Справа № 425/2204/18
Провадження № 22-ц/810/480/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 року місто Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Єрмакова Ю.В. (суддя-доповідач)

суддів - Назарової М.В., Яреська А.В.,

за участю секретаря судового засідання - Сінько А.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні Луганського апеляційного суду

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області (суддя Москаленко В.В.)

від 13 листопада 2018 року

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

справа про стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

В липні 2018 року ОСОБА_2 (позивач) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 (відповідач) про стягнення боргу.

В обґрунтування позову, зазначив, що 15.06.2018 року між ним та ОСОБА_1, було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_1 отримав від нього позику в сумі 4000 доларів США, що еквівалентно 106600 гривень, строком до 01.07.2018 року.

04.07.2018 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_1 отримав від нього позику в сумі 4200 доларів США, що еквівалентно 111930 гривень, строком до 15.07.2018 року.

На підтвердження укладених договорів позики ОСОБА_1 надав йому розписки.

Згідно офіційного курсу Національного Банку України, на момент звернення з позовом до суду, 100 доларів США становить 2665 гривень. Отже, загальна сума боргу, за підсумком двох розписок, складає 8200 доларів США, що еквівалентно 218530 гривень, у зв'язку з чим просив задовольнити позов.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 13 листопада 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 8200( вісім тисяч двісті доларів США), що станом на 13.11.2018 еквівалентно 228804 (двісті двадцять вісім тисяч вісімсот чотири) гривні .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2185 ( дві тисячі сто вісімдесят п'ять) гривень 30 копійок.

Вирішено питання щодо судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням в грудні 2018 року відповідач - ОСОБА_1 (скаржник) звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Доводами апеляційної скарги є те, що оскаржуване рішення не відповідає дійсним обставинам справи і вимогам законодавства. Скаржник зазначив, що розписки надані позивачем на підтвердження укладення договору позики з ним, не підтверджують отримання ним грошових коштів від відповідача. Також, скаржник зазначив, що в суді першої інстанції в судовому засіданні його представником був поспішно зроблений висновок про визнання позовних вимог в повному обсязі. В розписках відсутні дані про те, що на момент їх видачі суми були йому передані в повному обсязі та він не має заперечень або претензій, також відсутні дані про місце складення розписок, ім'я та по батькові боржника та кредитора, дати народження та паспортні дані, в розписці від 15.06.2018 р. відсутні данні ідентифікаційного коду. Вказані розписки він не писав.

Крім того, скаржник вказує на те, що копія його паспорта, ідентифікаційний номер, могли потрапити до позивача через його знайомих, розписки він не писав та підписи не ставив, у зв'язку з чим звернувся до апеляційного суду з клопотанням про проведення почеркознавчої експертизи вказаних розписок.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року відкрито провадження по справі.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 14 січня 2019 року справу було призначено до апеляційного розгляду на 29 січня 2019 року.

Позивач та відповідач у судове засідання не з'явилися, належним чином повідомлялись про час та місце розгляду справи.

Відповідач належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, надіслав до суду довідку про те, що він знаходиться у сімейного лікаря на лікуванні з 24.01.2019 року, проте будь-яких клопотань з приводу неможливості або відкладення розгляду справи не заявляв, у зв'язку з чим судова колегія вважає за можливим розглянути справу за його відсутності.

Інтереси позивача в судовому засіданні представляв його представник (адвокат ОСОБА_3.).

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія дійшла наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду таким вимогам відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції послався на ст. 525, 526, 629, 1046, 1047, 1049 ЦК України та виходив з того, що позов є обґрунтованим, оскільки відповідач (представник відповідача) не оспорював факт отримання у борг у позивача 4000 та 4200 доларів США, що також було підтверджено розписками, у зв'язку з чим між сторонами виниклі боргові зобов'язання, підстав вважати, що борг повернутий не має, а тому вказана сума підлягає стягненню.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду.

Відповідно до ст. 13, 81, 82 ЦПК України Суд розглядає справу не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 15.06.2018 року та 04.07.2018 року між позивачем та відповідачем були укладені договори позики, згідно до яких, відповідач отримав у позику від позивача 4000 доларів США, що еквівалентно 106600 гривень строком до 01.07.2018 року та 4200 доларів США, що еквівалентно 111930 гривень, строком до 15.07.2018 року відповідно.

На підтвердження укладених договорів позики ОСОБА_1 надав позивачу розписки, оригінали яких були надані останнім в суді першої інстанції та долучені до матеріалів справи.

Оскільки відповідач в зазначений в розписках строк борг не повернув, позивач звернувся з позовом за захистом своїх прав та стягнення боргу, який в еквіваленті складає 218530 гривень на день звернення до суду з вищезазначеною позовною заявою.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Положеннями статей 525, 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускається.

Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду і такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Згідно з вимогами ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такий самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

З урахуванням наведеного, а також встановлених судом першої інстанції обставин по справі, наданих доказів на обґрунтування своїх вимог позивачем, визнання позову представником відповідача, судова колегія дійшла висновку про те, що у суду першої інстанції були підстави для задоволення позову та стягнення боргу.

Посилання скаржника на те, що боргові розписки, які були надані позивачем, як доказ боргових зобов'язань, не підтверджують отримання ним грошових коштів, тобто, на думку скаржника, ці розписки не підтверджують факт передачі грошей, не можуть бути прийняті до уваги.

Верховний Суд України у постановах від 18 вересня 2013 року та 2 липня 2014 року виклав правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від його найменування і з огляду на установлені результати - робити відповідні правові висновки.

Як вже було зазначено вище, на обґрунтування своїх позовних вимог, позивач надав оригінали розписок, в яких зазначено, що відповідач взяв у позивача 4200 доларів США (розписка від 04.07.2018 р. зобов'язується повернути зазначену суму 15.07.2018р.) та 4000 доларів США (розписка від 15.06.2018 року, зобов'язується повернути зазначену суму 01.07.2018р. а.с.47,47). В розписці від 04.07.2018 року зазначено прізвище, ім'я та по батькові відповідача, номер паспорту, ідентифікаційний номер, місце проживання. В розписці від 15.06.2018 року зазначено прізвище та ініціали відповідача, паспортні дані.

Те, що в розписці від 15.06.2018 року є паспортні дані боржника, але не зазначено ідентифікаційний номер та адреси місця проживання боржника, а також вказані тільки його ініціали, а не повне ім'я та по батькові, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відсутність ідентифікаційного номеру та адреси місця проживання боржника, повного ім'я та по батькові у розписці не впливають на природу виниклих боргових зобов'язань, враховуючи те, що в розписці зазначено прізвище та ініціали боржника, сума боргу, обов'язок повернення цієї суми у визначений строк.

Не є слушним доводи скаржника про те, що його представник в судовому засіданні зробив поспішний висновок про визнання позовних вимог, оскільки він не бачив розписок та не отримував копію позову, оскільки і сам відповідач їх не отримував. Крім того, сам відповідач не був присутнім в судовому засіданні, оскільки був у відряджені.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з позовом про стягнення боргу 31.07.2018 року. Рішення було прийнято 13.11.2018 року.

13.08.2018 року було відкрито провадження по справі, копія ухвали була направлена сторонам ( а.с.17,18). Відповідно до поштового конверту (а.с.22 щодо відповідача ОСОБА_1.), він повернувся до суду з поміткою «за закінченням терміну зберігання». На звороті конверта є підпис представника відповідача (адвоката ОСОБА_4.) від 13.11.2018 року про отримання копії ухвали суду з додатками до позовної заяви).

В матеріалах справи також містяться поштові конверти на адресу відповідача про виклики до суду, які поверталися без отримання судових повісток «за закінченням терміну зберігання».

Проте є заяви відповідача про відкладення розгляду справи від 02.10.2018 року та від 25.10.2018 року, які були задоволені судом, а розгляд справи перенесений на іншу дату.

Тому, підстав вважати, що відповідач був позбавлений можливості ознайомитися з матеріалами справи, подати свої доводи та заперечення, не має, враховуючи також і те, що його інтереси представляв в суді адвокат, який отримав копії документів.

Зі змісту протоколу судового засідання від 13.11.2018 року, вбачається, що після долучення оригіналів розписок та ознайомлення з ними, представник відповідача зазначив, що розписки дійсно написані ОСОБА_1, його рукою, обставини визнаються повністю.

Отже, підстав вважати, що представник відповідача не бачив розписок, не знайомився з ними та зробив поспішний висновок про визнання позову, на що посилається відповідач у апеляційній скарзі, не має.

Посилання скаржника на те, що він не був присутнім в судовому засіданні не може бути прийнято до уваги.

Слід зазначити, що відповідно до ст.62 ЦПК України, сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

В даному випадку інтереси відповідача представляв адвокат.

Відповідно до ч. 4 ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI).

За приписами ст. 26 Закону № 5076-VI адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об'єднанням та повинен містити підпис адвоката.

Отже, ордер, який видано відповідно до Закону № 5076-VI, є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката. Надання договору про правничу допомогу, його копії або витягу разом із ордером чинна редакція ЦПК України не вимагає.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що виходячи зі змісту ч. 1, 3 ст. 26 Закону № 5076-VI, ордер може бути оформлений адвокатом (адвокатським бюро, адвокатським об'єднанням) лише на підставі вже укладеного договору. Крім того, адвокат несе кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення суду про повноваження представляти іншу особу в суді, а так само умисне невнесення адвокатом до ордера відомостей щодо обмежень повноважень, установлених договором про надання правничої допомоги (ст. 4001 Кримінального кодексу України).

Саме така позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року (справа №П/9901/736/18)

Ордер адвоката на представництво інтересів відповідача, який є в матеріалах справи за №058803, щодо обмежень повноважень не містить, тому представник відповідача діяв в межах наданих повноважень. Ніяких клопотань або сумнів щодо написаних розписок, тобто заперечень з приводу наданих позивачем доказів на обґрунтування своїх вимог, представник відповідача не висловлював.

У зв'язку з наведеним вище клопотання відповідача про проведення почеркознавчої експертизи, яке було надіслано разом з апеляційною скаргою, ухвалою апеляційного суду від 29 січня 2019 року з посиланням на ч.1-3 ст.367 ЦПК України, залишено без задоволення.

Також, не є слушними посилання відповідача про те, що копія його паспорту, ідентифікаційний номер могли потрапити до позивача через його знайомих, які продали відповідачу у квітні 2018 року автомобіль в рахунок боргу у сумі 2500 доларів США, який за технічним паспортом належить позивачу та його другу, а в травні 2018 року був забраний позивачем.

Зазначені обставини нічим не підтверджені та з матеріалів справи не вбачаються, не зазначав про них і представник відповідача в судовому засіданні в суді першої інстанції.

Звернення до правоохоронних органів з цього приводу не впливає на даний час на правильність прийнятого судом рішення.

Інших обставин, які б свідчили про іншу природу відносин між сторонами, ніж боргові зобов'язання, судом не встановлено.

Отже, виходячи зі змісту апеляційної скарги та наведених у ній доводів, є підстави вважати, що ці доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, містять у собі суб'єктивне тлумачення обставин справи та вимог закону.

Вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному об'ємі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а також поясненнями сторін.

Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 13 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 2 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді: