П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2019 року

м. Рівне

Справа № 570/5756/18

Провадження № 22-ц/4815/960/19

Головуючий у Рівненському районному суді: Красовський О.О.

Ухвалу суду першої інстанції постановлено

в м. Рівне о 13 год. 39 хв. 23 травня 2019 року

повний текст виготовлено: 28 травня 2019 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: Рівненське об`єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області

представники учасників справи: позивача - адвоката Бойчук Костянтин Мефодійович,

відповідача - ОСОБА_2 ,

за участі (в апеляційному суді): позивача і його представника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бойчука Костянтина Мефодійовича на ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 23 травня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської областіпро стягнення штрафних санкцій за прострочення виконання грошового зобов`язання,

в с т а н о в и в :

У листопада 2019 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області (далі - РОУПФУ Рівненської області) про стягнення штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов`язання. Мотивуючи свої вимоги, покликався на постанову Рівненського районного суду Рівненської області від 27 травня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2012 року, якою зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Рівненському районі зробити перерахунок та виплатити позивачу пенсію в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком з 01 липня 2009 року. На виконання цієї постанови було видано виконавчий лист, який заявником пред`явлено до виконання у жовтні 2012 року, проте виконано його лише 05 липня 2018 року. Зазначав, що в зв`язку із порушенням відповідачем грошових зобов`язань збільшилась сума самого боргу, а тривале невиконання рішення суду завдало йому моральної шкоди, яка призвела до погіршення стану здоров`я.

За наведених міркувань просив стягнути з відповідача 94 452,37 гривень, де 75266,89 гривень - збільшення суми боргу за рахунок індексу інфляції, 14 185,48 гривень - три проценти річних від простроченої суми, 5 000 гривень - моральної шкоди.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 05 грудня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, оскільки ним було неправильно зазначено назву відповідача.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 22 грудня 2018 року, після усунення позивачем процесуальних недоліків, відкрито провадження у цивільній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

У поданому на позов відзиві РОУПФУ Рівненської області вважало, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому просило залишити позов без розгляду, а провадження у справі закрити. Окрім цього зазначало, що управлінням судове рішення було виконано повністю без прострочень. В свою чергу, виплата та будь-які компенсації щодо постанови суду здійснюються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів в порядку визначеним Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень". Тому факт виконання рішення суду в частині виплати присуджених пенсій стверджується випискою банку від 27 вересня 2018 року.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 23 травня 2019 року провадження у справі закрито, а позивачу роз`яснено його право на звернення до суду в порядку адміністративного судочинства.

На ухвалу суду представником ОСОБА_1 - адвокатом Бойчуком К.М. подано апеляційне скаргу, де покликався на його незаконність.

На її обґрунтування зазначав, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення штрафних санкцій за прострочення виконання грошового зобов`язання і позов не стосується самого порядку виконання такого рішення. При цьому, покликався на рішення Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року в справі №758/1303/15-ц, де вказано, що справи про застосування відповідно до ст. 625 ЦК України заходів відповідальності за порушення грошового зобов`язання, підтвердженого чинним судовим рішенням, навіть якщо учасником цього зобов`язання є суб`єкт владних повноважень, розглядаються залежно від суб`єктного складу у порядку цивільного чи господарського судочинства.

З огляду на викладене просив скасувати судове рішення і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві відповідач вважав оскаржувану ухвалу законною та обґрунтованою, тому просив залишити її без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. При цьому покликалось на обставини, наведені в ним у відзиві на позов.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасника справи та його представника, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи сторін, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що Рівненське об`єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області не є належним відповідачем, оскільки виплати та будь-які компенсації пов`язані з виконанням постанови Рівненського районного суду Рівненської області від 27 травня 2011 року повинні здійснюватися центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику в сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів в порядку, визначеному Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень". Крім того, вказав, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. При цьому покликався на постанову Верховного Суду від 20.06.2018 в справі № 916/1227/16, де касаційний суд дійшов висновку, що спори, які виникають під час виконання центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, судових рішень у порядку, установленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", розглядаються адміністративними судами в порядку, визначеному КАС України.

Проте з такими висновками колегія суддів погодитись не може.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (ч.1 ст. 48 ЦПК України).

