Справа № 163/1131/19
Провадження № 2/163/293/19
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2019 року Любомльський районний суд Волинської області

в складі головуючого судді Чишія С.С.

з участю секретаря Костюк Р.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в місті Любомль Волинської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в :

У позовній заяві ОСОБА_1 просить постановити рішення про стягнення з відповідача 42 050,00 гривень боргу із передбачених ст.ст.525, 526, 625, 1046, 1049 ЦК України підстав.

Заявлені вимоги обґрунтувала тим, що шляхом банківського переказу дала відповідачу 42 050,00 гривень для придбання та вирішення питань стосовно придбання та розпорядження автомобіля "Хюндай Гетц". Свого зобов`язання відповідач не виконав, а на її звернення повернути гроші не реагує, тим самим ухиляється від вирішення спору. Підтвердженням передачі коштів є банківські квитанції, нотаріально посвідчена довіреність, переписка в електронному вигляді та фото автомобіля.

Провадження в справі відкрито ухвалою суду від 23.09.2019 року, розгляд позову постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін.

В судове засідання сторони не з`явились.

Позивач засобами електронного зв`язку надіслала заяву про підтримання позову і розгляд справи за її відсутності.

Відповідач про розгляд справи по суті був повідомлений двічі, в тому числі шляхом публікації на офіційному сайті суду судового оголошення, однак на розгляд справи не з`явився, відзиву не подав, про причини неможливості розгляду справи за його відсутності не сповістив.

За таких обставин суд провів розгляд справи в порядку ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за наявними доказами.

Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини.

Відповідно до дубліката квитанції АТ КБ "Приватбанк" від 11.01.2019 року позивач перерахувала на картковий рахунок відповідача НОМЕР_4 кошти в сумі 10 000,00 гривень.

Із копії банківської квитанції АТ КБ "Приватбанк" вбачається, що у цей же день 11.01.2019 року вона також здійснила поповнення картки НОМЕР_4 на суму 1 050,00 гривень.

18.01.2019 року позивач уклала нотаріальну довіреність, якою уповноважила відповідача здійснювати представництво її інтересів з питань придбання на її ім`я транспортного засобу, на його, відповідача розсуд, укладення та підписання від її імені договору купівлі-продажу або вчинення іншого правочину про перехід до неї права власності на автотранспортний засіб, з правом ведення попередніх переговорів, з правом подачі та підписання документів, отримання документів, вибору марки та моделі автомобіля на власний розсуд. Термін дії довіреності до 18.01.2020 року.

21.01.2019 року позивач поповнила картковий рахунок НОМЕР_4 на суму 31 000,00 гривень, що підтверджується банківською квитанцією АТ КБ "Приватбанк".

06.03.2019 року позивач надіслала на адресу відповідача лист про повернення перерахованих йому коштів у загальній сумі 42 050,00 гривень на її картковий рахунок.

Цей лист згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення відповідач отримав 20.03.2019 року.

Як на підставу звернення до суду із цим позовом позивач фактично вказує на існування у відповідача перед нею боргового зобов`язання, яке, окрім іншого, підтверджує банківськими квитанціями про перерахування відповідачу коштів.

У частині 1 статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із п.1 ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Проте доказів укладення між сторонами таких договорів чи інших правочинів позивач не надала.

У справі встановлено, що між сторонами виникли виключно правовідносини представництва за правилами глави 17 ЦК України, а саме: здійснення відповідачем представництва позивача перед третіми особами з питань придбання на її ім`я транспортного засобу.

За змістом ч.1 ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

З огляду на наведені законодавчі положення та фактичні обставини справи суд не має підстав вважати сторін у справі кредитором і боржником в розумінні ч.1 ст.510 ЦК України, а відтак і зобов`язального правовідношення між ними.

Надані позивачем копії банківських квитанцій підтверджують лише факти перерахування коштів, однак аж ніяк не спроможні доводити існування боргових зобов`язань, оскільки жодним чином не підтверджують факту передачі цих коштів відповідачу у борг.

Доказів у формі розписки або іншого документу на підтвердження отримання відповідачем цих коштів у борг позивач не надала.

Із наведених мотивів посилання позивача на положення ст.ст.525, 526, 625, 1046, 1049 ЦК України є безпідставними.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, зважаючи на встановлені фактичні обставини, відповідні їм правовідносини і наведені положення чинного матеріального і процесуального законодавства, суд вважає, що позивач не довела існування у відповідача грошового (боргового) зобов`язання перед нею, через що у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю.

У зв`язку із таким рішенням понесені позивачем витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст.259, 264, 265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 42 050 (сорок дві тисячі п`ятдесят) гривень боргу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення протягом 30 днів з дня його проголошення може бути подано апеляційну скаргу до Волинського апеляційного суду через Любомльський районний суд.

Ім`я позивача - ОСОБА_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП - НОМЕР_2 .

Ім`я відповідача - ОСОБА_2 ; останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП - НОМЕР_3 .

Головуючий : суддя С.С.Чишій