Провадження № 2/211/743/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2019 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Сарат Н.О.

секретаря Зоріної С.М.

за участі представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривого Рогу цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_5 про визнання права власності та витребування майна із незаконного володіння у добросовісного набувача, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_5 про визнання права власності та витребування майна із незаконного володіння у добросовісного набувачаВ обґрунтування позивних вимог зазначив, що він є власником транспортного засобу «Skoda Super B", сірого кольору, 2009 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 , з державним номерним знаком НОМЕР_2 . Він з дружиною тривалий час перебували за кордоном. 03.08.20018 року його автомобіль було перереєстровано на ОСОБА_5 шляхом підробленої довіреності, до злочину причетний ОСОБА_6 , який являється сином дружини позивача та скористався відсутністю матері та вітчима, заволодів його документами, виготовив підроблений паспорт, у якому зазначені особисті дані позивача, переоформив даний автомобіль на ОСОБА_2 .

Згоди на відчудження належного йому транспортного засобу він не надав.

16.10.2018 року викрадений автомобіль під керуванням ОСОБА_2 затримано співробітниками поліції у м. Кривий Ріг тимчасово вилучено у ході огляду та поміщено на автомайданчий Саксаганського ВП Криворізького ВП ГУНП у Дніпропетровській області.

Просив суд, визнати за ним право власності на автомобіль «Skoda Super B", сірого кольору, 2009 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 , з державним номерним знаком НОМЕР_2 та витребувати його із незаконного володіння у добросовісного набувача.

У судовому засіданні в режимі відеоконференції представник позивача ОСОБА_1 на позовних вимогах наполягала, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні ОСОБА_3 проти позовних вимог заперечував. Обгрунтовуючи свої вимоги, що позивач не навів належних т допустимих доказів, значив, що скоїно кримінальну кримінальне правопорушення, однак вирок відсутній. Відповідач є добросовісним набувачем, автотранспортний засіб реалізовано у минулому році, однак по документах він є власник, у кого знаходиться даний автомобіль йому не відомо.

Третя особа ОСОБА_5 у судове засідання не з`явився, пояснень не надав.

Суд відповідно до ч. 1 ст.223ЦПК України вважає за можливе розглядати справу у відсутність не з`явившихся учасників за наявними доказами справи.

Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, ОСОБА_4 належав автомобіля «Skoda Super B", сірого кольору, 2009 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 , з державним номерним знаком НОМЕР_3 ( а.с. 8-копія договору купівлі-продажу, а.с. 10 - копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу).

09.08.2018 року від дружини позивача ОСОБА_7 надійшла заява до Шевченківського відділення поліції Приморського відділу поліції в м. Одесі Головного управління Національної поліції в Одеьскі області, якій вона просить прийняти до її сина ОСОБА_8 , який в період з березня по липень 2018 року, шляхом вільного доступу, незаконно заволодів автомобілем мари «Skoda Super B", сірого кольору, 2009 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 , з державним номерним знаком НОМЕР_2 , чим спричинив їй матеріальну шкоду ( а.с. 12).

03.08.2018 року автомобіль «Skoda Super B", сірого кольору, 2009 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 , з державним номерним знаком НОМЕР_2 , в Регіональному сервісному центрі МВС в Одеській області перереєстровано на ОСОБА_5 ( а.с. 27).

Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М. скасовано довіреність, від 30.07.2018 року зареєстровану в реєстру за № 5000, на ім`я ОСОБА_8 ( а.с. 18).

Відповідно до ч.1ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч.1ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.1ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно дост.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним

Відповідно до ч.1ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч.1ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ч.1 ст.626ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1ст.638ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

У даному випадку придбання ОСОБА_2 спірного автомобіля на момент вчинення, не суперечило нормам чинного законодавства.

Відповідно до ст.41Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст.330ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Суд приймає до уваги Постанову Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» в п. 10 якої зазначено, норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388ЦК України.

Згідно ст.12ЦК України та п. 10 Постанови ПленумуВерховного СудуУкраїни від6.11.2009р.№ 9«Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» добросовісність набувача презюмується, а отже, факт добросовісності набувача не потребує додаткового встановлення його судом або підтвердження будь-яким іншим способом.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, на що посилається позивач, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ч.1 ст.388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За таких обставин, аналізуючи вище наведене, можна зробити висновок, що ОСОБА_2 на час придбання вказаного транспортного засобу не знав і не міг знати про можливе зловживання довірою, можливе шахрайство чи недобросовісність набуття попередніх власників чи повірених.

Крім того, згідно п. 25 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Відповідно до ст.317ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заперечені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набуто правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, ОСОБА_2 придбавши спірний автомобіль та зареєструвавши його у встановленому порядку, набув право власності на нього.

Згідно ч.1 ст.316ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст.317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1,2 ст.319ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Суд не приймає до уваги доводи позивача про вчинення щодо нього шахрайських дій, оскільки в силу ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а суд згідно із вимогами ч.1 ст.13 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі поданих учасниками справи доказів.

Зважаючи на зазначене, доводи ОСОБА_4 про шахрайське заволодіння його автомобілем будь-якими належними доказами не підтверджені.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, у зв`язку з недоведеністю.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, то судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись: ст.ст. 4, 12, 223, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_5 про визнання права власності та витребування майна із незаконного володіння у добросовісного набувача - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 12.08.2019 року.

Суддя: Н. О. Сарат