Справа № 467/1128/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.11.2019 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Явіци І.В.

за участю секретаря судового засідання Андросової А.В.

заявника - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка у порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Арбузинський районний сектор Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області про встановлення факту постійного проживання на території України, -

ВСТАНОВИВ :

Вимоги заявника та доводи на їх обгрунтування

Звертаючись із вказаною заявою до суду, ОСОБА_1 посилалась на те, що вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Арбузинка Миколаївської області, де й проживала до 2000 року, офіційно будучи працевлаштованою.

З моменту народження і до цього часу, як вказала заявник у позовній заяві, вона за межі України не виїжджала, а лише змінювала місце проживання в межах країни.

Однак, втративши паспорт радянського зразка і вчасно не оформивши паспорт громадянки України, вона наразі позбавлена можливості його отримати, позаяк, Арбузинським РС УДМС України в Миколаївській області не встановлено її належності до громадянства.

Процесуальні дії у справі

Окреме провадження за цими вимогами було відкрите ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 25 вересня 2019 року.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2019 року в судове засідання було викликано та допитано свідків, заявлених заявником.

Позиція заявника та її вступне слово (пояснення по суті справи)

В судовому засіданні заявник свої вимоги підтримала,просила їх задовольнити та пояснила суду, що вона народилась і навчалась в смт. Арбузинка Миколаївської області. Після закінчення навчання в середній шкоді та професійного технічного училища в смт. Арбузинка, вона працювала на різних роботах на території селища до 2000 року.

У період з 2000 по 2013 роки вона, з метою отримати заробіток, працювала на плантації, яку утримували корейці в Одеській області.

З 2014 по 2017 роки року вона проживала в м. Миколаєві, де доглядала пристарілу особу - ОСОБА_2

З 2018 року працювала на базі відпочинку «Прибой», що знаходиться в с. Залізний Порт Херсонської області, проживаючи на території цієї бази.

Наразі вона проживає в Броварському районі Київської області спільно з чоловіком ОСОБА_3 у його будинку.

Заявник вказала, що не отримала паспорт громадянина України вчасно через складні життєві обставини, які вимусили її виїхати на заробітки, а паспорт громадянки СРСР вона втратила під час поїздки в поїзді.

Крім цього, заявник додала, що до 2000 року постійно проживала в смт. Арбузинка, була одружена, офіційно працевлаштована та має трьох дітей.

Представник заінтересованої особи - Арбузинського РС УДМС України в Миколаївській області в судове засідання не з`явився, про його дату, час і місце повідомлений належно, причин свого неприбуття не вказав, проте, надав до суду письмові пояснення, які, зокрема, містять посилання по нормативно - правові акти, що регулюють порядок підтвердження факту набуття громадянства України.

Зокрема, із пояснень слідує, що громадянство набувається, серед іншого, й за територіальним походженням і може пов`язуватись із фактом постійного проживання на території України у певний час.

Разом із цим, представник територіального підрозділу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства в Україні, зазначив, що відсутні документи, які підтверджують факт постійного проживання заявника на території України в оскаржуваний період, зокрема, тих, які свідчать про її реєстрацію на території України.

Втім, чіткої позиції щодо суті заяви представник не висловив.

Установлені фактичні обставини справи із посиланням на докази та на положення закону, якими керувався суд при прийнятті рішення, а також оцінка аргументів, наведених учасникам справи

А тому, суд, дослідивши наявні у матеріалах справи докази та оцінивши їх з точки зору належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні доказів, керуючись законом, виходив із такого.

Зокрема, шляхом порядку і обсягу дослідження наявних у провадженні доказів було достовірно установлено, що заявник народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Арбузинка Миколаївської області (а.с.6).

18 жовтня 1986 року заявник уклала шлюб із ОСОБА_4 , змінивши дошлюбне прізвище « ОСОБА_5 » на шлюбне « ОСОБА_6 » ( а.с.7).

Наразі заявник бажає отримати паспорт громадянина України, проте, територіальним підрозділом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства в Україні - Арбузинським РС УДМС України в Миколаївській області установлено її особу, однак, не встановлено її належності до громадянства України.

При цьому, заявник дійсно зверталась до вказаного підрозділу із заявою про видачу паспорта громадянина України замість втраченого паспорта СРСР зразка 1974 року, проте, підрозділ, встановивши особу заявника, не встановив її реєстрації за обліками ВОМІРМП УДМВС України та, відповідно, її належність до громадянства ( а.с.11).

Тож, за таких обставин, заявник порушила перед судом питання про установлення факту її постійного і безвиїзного проживання на території України з метою отримати паспорт.

Тому, суд, вирішуючи ці вимоги у світлі вказаних заявником обставин, виходив із такого.

Питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження за ними врегульовано, зокрема, Законом України "Про громадянство України" (далі - Закон), Указом Президента України від

27 березня 2001 року №215/2001 "Питання організації виконання Закону України "Про громадянство України", яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень".

Відповідно до п.1, п.2 ч.1 ст.3 Закону України "Про громадянство України" громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України, а також особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Водночас, згідно п.7 Розділу ІІ Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, що затверджений указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 ( в редакції указу Президента України від 27 червня 2006 року и№588/2006 (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає, серед іншого, судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (п.7 Розділу ІІ Порядку).

Аналогічно особа може подати судове рішення про встановлення юридичного факту проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року для встановлення належності її до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону, яктакої, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату.

Тож, піддавши аналізу надані заявником докази щодо підтвердження факту її постійного проживання на території України, у тому числі, станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, суд вважає дійсною цю обставину.

Зокрема, суд достовірно установив, що заявник народилась на території України та до 01 лютого 2000 року дійсно проживала на території смт. Арбузинка Миколаївської області.

Зокрема, це підтверджується записами у трудовій книжці, із якої слідує факт постійного працевлаштування за період з 09 вересня 1983 року і до 01 лютого 2010 року ( а.с. 15-16). Так, з 29 травня 1990 року по 22 липня 1994 року заявник працювала на посаді прибиральниці залу в кафе «Шашличная».

У 1998 році заявник одержала ідентифікаційний номер ( а.а.8).

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 01 листопада 2007 року заявника було оголошено безвісно відсутньою, зокрема, із тих підстав, що з кінця 2001 року вона була відсутньою за місцем свого постійного проживання - в будинку АДРЕСА_1 .

При цьому, судом було постановлено, що початком безвісної відсутності заявника слід вважати 01 січня 2002 року.

Проте, це рішення було скасоване рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 05 листопада 2008 року, у зв`язку із поданням самою ж ОСОБА_1 відповідної заяви.

Зокрема, рішення містить посилання на пояснення заявника стосовно того, що з кінця 2001 року по серпень 2008 року вона за сімейними обставинами проживала за межами України.

Проте, таке жодним чином не спростовує факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України, принаймні, до лютого 2000 року, і, відповідно, станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

Стосовно наданої заявником копії домової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку АДРЕСА_2 ), то у ній відсутні достовірні дані про те, що заявник була зареєстрована за вказаними адресами. Зокрема, книга містить запис щодо заявника, проте, не містить періоду, протягом якого заявник була за вказаними адресами та відповідної відмітки.

Тому, у розрізі положень ст.ст. 77, 79 ЦПК України, суд розцінює цей доказ як неналежний і, одночасно, недостовірний, позаяк, він не містить інформації щодо предмета доказування і, відповідно, із нього не можливо встановити дійсну обставину, зокрема, факту реєстрації заявника за вказаною адресою.

Доводи ж заявника про те, що вона не виїжджала за межі України, які, до того ж, підтверджені свідкам ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , суд вважає сумнівними, оскільки вони спростовуються рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 05 листопада 2008 року, із якого слідує, що сама ж заявник і вказала на своє перебування за межами України у період з кінця 2001 року і до серпня 2008 року.

При цьому, свідки, вказуючи на те, що заявник ніколи не перетинала межі України, достовірно цього факту підтвердити не змоги, оскільки посилались на те,що це їм відомо зі слів заявника.

Як наслідок, суд позбавлений можливості однозначно встановити той факт, що заявник ніколи не перебувала за межами України, позаяк, ці твердження не доведені «поза розумним сумнівом».

Але статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.

А ЄСПЛ притримується у своїх рішення позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа "Коробов проти України" № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25).

Разом із цим, недоведеність факту проживання заявника на території України у період з кінця 2001 року по серпень 2008 року, не є визначальним для встановлення належності до громадянства України, оскільки, суд достовірно установив, що ОСОБА_1 постійно проживала в Україні з моменту народження і до кінця 2001 року.

Таким чином, є безспірним те, що заявник проживала на території України з моменту народження, тобто, з 20 жовтня 1965 року і до кінця 2001 року.

Таке, зокрема, крім наявних у суду письмових доказів, підтверджується і показаннями свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які, у свою чергу, вказали, що ОСОБА_1 проживала, уклала шлюбі та народила трьох дітей на території України.

В подальшому, як установив суд, ОСОБА_1 проживала на території України з серпня 2008 року.

Як наслідок, суд не може погодитись із вимогою про встановлення факту безвиїзного проживання на території України у період з 20 жовтня 1965 року по 2019 рік.

Однак, ця заява може бути частково задоволена.

Зокрема, як вказала Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30 жовтня 2018 року справі № 761/16799/15-ц, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Тому, юридичні наслідки, у світлі наведених вище правових норм, а з огляду на мету звернення, буде породжувати лише факт проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року.

Тож, ураховуючи фактичні дані, які суд мав у своєму розпорядженні, та будучи повноважним установлювати такого роду факти, з урахуванням сформульованих вимог, прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення заяви шляхом установлення факту, яким має юридичне значення, позаяк, дозволяє віднести особу до громадянства України, а саме : факту постійного проживання ОСОБА_1 станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

При цьому, суд, за результатами розгляду заяви переконався у тому, що чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення такого роду факту, у той час, як заявник втратила паспорт СРСР зразка 1974 року і, одночасно не отримала вчасно паспорт громадянина України, які є документами, що підтверджують громадянство України, та, водночас, встановлення цього факту не пов`язане з подальшим вирішенням спору про право.

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 258, 259, 268, 293, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року.

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.В. Явіца