З огляду на обсяг процесуальних прав та обов`язків, визначених статями 4, 43 та 49 ЦПК України, учасниками спірного матеріального правовідношення, є сторони. Ознаками сторін, які відрізняють їх від інших осіб, які беруть участь у справі є те, що між ними виник спір про право, який вирішується у судовому порядку, після прийняття судом рішення, вони зобов`язані його виконати, тобто законна сила рішення суду поширюється на сторін.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Як правильно зазначено автором апеляційної скарги, рішенням Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року в справі №758/1303/15-ц, вказано, що справи про застосування відповідно до ст. 625 ЦК України заходів відповідальності за порушення грошового зобов`язання, підтвердженого чинним судовим рішенням, навіть якщо учасником цього зобов`язання є суб`єкт владних повноважень, розглядаються залежно від суб`єктного складу у порядку цивільного чи господарського судочинства.

Таким чином, звернувшись до суду з указаним позовом та зазначивши відповідачем Рівненське об`єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області, позивач мав на меті стягнути саме санкції за прострочення виконання грошових зобов`язань, передбачених зазначеною нормою Цивільного кодексу України, а тому постанова Верховного Суду від 20.06.2018 по справі № 916/1227/16 не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Спірні відносини виникли у зв`язку із простроченням грошового зобов`язання, покладеного рішенням суду, яке згодом було виконано, а не порядку виконання самого рішення чи можливих перешкод, пов`язаних з його виконанням органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Тому обраний позивачем шлях захисту своїх прав є правильним і справу з вимогою про застосування заходів відповідальності за порушення грошового зобов`язання з огляду на характер спірних прав і обов`язків необхідно розглядати в порядку цивільного судочинства.

Разом з тим, відповідно до ч. ч.1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Як видно зі змісту ст.ст. 51, 175 ЦПК України саме позивач визначає відповідача у справі. Під час розгляду справи суд має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем, а також відповідно до вимог цивільного процесуального закону вирішити питання заміни неналежного відповідача (залучення співвідповідачів).

Тобто у разі пред`явлення позову, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача замінити неналежного відповідача на належного або залучати до участі у справі як співвідповідача.

За змістом ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас, під час розгляду справи суд зобов`язаний перевірити чи є особа, до якої пред`явлений позов належним відповідачем у справі.

З матеріалів справи убачається, що питання залучення до участі у справі співвідповідача чи заміни неналежного відповідача у справі судом не вирішувалось, оскільки відповідних клопотань стороною позивача не заявлялось.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що належним відповідачем у даному випадку є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, проте не може погодитись з його висновком про необхідність закриття провадження у справі, без вирішення питання про залучення до участі у справі співвідповідача чи заміни неналежного відповідача у справі.

З огляду на те, що спосіб захисту порушеного права обирає позивач та ініціатива щодо заміни неналежного відповідача чи залучення співвідповідача повинна виходити від позивача, то суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких зазначив позивач і у випадку незаявлення таких клопотань, суд вправі відмовити у задоволенні позову по суті, з тих підстав, що позов пред`явлено до неналежного відповідача.

Висновки аналогічного характеру містяться в постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі№ 127/4819/16-ц.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про необхідність закриття провадження у справі є передчасним.

Заразом колегія апеляційного суду вважає за необхідне зазначити, що за своїми повноваженнями орган Пенсійного фонду України не є розпорядником державних коштів, а відтак і не може нести відповідальність за порушення виконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України). Ця відповідальність лежить на Державі Україна, а в даному спорі в особі Державного казначейства.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено обов`язок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), враховуючи усталену практику, в рішенні від 18 липня 2013 року у справі "Москаленко і інші проти України" наголошує, що "рішення ухвалені на користь заявників не були виконані своєчасно і відповідальність за це несе держава; що нормативне регулювання розподілу бюджетних коштів не впливає на цю ситуацію та що нездатність держави виконувати рішення через відсутність достатніх бюджетних коштів не може слугувати виправданням такого невиконання".

Мотивом для скасування ухвали суду як такої, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду попередньої інстанції в порядку пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 381-382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бойчука Костянтина Мефодійовича задовольнити.

Ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 23 травня 2019 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її постановлення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: о 14 год. 02 хв. 06.08.2019

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.О.Гордійчук

С.С.Шимків