Постанова

Іменем України

12 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 302/824/16-ц

провадження № 61-14064св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Сердюка В. В., Грушицького А. І., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 13 червня 2019 року в складі колегії суддів: Джуги С. Д., Собослоя Г. Г., Куштана Б. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частини нерухомого майна, як спільної сумісної власності подружжя.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, ОСОБА_1 зазначила, що у період із 16 травня 2002 року по 25 вересня 2014 року перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, під час якого вони побудували житловий будинок по АДРЕСА_1 . Дозвіл на будівництво та виготовлення будівельного паспорта наданий рішенням Колочавської сільської ради від 12 лютого 2007 року № 3, земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку виділена відповідачу на підставі рішення Колочавської сільської ради від 02 травня 2003 року, право власності на земельну ділянку оформлено на підставі державного акту на право власності на землю.

Враховуючи те, що будинок не введений в експлуатацію, а тому не має юридичного статусу житлового будинку, позивач, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просила визнати за нею право власності на Ѕ частини об`єкта незавершеного будівництвом будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 , як на об`єкт спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 01 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки спірний будинок не завершений будівництвом, не введений в експлуатацію і не проведена його державна реєстрація, то відсутні підстави для задоволення заявленого позову.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 13 червня 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частини об`єкта - незавершеного будівництвом будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований на земельній ділянці площею 0,2310 га, належній ОСОБА_2 згідно державного акту серії IV-ЗК № 023709 на право приватної власності на землю по АДРЕСА_1 .

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що сторонами у справі за час шлюбу побудовано незавершений будівництвом житловий будинок зі ступенем готовності 95,24%, який відповідає вимогам державних будівельних норм, є можливим завершити його будівництво, ввести його в експлуатацію та провести його поділ в натурі. З врахуванням наведеного такий будинок може бути та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і виходячи із презумпції рівності часток подружжя, позивачка має право на Ѕ його частини.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У липні 2019 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Закарпатського апеляційного суду від 13 червня 2019 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що апеляційний суд всупереч чинним нормам ЦПК України, призначив судову будівельно-технічну експертизу, а також самостійно змінив предмет та підстави позову, що призвело до порушення його законних прав та прийняття завідомо неправосудного рішення. При цьому, апеляційний суд, визнаючи за позивачем право власності на Ѕ частини незавершеного будівництвом об`єкту, не звернув уваги на те, що відповідно до частини третьої статті 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Апеляційний суд, ухвалюючи оспорюване рішення безпідставно не застосував вказану норму. Суд апеляційної інстанції безпідставно призначив у справі експертизу та як наслідок прийняв нові докази, при цьому не з`ясував причини неподання клопотання про призначення експертизи в суді першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення- без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Виклад фактичних обставин справи

Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 травня 2002 року по 25 вересня 2014 року.

Рішенням 10 сесії 4 скликання Колочавської сільської ради від 22 травня 2003 року ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,2310 га для ведення особистого селянського господарства та обслуговування житлового будинку.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 виданий державний акт на право приватної власності на землю серії IV-ЗК № 0237909 від 30 липня 2003 року.

Згідно рішення Виконавчого комітету Колочавської сільської ради від 12 березня 2007 року № 2, ОСОБА_2 наданий дозвіл на будівництво житлового будинку на власній приватизованій земельній ділянці та виготовлено будівельний паспорт на забудову земельної ділянки.

06 червня 2007 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Міжгірської РДА ОСОБА_2 наданий дозвіл на виконання будівельних робіт з будівництва індивідуального житлового будинку в АДРЕСА_1 .

Зареєстрованої декларації про готовність об`єкта до експлуатації по АДРЕСА_1 , немає.

Відповідно до висновку судової інженерно-технічної експертизи від 24 липня 2018 року № 277/04-18, призначеної ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 27 квітня 2017 року, встановлено, що пооб`єктний склад нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , право на яку посвідчено державним актом серії IVЗК № 023709 на право власності на землю, виданим 30 липня 2003 року станом на момент пред`явлення позову (вересень 2016 року) і станом на день проведення експертизи був однаковим, й складався з таких об`єктів нерухомості: житловий будинок під літ. «А»; колодязь під літ. «Б»; вигрібна яма під літерою «В»;, огорожа під №1; огорожа під №2; хвіртка під №3. Орієнтовний час побудови цих об`єктів є 2008-2012 роки. За своїми характеристиками, наявними типами приміщень іншими параметрами, будівля кваліфікується як незавершений будівництвом житловий будинок зі ступенем готовності 95,24%, такий же відсоток готовності цей незавершений будівництвом житловий будинок мав і станом на квітень 2014 року (пред`явлення позову про розірвання шлюбу) та вересень 2016 року. Ринкова вартість будівель і споруд становить 880 848, 24 грн, в тому числі житловий будинок (95,24% готовності) - 845 071,84 грн. Житловий будинок під літерою «А», колодязь під літ. «Б»; огорожа під №1, огорожа під №2; хвіртка під № 3 відповідають вимогам державних будівельних норм. Будівництво вищевказаного нерухомого майна є можливим довести до кінця, увести в експлуатацію та провести поділ об`єкта в натурі.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норми статті 60 СК України передбачають презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879, 881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком в юридичному розумінні, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Таким чином, Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог та визнання за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частини об`єкта - незавершеного будівництвом будинку з надвірними будівлями та спорудам, з огляду на те, що спірний об`єкт незавершеного будівництва побудований подружжям за спільні кошти, а тому є об`єктом їх спільної сумісної власності, будинок фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, ступінь його будівельної готовності становить 95,24 %, є можливість здійснити його поділ та технічно можливо довести до кінця будівництво вказаного об`єкта, при цьому відповідачем не спростована презумпція спільної сумісної власності подружжя.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд у порушенням норм процесуального права, змінив підстави та предмет позову, з огляду на те, що суд першої інстанції відхилив подану позивачем заяву про зменшення позовних вимог, проте апеляційний суд, не звертаючи уваги на це, визнав за позивачем право власності на Ѕ частини об`єкта незавершеного будівництва, не заслуговують на увагу, оскільки заявляючи позовні вимоги про визнання права власності на Ѕ частини житлового будинку позивачка фактично вважала порушеним її право на частину спільно набутого майна подружжя (об`єкта незавершеного будівництва, збудованого за час шлюбу, але не прийнятого до експлуатації житлового будинку), яке належить сторонам на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу між ними, про що як раз і зазначив представник позивача в заяві про уточнення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно призначив у справі експертизу, та як наслідок дослідив нові докази, не заслуговують на увагу, оскільки апеляційний суд відповідно до пункту 6 частини першої статті 365 ЦПК України за клопотанням сторін та інших учасників справи вирішує питання про призначення експертизи, тобто призначаючи у справі за клопотання представника позивача експертизу, апеляційний суд діяв в межах наданих йому повноважень.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції щодо встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 13 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк А. І. Грушицький І. М. Фаловська