,22 гривень та три проценти річних від суми заборгованості - 911,47 гривень.

Розрахунок заборгованості наданий позивачем відповідає умовам кредитного договору, нормам чинного законодавства та відповідачем не спростований.

Посилання відповідача, що три відсотки річних та інфляційні втрати є пенею, яка не повинна стягуватись, у зв`язку з тим, що відповідач мешкає в зоні проведення активної фази АТО, є безпідставними, оскільки, як вірно зазначено судом першої інстанції, наслідки прострочення відповідачем грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від відповідача за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини відповідача.

Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов`язання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що відповідач, який не може виконати грошове зобов`язання на теперішній час, матиме можливість виконати його в майбутньому. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов`язання, не звільняє його від відповідальності.

Таким чином, відповідач порушила умови укладеного договору, внаслідок чого заборгованість перед банком за кредитним договором 1936/02-ДК від 10 листопада 2008 року на час розгляду справи судом складає 23155,10 гривень.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильність висновку суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону ї підстави для його скасування відсутні.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дружківський міський суд Донецької області від 25 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий О.І. Корчиста

Судді: О.О. Тимченко

Я.В. Хейло