ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 січня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 744/791/18

Головуючий у першій інстанції - Смага С. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/108/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Бобрової І.О.,

суддів - Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

за участю секретаря - Шкарупи Ю.В.,

учасники справи:

позивач-відповідач - ОСОБА_2

відповідач - позивач - ОСОБА_3,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Семенівська районна державна адміністрація Чернігівської області в особі органу опіки та піклування,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 18 жовтня 2018 року у справі

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини,

та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини,

місце ухвалення судом першої інстанції судового рішення - м.Семенівка,

дата складання судом першої інстанції повного тексту судового рішення - 26.10.2018,

У С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернулась з позовом, в якому після уточнення позовних вимог, просила позбавити батьківських прав ОСОБА_3 щодо його малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, визначити місце проживання останнього з нею, як бабусею, за адресою АДРЕСА_1 та позитивно розглянути клопотання органу опіку та піклування про призначення опікуна ОСОБА_4.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що її дочка ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3, від якого ІНФОРМАЦІЯ_2 народила сина ОСОБА_4. Після розлучення ОСОБА_3 разом з сином переїхала на постійне місце проживання в с. Жадове, до своїх батьків, де проживала по день своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_3. Після смерті ОСОБА_3 її син ОСОБА_4 залишився проживати у с. Жадове у своїх бабусі та дідуся. Відповідач повністю ухиляється від своїх обов'язків по вихованню сина. Після смерті ОСОБА_3 перестав надавати дитині будь-яку матеріальну допомогу. Позбавлення відповідача батьківських прав відповідатиме інтересам дитини, щоб він і надалі жив у сім'ї позивача, яка піклується про нього.

02.07.2018 ОСОБА_3 подав зустрічну позовну заяву, в якій просив визначити місце проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з ним, як батьком, за адресою АДРЕСА_2. В обґрунтування своїх вимог зазначав, що він є батьком ОСОБА_5, який в даний час проживає з бабусею та дідусем. На даний час ОСОБА_3 перебуває у шлюбі з ОСОБА_6, інших дітей не має. Постійно працює, має житло, алкогольними напоями не зловживає, на психіатричному чи наркологічному обліках не перебуває, до кримінальної чи адміністративної відповідальності не перебуває. Він може створити дитині належні умови для її виховання та розвитку.

Рішенням Семенівського районного суду Чернігівської області від 18 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 та зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Додатковим рішенням Семенівського районного суду Чернігівської області від 18.12.2018 у задоволенні позову ОСОБА_2 в частині визначення місця проживання дитини відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду від 18.10.2018 частково змінити, ухвалити нове рішення, яким позбавити батьківських прав відповідача ОСОБА_3, визначивши місце проживання малолітнього ОСОБА_4 разом з бабусею ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 Рішення суду в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 залишити без змін. Скаржник зазначає, що рішення суду про відмову у позбавленні відповідача батьківських прав не відповідає встановленим по справі обставинам. Матеріальну допомогу на утримання ОСОБА_4 після смерті його матері батько дитини не надавав. Тільки після отримання копії позовної заяви ОСОБА_3 надіслав 1000 грн, проте на думку скаржника, це не допомога, а засіб уникнути справедливого рішення суду. Твердження суду про існування перешкод у відповідача у спілкуванні з сином не відповідає дійсності, що підтвердили також свідки, які є вчителями дитини. Зазначає, що з моменту народження дитини, відповідач не визнавав його своїм сином, про що свідчить поданий ним позов про виключення запису про батьківства. Судом не надано оцінки показам свідка ОСОБА_7, яка ствердила, що батько не піклується про дитину, та самого ОСОБА_4, який пояснив, що не бажає жити з батьком.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 18.10.2018 залишити без змін. Відповідач зазначає, що між ним та ОСОБА_2 склались неприязні стосунки, внаслідок чого остання не бажає отримувати від нього будь-якої допомоги на утримання малолітньої дитини, а також чинить перешкоди у його спілкуванні з сином. Відповідач стверджує, що не відмовляється від спілкування з сином, що підтверджується його зверненням ще до подання позову до органу опіки та піклування із заявою про визначення місця проживання дитини з батьком, здійснення грошових переказів та відправлення посилки, які ОСОБА_2 відмовилась отримувати.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам оскаржуване судове рішення відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 та зустрічного позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів доцільності позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно його малолітнього сина ОСОБА_5. При відмові у задоволенні вимог обох сторін про визначення місця проживання дитини, суд виходив з того, що спір виник між бабусею та батьком дитини, в той час як закон не надає батькам права подання позову до баби чи діда про визначення місця проживання дитини.

Колегія суддів погоджується із такими висновками, оскільки судом першої інстанції обставини справи з'ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є бабусею малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, а ОСОБА_3 є його батьком (а.с.6).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_3, яка була матір'ю ОСОБА_4 та колишньою дружиною ОСОБА_3 ( а.с.6, 26).

Сторонами не заперечується, що після смерті ОСОБА_3, малолітня дитина залишилась проживати з бабусею ОСОБА_2 та дідусем ОСОБА_8 в с. Жадове Семенівського району.

Звертаючись до суду із вимогами про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав та визначення місця проживання дитини з бабою, ОСОБА_2 стверджувала, що батько повністю ухиляється від виконання свого обов'язку по вихованню сина, не спілкується з ним та не надає йому матеріальної допомоги.

Статтею 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, передбачено, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.

Згідно з преамбулою Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ратифікованої Україною, визначається важливість ролі батьків у захисті та підтримці прав і найвищих інтересів дітей, зважаючи на те, що Держави в разі необхідності мають також брати участь у такому захисті й у такій підтримці.

Відповідно до ст.6 зазначеної Європейської конвенції під час розгляду справи, що стосується дитини, судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки; приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною.

Сімейним кодексом України визначено чіткий перелік підстав для позбавлення батьків батьківських прав щодо дітей і відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30.03.2007 року № 3, особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише з підстав, передбачених ст. 164 СК України. При вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, суд повинен з'ясувати всі обставини, які дають підстави для позбавлення таких прав щодо дитини.

З наведеного слідує, що позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, можливо лише при повному, всебічному та об'єктивному з'ясування всіх обставин, оскільки позбавлення таких прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» визначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Матеріали справи не містять беззаперечних доказів, які б свідчили про ухилення ОСОБА_3 від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини, винної поведінки відповідача у свідомому нехтуванні своїми обов'язками.

Судом встановлено, що між бабою та батьком малолітнього ОСОБА_4 наявні неприязні стосунки.

При вирішенні спору про позбавлення батьківських прав судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги, що ОСОБА_3 характеризується з позитивної сторони, спиртними напоями не зловживає, виявляє бажання до спілкування та виховання дитини, зокрема, до ініціювання позову ОСОБА_2, звернувся до органу опіки та піклування із заявою про визначення місця проживання дитини з ним, та про визначення часу та місця спілкування з дитиною. Крім того за показаннями свідків встановлено, що він дарував ОСОБА_4 подарунки, не регулярно, однак цікавився у вчителів школи його навчанням. Копіями поштових квитанцій, відповіддю ПАТ «Укрпошта» і показами свідків підтверджується, що ОСОБА_3 надавав дитині матеріальну допомогу, яку ОСОБА_2 не бажає приймати. Докази про вжиття органами опіки та піклування заходів до відповідача за ухилення від виконання батьківських обов'язків чи притягнення його до адміністративної відповідальності у матеріалах справи відсутні.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що наявні в матеріалах цивільної справи докази не є достатніми для обґрунтованості висновку про ухилення відповідача від виховання сина, оскільки зібрані докази не свідчать про свідоме та умисне нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками.

Що стосується заявлених ОСОБА_2 вимог про визначення місця проживання дитини, то судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні первісного позову з огляду на наступне.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зобов'язує держави-учасниці забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Так, Європейський суд з прав людини зазначив, що з метою недопущення порушень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року під час розгляду справ про визначення місця проживання дитини слід враховувати два міркування: по-перше, в найкращих інтересах дитини зберегти її зв'язки з сім'єю, окрім випадків, коли доведено, що сім'я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, в найкращих інтересах дитини забезпечити її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним (Рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», § 100; Рішення ЄСПЛ від 11липня 2017 року у справі «М. С. проти України», § 76).

Відповідно до частини 1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Частиною четвертою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Аналізуючи вказані вище норми право слід зазначити, що законом встановлено вичерпний перелік осіб, місце проживання (місцезнаходження) яких може вважатися місцем проживання дитини, яка не досягла десяти років: батько, мати, опікун дитини, навчальний заклад чи заклад охорони здоров'я, в якому проживає дитина.

Зазначене підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14.11.2018 року у справі № 299/941/17.

Судом обґрунтовано зазначено, що спір щодо визначення місця проживання дитини виник між бабусею та батьком дитини. Судом відмовлено у позбавленні ОСОБА_3 батьківських прав щодо малолітнього ОСОБА_4, що тягне за собою відмову у задоволенні позову про визначення місця проживання дитини з бабою, як похідних від основного позову вимог. Також матеріали справи не містять доказів ініціювання судового процесу щодо визнання ОСОБА_4 дитиною, позбавленою батьківського піклування чи встановлення над ним опіки; відсутнє рішення органу опіки і піклування чи суду про призначення ОСОБА_2 опікуном малолітнього ОСОБА_4.

Сукупність досліджених обставин та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи і їм надана вірна юридична оцінка.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини сторонами не оспорюється, тому в апеляційному порядку не переглядається.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 18 жовтня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду, як касаційної інстанції, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

О.Є.Мамонова

Н.В.Шитченко

Повний текст постанови складений 31.01.2019.