КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 380/1198/18 Головуючий у суді першої інстанції: Лісовенко П.І.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/837/2019 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Панченко М.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Маличівській Н.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 01 листопада 2018 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

07 вересня 2018 року позивач ОСОБА_4 звернулася у суд з позовом до відповідача ОСОБА_5 про встановлення юридичного факту спільного проживання однією сім'єю її та ОСОБА_5, як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу в період з серпня 1999 року по 20.11.2001.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона із ОСОБА_5 перебувала в зареєстрованому шлюбі з 20.11.2001 по 30.05.2016. Проте до реєстрації шлюбу, починаючи з серпня 1999 року вони вже проживали разом, як сім'я. А тому, з метою визнання майна, набутого ними за час спільного проживання, спільною сумісною власністю в порядку ст. 74 Сімейного кодексу України, вона просить суд встановити необхідний факт.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 01 листопада 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_3 - представник ОСОБА_4 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на те, що суд при розгляді справи вийшов за межі позовних вимог, порушив ряд норм матеріального та процесуального права. Мотивувальна частина рішення виписана з урахуванням інтересів відповідача та значно звужує права позивачки та їх з відповідачем неповнолітнього сина, оскільки встановлює обставини, що можуть бути, використані як преюдиціальні згідно ч.ч.4,5 ст.82 ЦПК України для спору сторін про поділ спільно нажитого майна подружжя в майбутньому. Вказував, що під час розгляду справи беззаперечно було встановлено, що до реєстрації шлюбу в період з серпня 1999 по 20.11.2001 сторони проживали разом як подружжя. Проте, судом жодним чином не оцінено ряд фактів позовної заяви, не досліджено докази подані до суду. При цьому суд не звернув уваги на те, що між сторонами в даний час існує житловий спір. Не взято до уваги судом і покази свідків щодо спільного проживання сторін у спірний період, як подружжя. Звернув увагу на норми прямої дії - Конституції України та захисту інтересів своєї довірительки. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 відповідач ОСОБА_5 вказував, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, ухвалене з дотриманням вимог норм процесуального та матеріального права.

У судове засідання позивач ОСОБА_4 не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог частини 1 статті 44 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ч.1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 120 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку позивача в судове засідання, яка про час та місце розгляду справи повідомлялася, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. До того ж, позивач для участі у справі направила свого представника.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про встановлення юридичного факту спільного проживання однією сім'єю позивачва та відповідача ОСОБА_5, як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу в період з серпня 1999 року по 20.11.2001 суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав до задоволення позову.

З такими висновками суду слід погодитись частково виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом з тим, рішення суду не в повній мірі відповідає вимогам вищезазначеної норми, при його ухваленні суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та вдався до оцінки доказів, які не стосувалися предмету спору.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.11.2001, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с.10). Від шлюбу у позивача та відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_6 (копія свідоцтва про народження дитини -а.с. 11).

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 30.05.2016, яке набрало законної сили 10.06.2016 шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розірвано,що підтверджується копією рішення про розірвання шлюбу (а.с.12).

До реєстрації шлюбу в період з серпня 1999 по 20.11.2001 сторони проживали разом: з серпня 1999 року по грудень 1999 року вони проживали у квартирі відповідача АДРЕСА_1, з грудня 1999 року по серпень 2001 винаймали квартиру АДРЕСА_2, а з серпня 2001 заселилися в квартиру АДРЕСА_3, яка була придбана ОСОБА_5 01.08.2001, що підтверджується поясненнями сторін та договором купівлі-продажу АЕВ № 185177 від 01.08.2001 (а.с. 13-14).

Так, за приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_5 та позивача, як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу в період з серпня 1999 року по 20.11.2001, який необхідний позивачу для поділу майна подружжя, остання посилалась на норми СК України. Але посилання позивача на той факт, що відносини між нею та відповідачем носили триваючий характер, а тому, на її думку, на ці правовідносини поширюються норми СК України є помилковими і не можуть бути підставою до задоволення позову з урахуванням наступного.

Так, Сімейний кодекс України набрав чинності з 01 січня 2004 року.

А в силу ч. 1 ст. 58 Конституції України та ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності, і не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують цивільну відповідальність особи.

Разом з тим, заявлені позовні вимоги (період серпень 1999 року по 20.11.2001) підпадають під застосування Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції 1969 р.), нормами якого чітко визначено реєстрація шлюбу у державних органах реєстрації актів громадянського стану, при цьому, зазначений Кодекс не передбачав право встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а тому суд першої інстанції розглядаючи спір правомірно відмовив у позовних вимогах ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_5 та неї, як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу у відповідний період. Крім того, період з серпня 1999 року по 22 грудня 1999 року, на який посилається позивач, не підлягає встановленню як юридичний факт спільного проживання однією сім'єю з відповідачем, оскільки в цей період відповідач перебував в зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 22.12.1999 року (а.с.55).

Положенням ч.1 ст.14 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В порушення вимог вищезазначеної норми суд першої інстанції у мотивувальній частині судового рішення зазначив, (мовою оригіналу) що «Сам факт проживання сторін без реєстрації шлюбу не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін», хоча предметом судового розгляду не був поділ майна сторін, а лише встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки.

Натомість, розглядаючи спір між сторонами суд першої інстанції був зобов'язаний дотримуватися вимог ч.1 ст. 14 ЦПК України та розглядати спір в межах позовних вимог та не входити в обговорення питань, що не стосувалися предмету спору, а саме поділу майна подружжя і чи є це (встановлення факту проживання сторін без реєстрації шлюбу) підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення передбачені ст. 376 ЦПК України. Частиною четвертою зазначеної норми встановлено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні та

виключнню із його мотивувальної частини посилання суду, що не входило в предмет спору, а саме: «Сам факт проживання сторін без реєстрації шлюбу не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін».

В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, рішення, яким захищаються лише інтереси відповідача та звужуються інтереси позивача та неповнолітнього сина, а також не взяття до уваги житловий спір, який існує між сторонами, покази свідків, які підтверджують щодо спільного проживання сторін у спірний період, що все це, на думку представника позивача, призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки всі висновки суду першої інстанції щодо безпідставності заявленого позову повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга представника позивача не містить, в ході апеляційного розгляду представник також не навів таких обставин.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. ст. 367,374,376,382,384 ЦПК України, колегія суддів ,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 01 листопада 2018 року змінити.

Виключити із мотивувальної частини рішення посилання суду, що «Сам факт проживання сторін без реєстрації шлюбу не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 31 січня 2019 року.

Головуючий:

Судді: