КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/29/2019 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Олійника В.І., Кулішенка Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 3 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Апеляційного суду міста Києва про відшкодування шкоди, завданої шляхом позбавлення права на судовий захист із вчиненням замаху на життя,

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду зуказаним вище позовом, в якому просив зобов'язати Державу Україну в особі Державної казначейської служби України відшкодувати йому за рахунок Державного бюджету України моральну шкоду, завдану незаконними діями Апеляційного суду м. Києва з дворазовим порушенням статтей 2, 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із замахом на його життя, у сумі 579 616,00 грн.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 3 серпня 2018 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Судове рішення мотивоване тим, що між сторонами зазначені правовідносини не виникли, тому такі справи не можуть бути підсудні судам загальної юрисдикції та бути розглянуті в порядку цивільного судочинства.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, з мотивів невідповідності висновків суду обставинам справи і порушенням процесуального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог вказав, що за змістом положень частини 1 статті 2 та частини 1 статті 26 ЦПК України позови про відшкодування шкоди можуть пред'являтися до суду або судді, а тому справа має розглядатися за правилами цивільного судочинства. Окрім того, порушував питання про заміну неналежного відповідача в особі Апеляційного суду м. Києва на належного відповідача - Київський апеляційний суд.

Відзив відповідачів на апеляційну скаргу до суду надійшов.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до статтей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особамає право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд вправі відмовити у відкритті провадження у справі лише з тих підстав, які передбачені законом.

Такі підстави визначено у статті 186 ЦПК України.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Апеляційного суд м. Києва, в якому просив зобов'язати Державу Україну в особі Державної казначейської служби України відшкодувати йому за рахунок Державного бюджету України моральну шкоду, завдану незаконними, на думку позивача, діями Апеляційного суду м. Києва шляхом постановлення ухвал від 6 червня 2017 року та 18 жовтня 2017 року, що спричинило обмеження його права на справедливий судовий захист з одночасним замахом на життя, приниження честі і гідності як законослухняної особи, завдало душевних та фізичних страждань.

Згідно із частиною 1 статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Частиною 1 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.

Відповідно до частини 3 статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди.

Проте у даній справі між позивачем та судом (суддею) зазначені за своєю правовою природою відносини не виникли, тому такі справи не можуть бути підсудні судам загальної юрисдикції.

За змістом статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Систему судоустрою складають: місцеві суди, апеляційні суди, Верховний Суд. Для розгляду окремих категорій справ відповідно до цього Закону в системі судоустрою діють вищі спеціалізовані суди.

Учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»)

Отже, чинне законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Аналогічну позицію висловлено у пункті 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

У Висновку № 3 (2002 ) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

За таких обставин, слід дійти висновку, що належним відповідачем у таких спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог до Апеляційного суду м. Києва дійшов правильного висновку про застосування пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України, оскільки така позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.

Згідно із частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Однак, постановляючи оскаржувану ухвалу в частині позовних вимог ОСОБА_3 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, не дослідив склад учасників справи та не врахував, що визначення позивачем одним з відповідачів Апеляційного суду м. Києва не перешкоджає прийняттю до розгляду позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди до іншого відповідача, відтак з огляду на доступ до правосуддя, проголошений статтею 55 Конституції України та статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, суд належним чином не визначився чи допустимо провадження у справі за наявності таких обставин, а тому його ухвала в цій частині підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до вимог статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Що стосується вимог апеляційної скарги про заміну відповідача у справі, то процесуальним законом, а саме положеннями статтей 51, 367 ЦПК України, не передбачено можливості заміни неналежного відповідача на стадії апеляційного провадження у справі.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 3 серпня 2018 року в частині відмови у відкритті провадження у справі щодо позовних вимог ОСОБА_3 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про зобов'язання відшкодувати моральну шкоди скасувати, справу у цій частині направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В іншій частині ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 3 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Олійник

Ю.М. Кулішенко