Справа № 307/3537/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 січня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря Терпай С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тячівського районного суду від 13 січня 2016 року (у складі судді Ляшко С.М.) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом у листопаді 2015 р.

Просив ухвалити рішення, яким розірвати шлюб укладений між сторонами 23 листопада 1994 р. за актовим записом №107.

На обґрунтування позовних вимог указав, що 23 листопада 1994 р. між сторонами було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серія І-ФМ №131647. Спільного сімейного життя у позивача та відповідача не склалося, нормальні сімейні відносини фактично припинилися із грудня 2014 р. Вживані позивачем заходи для збереження сім'ї бажаного результату не принесли, шлюб став носити формальний характер і його збереження є недоцільним. Але у зв'язку з тим, що відповідач заперечує проти розірвання шлюбу, позивач був вимушений звернутися до суду з відповідним позовом.

Рішенням Тячівського районного суду від 13 січня 2016 р. позов задоволено: шлюб, зареєстрований 23.11.1994 р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тячівського районного управління юстиції у Закарпатській області за актовим записом № 107, між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 розірвано.

ОСОБА_2 просить прийняти постанову, якою скасувати це рішення і в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Доводить про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права. Указує, що не була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, судом не було надіслано примірник позовної заяви, що призвело до того, що відповідач не брала участі в справі. Зазначає, що доводи, висловлені в позовній заяві, є голослівними та непідтверджені жодними належними і допустимими доказами. Указує, що оскаржуваним рішенням порушуються особисті інтереси відповідача та можливе майбутнє порушення законних майнових інтересів відповідача.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню із ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог із таких мотивів.

Судом першої інстанції було констатовано, що сторони по справі разом не проживають, подальше спільне життя подружжя є неможливим і суперечить інтересам обох сторін. Суд дійшов висновку, що шлюб існує формально і його належить розірвати.

Із таким висновком суду першої інстанції не можна погодитися.

Згідно з ч.2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Статтею 24 СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч. 3,5 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч. 2 ст. 36, 51 СК України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань.

Відповідно до ч.1 ст.104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно з ч.3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Як видно з матеріалів справи, між сторонами 23 листопада 1994 р. було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ФМ №131647 (а.с.5).

Позивач на обґрунтування підстав для розірвання шлюбу вказує, зокрема, що сімейного життя у сторін не склалося, часто виникали сварки та непорозуміння, у зв'язку з чим сімейні відносини фактично припинилися із грудня 2014 р.

Проте позивач жодними належними та допустимим доказами не доводить те, нащо посилається як на обґрунтування своїх вимог.

Суд першої інстанції у свою чергу не перевірив доводів позивача та не здійснив жодних заходів задля можливого збереження сім'ї.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов'язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є неможливим.

Однак позивачем неможливість збереження шлюбу доведена не була, а судом першої інстанції не було перевірено дійсних обставин справи.

Сторони в судові засідання у суд апеляційної інстанції не з'являлися, хоча неодноразово повідомлятися про час і місце розгляду справу. Натомість, 21 вересня 2018 р. на адресу апеляційного суду Закарпатської області надійшла заява від позивача про розгляд справи без його участі. Указав, що погоджується із апеляційною скаргою (а.с.55). 24 вересня 2018 р. до апеляційного суду Закарпатської області надійшла заява від ОСОБА_2 про розгляд справи без її участі. Апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити (а.с.57).

Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Судом першої інстанції не було враховано цих принципів, що призвело до неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, що є підставою для скасування судового рішення.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що оскаржене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як суперечне положенням ст. 263 ЦПК України, а в задоволенні позову необхідно відмовити через його необґрунтованість і безпідставність.

Судові витрати в сумі 1022,31 грн. відповідно до вимог ст.141 ЦПК України належить присудити відповідачу за рахунок позивача.

Керуючись ч.2 ст.112, 24, ч.ч.3,5 ст.56, ч.2 ст.36,51, ч.1 ст.104, ч.3 ст.105 СК України, ст.ст. 12, 13, 81, 263, п.2 ч.1 ст. 374, п.1 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

2.Рішення Тячівського районного суду від 13 січня 2016 року скасувати.

3.У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

4.Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1022,31 (одну тисячу двадцять дві) грн. у відшкодування судового збору.

5.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду .

6.Повне судове рішення складено 31 січня 2019 року.

Судді: