Постанова
Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 182/393/18
провадження № 61-7819св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В.С., Ігнатенка В.М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:
заявник ОСОБА_1 ,
заінтересовані особи: Нікопольський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, Головне управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року, у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Барильської А. П., Зубакової В. П.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст заявлених вимог

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заява ОСОБА_1 мотивована тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Михайлівка Камбарського району Удмурської АРСР.

У період з 1975 року до 1979 року навчався у Керченському металургійному технікуму та був зареєстрований у гуртожитку по АДРЕСА_1 .

Після закінчення навчання за розподіленням його було направлено на роботу до міста Новояворівськ Львівської області. 13 листопада 1979 року Яворовським районним військовим комісаріатом Львівської області його було призвано на строкову військову службу, а 18 листопада 1981 року звільнено в запас.

Після демобілізації він мешкав у Краснодарському краї, Белгородській області та Карельській АРСР.

Влітку 1992 року заявник повернувся до України й був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_2 . 15 січня 2009 року він отримав посвідку на постійне місце проживання в Україні безстроково, а 21 вересня 2010 року йому видано пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 у зв`язку з призначенням пенсії за віком.

Посилаючись на те, що він має намір отримати паспорт громадянина України, однак позбавлений можливості надати до Нікопольського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області відповідний пакет документів, ОСОБА_1 просив встановити факт його постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2018 року у складі головуючого судді Тихомирова І. В. заяву задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 з 1975 року по 18 листопада 1981 року на території, яка стала територією України.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заявником надано достатньо доказів на підтвердження його проживання на території України у період з 1975 року до 18 листопада 1981 року.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області задоволено.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2018 року скасовано, у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_1 станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року не проживав на території України, а тому відсутні підстави для задоволення його заяви.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У квітні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що заявник просив встановити факт його постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року, що на підставі вимог частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» та пункту 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, надає йому право на набуття громадянства України, а не на його встановлення.

Ухвалою Верховного Суду від 24 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , матеріали даної справи витребувано із суду першої інстанції.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У поданому 24 липня 2019 року відзиві, Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду без змін, посилаючись на те, що заявником не надано жодного документу, що підтверджує факт його проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Ухвалою Верховного Суду від 02 грудня 2019 року справу № 182/393/18 за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду

Частинами першою, другою та третьою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Михайлівка Камбарського району Удмурської АРСР, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 та паспортом громадянина СРСР серії НОМЕР_3 .

З 1975 року по 1979 рік ОСОБА_1 навчався у Керченському металургійному технікуму, у період навчання був зареєстрований у гуртожитку по АДРЕСА_1 .

Після закінчення навчання ОСОБА_1 було направлено на роботу до міста Новояворівськ Львівської області, де він проживав і у період з 31 липня 1979 року по 23 жовтня 179 року був зареєстрований у гуртожитку АДРЕСА_3 .

13 листопада 1979 року Яворовським районним військовим комісаріатом Львівської області ОСОБА_1 було призвано на строкову військову службу, а 18 листопада 1981 року звільнено в запас.

У липні 1992 року ОСОБА_1 повернувся до України і зареєструвався у квартирі АДРЕСА_2 , про що в його паспорті громадянина СРСР серії НОМЕР_3 , містяться відповідні відмітки.

15 січня 2009 року ОСОБА_1 отримав посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_4 безстроково, відповідно до якої Нікопольським районним відділом Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області місце проживання заявника зареєстровано в будинку АДРЕСА_4 .

21 вересня 2010 року ОСОБА_1 видано пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 у зв`язку з призначенням пенсії за віком.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 3 Закону України «Про громадянство України» регламентовані випадки належності до громадянства України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» від 08 жовтня 1991 року № 1636-XII (далі Закон № 1636), який втратив чинність на підставі Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-III (далі Закон № 2235) громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Пунктом 2 цієї норми Закону № 1636 встановлено, що особи, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав, також є громадянами України.

Частиною другою статті 16 Закону № 1636, передбачено, що умовами прийняття до громадянства України є: 1) визнання і виконання Конституції України та законів України; 2) неперебування в іноземному громадянстві; 3) безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років.

Відповідно до пункту 3 статті 9 Закону № 2235-III безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Статтею 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» встановлено, що документом, який посвідчує особу та підтверджує громадянство України, є, зокрема, паспорт громадянина України.

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Відповідно до пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001 (далі Порядок) громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року.

Згідно з пунктом 33 Порядку для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра якої постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» пункту 24 цього Порядку, а також: а) документ, що підтверджує факт постійного проживання рідних (повнорідних та неповнорідних) брата чи сестри заявника на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту; б) документи, що засвідчують родинні стосунки заявника відповідно з рідними (повнорідними та неповнорідними) братом чи сестрою, які постійно проживали на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту.

Пунктом 44 Порядку передбачено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Статтею 1 Закону № 2235-III визначено, що безперервне проживання на території України проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік 180 днів; Проживання на території України на законних підставах проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні.

Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, законом не передбачено.

Статтею 2 Закону України «Про правонаступництво України» визнано, що до ухвалення нової Конституції України на території України діє Конституція (Основний Закон) Української РСР, а статтею 5 передбачено що державний кордон Союзу РСР, що відмежовує територію України від інших держав, та кордон між Українською РСР і Білоруською РСР, РРФСР, Республікою Молдова станом на 16 липня 1990 року є державним кордоном України.

В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, правильно визначився з характером правовідносин, належним чином встановив в повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, надав належну оцінки наданим учасниками справи доказам у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні заяви, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_1 дійсно з 1975 року до кінця 1981 року проживав на території Української РСР, спочатку навчався у Керченському металургійному технікумі та після його закінчення був направлений на роботу до м. Новояворівськ Львівської області, де проживав та був зареєстрований у гуртожитку АДРЕСА_3 в період з 31 липня 1979 року по 23 жовтня 1979 року, в подальшому з 13 листопада 1979 року по 18 листопада 1981 року проходив строкову військову службу.

Разом з цим, після демобілізації у листопаді 1981 року ОСОБА_1 мешкав у Краснодарському краї, Белгородській області та Карельській АРСР і тільки в липні 1992 року повернувся до України та зареєструвався за адресою: АДРЕСА_5 .
Таким чином, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року заявник не проживав на території України протягом більше десяти років, починаючи з кінця 1981 року до липня 1992 року, а отже підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 , відсутні.

Разом з цим, суд першої інстанції встановлюючи факт проживання заявника на території України з 1975 року до 18 листопада 1981 року, залишив поза увагою, що заявник просив такий факт встановити саме до 24 серпня 1991 року, а не певний період часу, у який він проживав на території Української РСР.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з`ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду без змін.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що постанова суду апеляційноїінстанції прийнята з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводами касаційної скарги ці висновки не спростовуються.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:В.С. Жданова В.М. Ігнатенко
В.А. Стрільчук М.Ю. Тітов