КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Мостової Г.І.

Секретаря судового засідання Маличівській Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2019 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Києво-Святошинська районна державна нотаріальна контора державний нотаріус Панікар Валентина Миколаївна про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просила встановити факт постійного проживання зі спадкодавцем - ОСОБА_5 на час відкриття спадщини, обґрунтовуючи вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік, ОСОБА_5 , який до часу смерті постійно проживав разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 . Внаслідок смерті чоловіка, з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 16 лютого 2016 року, відкрилась спадщина на житловий будинок та земельну ділянку, за адресою АДРЕСА_2 . Зазначала, що у визначений законом термін вона не звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, як спадкоємець першої черги за законом, оскільки вона постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та вважається такою, що прийняла спадщину. В липні 2019 року державним нотаріусом Панікар В.М. було повідомлено про неможливість подання заяви про прийняття спадщини після смерті покійного чоловіка, у зв`язку з пропуском шестимісячний строк, встановлено статтею 1270 ЦК України, що обумовлює звернення до суду з даною заявою.

Посилаючись на те, що відповідно до закону кожним із спадкоємців, якими є також діти спадкодавця: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , спадкується лише частка спадкового майна, тому між спадкоємцями відсутній спір про право на спадкове майно, отже відсутні підстави для відмови у відкритті провадження у справі в порядку окремого провадження.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2019 року заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Києво-Святошинська районна державна нотаріальна контора державний нотаріус Панікар Валентина Миколаївна про встановлення факту, що має юридичне значення залишено без розгляду. Роз`яснено ОСОБА_1 її право подати позов на загальних підставах.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою суду першої інстанції, заявниця подала апеляційну скаргу.

У поданій апеляційній скарзі порушує питання про скасування ухвали суду першої інстанції та прийняття судового рішення, яким заяву ОСОБА_1 задовольнити, встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем - ОСОБА_5 , на час відкриття спадщини, мотивуючи тим, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що висновок суду першої інстанції про існування спору про право на спадщину, яка відкрилася внаслідок смерті її чоловіка ОСОБА_5 , не відповідає дійсним обставинам справи та суперечить нормам чинного законодавства України. Під час розгляду цивільної справи заінтересованими особами ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 жодним чином не було доведено наявність існування спору про право на спадщину, яка залишилася після смерті ОСОБА_5 , як і не було надано суду жодного належного доказу на підтвердження нібито існуючого спору про право на спадщину між спадкоємцями.

Учасники справи, у визначений ухвалою суду строк, не скористалися наданим їм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні представник заявника ОСОБА_8 підтримала доводи апеляційної скарги. Заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - заперечували, просили ухвалу суду першої інстанції залишити без змін. Державний нотаріус Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар Валентина Миколаївна в судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи. У поданому клопотанні до суду апеляційної інстанції просила розглянути справу без участі представника нотаріальної контори. У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у її відсутності

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем - ОСОБА_5 , який є її чоловіком і помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . За змістом заяви метою, з якою просить встановити факт, є прийняття спадщини та отримання свідоцтва на належне спадкодавцю на праві власності майно, яке вона має право успадкувати за законом у першу чергу.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 серпня 2019 року відкрито провадження у справі за заявою ОСОБА_1 (а.с. 30-31).

Згідно зі статтею 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У частині четвертій статті 315 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Під час судового розгляду справи за заявою ОСОБА_1 судом першої інстанції встановлено, що внаслідок смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина. За прийняттям спадщини звернулись діти спадкодавця: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (а.с. 46, 52 зворот).

Києво-Святошинською районною державною нотаріальною конторою

06 квітня 2018 року заведено спадкову справу № 170/2018 (а.с. 45- 67).

До складу спадщини, зокрема входить житловий будинок та земельна ділянка, за адресою АДРЕСА_2 .

У судовому засіданні заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 пояснили, що в разі встановлення судом факту, про який просить заявник ОСОБА_1 , це вплине на їх права, як спадкоємців першої черги щодо розміру частки у спадщині та підтвердили існування спору про право на спадкове майно у зв`язку з цим.

Заінтересована особа ОСОБА_4 (колишня дружина спадкодавця ОСОБА_5 ) також підтвердила існування спору про право щодо спадкового майна, як співвласник житлового будинку, що входить до складу спадкового майна.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березн 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними, справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження - пункт 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування».

Встановивши при розгляді справи, що спадкоємці ОСОБА_2 , ОСОБА_3 оспорюють право заявника на прийняття спадщина, про наявність спору про право зазначила і заінтересована особа ОСОБА_4 (колишня дружина спадкодавця ОСОБА_5 ) як співвласник житлового будинку, що входить до складу спадкового майна, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що під час розгляду справи за заявою ОСОБА_1 у порядку окремого провадження виник спір про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 , який повинен вирішуватися в порядку позовного провадження.

Відповідно до процесуального закону виявлені обставини щодо спору між спадкоємцями про право на спадкове майно під час розгляду заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, є підставою для залишення заяви без розгляду, а тому суд першої інстанції правомірно залишив заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем - ОСОБА_5 без розгляду із роз`ясненням заявниці її право подати позов на загальних підставах.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2019 року є законною та обґрунтованою, постановлена з дотриманням норм процесуального права, підстав для її скасування немає, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: