Постанова

Іменем України

02 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 756/5689/14-ц

провадження № 61-31984св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мазарчук Наталія Володимирівна, відділ державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у місті Києві,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 травня 2015 року у складі судді Камбулова Д. Г. та на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 09 березня 2017 року у складі колегії суддів: Немировської О. В., Чобіток А. О., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У листопаді 2014 рокупозивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н. В., відділ державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у місті Києві, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 20 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н. В. вчинено виконавчий напис за реєстровим номером № 3221 про стягнення з позивача на користь ОСОБА_2 , невиплачених у строк аліментів на утримання його дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 145 800 грн за період з травня до жовтня 2014 року та пені у розмірі 172 530 грн за період з 12 квітня до 20 жовтня 2014 року. Виконавчий напис вчинено на підставі договору між батьками про проживання, виховання та фінансове забезпечення дітей, укладеного між ним та ОСОБА_2 10 жовтня 2013 року. Розмір заборгованості зі сплати аліментів та пені не є безспірними, оскільки не враховано сплату ним 06 жовтня 2014 року платежу у розмірі 3000 грн, наявності спору про зменшення розміру аліментів, відсутності підстав для нарахування пені та правильності проведеного розрахунку.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 05 травня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис за реєстровим номером № 3221, виданий 20 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н. В. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 не виплачених у строк аліментів на користь його дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно з договором між батьками про проживання, виховання та фінансове забезпечення дітей (аліментів та додаткових витрат) від 10 жовтня 2013 року, зареєстрованого у реєстрі за № 4095, у розмірі 318 330 грн.

Задовольняючи заявлені позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису не впевнилась у безспірності вимоги, а розмір пені визначено неправильно.

В апеляційному порядку справа розглядалася неодноразово.

Так, рішенням Апеляційного суду міста Києва від 16 вересня 2015 року рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 травня 2015 року змінено в частині правового обґрунтування висновків суду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2016 року рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 вересня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 08 червня 2016 року рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 травня 2015 року скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, виданий 20 жовтня 2014 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н.В. у частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойки у сумі 172 530 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року рішення Апеляційного суду міста Києва від 08 червня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 09 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 09 березня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, погодився з його висновками та виходив з того, що виконавчий напис вчинено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н. В. з порушенням вимог законодавства щодо встановлення безспірності заборгованості.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У квітні 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся до суду із касаційною скаргою, яку, на виконання ухвали про залишення скарги без руху, уточнив у листопаді 2017 року. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 09 березня 2017 року, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про задоволення позовних вимог у зв`язку з тим, що розмір заборгованості не є безспірним, а оспорюється позивачем. Суди не врахували правових позицій Верховного Суду України, вийшли за межі позовних вимог.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судами встановлено, що 20 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н. В. вчинено виконавчий напис за реєстровим номером № 3221 про стягнення з позивача на користь ОСОБА_2 невиплачених у строк аліментів на утримання його дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 145 800 грн за період з травня до жовтня 2014 року та пені у розмірі 172 530 грн за період з 12 квітня до 20 жовтня 2014 року. Виконавчий напис вчинено на підставі договору між батьками про проживання, виховання та фінансове забезпечення дітей, укладеного між ним та ОСОБА_2 10 жовтня 2013 року.

Указаний виконавчий напис є предметом спору з тих мотивів, що розмір заборгованості зі сплати аліментів та пені не є безспірними, не враховано сплату позивачем платежу у розмірі 3000 грн, наявності спору про зменшення розміру аліментів, відсутності підстав для нарахування пені та правильності проведеного розрахунку.

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

За результатами аналізу норм вищенаведених нормативних актів можна дійти висновків, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів.

Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Такий правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19).

На підтвердження не безспірності суми стягнення аліментів та пені позивач посилався на неврахування сплати 06 жовтня 2014 року в рахунок аліментів 3 000 грн (т. 1, а. с. 15), наявності невирішеної цивільної справи № 756/10962/14-ц за його позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів (т. 1, а. с. 23), відсутності підстав для нарахування пені за несплату аліментів та неправильність розрахунку пені.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що зазначені у виконавчому написі до стягнення суми не є безспірними в силу їх неправильного розрахунку та наявності судових спорів з приводу зменшення розміру стягнення аліментів та визначення розміру заборгованості зі сплати аліментів.

Такі висновки є по суті правильними.

Про те, що зазначені у виконавчому написі суми заборгованості зі сплати аліментів та пені є спірними свідчить наявність, на час вчинення виконавчого напису, невирішеної цивільної справи № 756/10962/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів (т. 1, а. с. 23), у якій предметом спору було зменшення розміру аліментів, з яких нотаріус виходив, визначаючи розмір суми до стягнення.

Указаний спір, разом зі спором за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зі сплати аліментів остаточно було вирішено лише рішенням Апеляційного суду міста Києва від 14 лютого 2017 року (т. 2, а.с.237-242).

Про це зазначив апеляційний суд в оскаржуваній ухвалі.

Відповідно до статті 196 Сімейного кодексу України у редакції, чинній на час вчинення виконавчого напису нотаріуса, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

З урахування змісту указаної норми про можливість зменшення розміру неустойки та доводів позивача щодо умов та порядку її нарахування, суд першої інстанції також обґрунтовано виходив з того, що розмір неустойки, визначений у виконавчому написі також є не безспірним.

Таким чином, судами зроблено правильний висновок стосовно того, що розмір заборгованості зі сплати аліментів та розмір неустойки не є безспірними, а виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню.

Тому доводи касаційної скарги на спростування цього висновку не заслуговують на увагу.

Заявник посилається на те, що виконавчий напис вчинено нотаріусом на підставі документів, передбачених Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, а тому це свідчить про безспірність заборгованості за виконавчим написом.

Проте суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів, а для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду зроблено у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19).

Відповідно не заслуговують на увагу доводи заявника про неврахування судами попередніх інстанцій попередньої практики та висновків Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Необґрунтованими є також доводи заявника про вихід судів за межі позовних вимог, визнавши виконавчий напис як правочин недійсним. Суди вирішили саме позовну вимогу про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Верховним Судом відхиляються доводи заявника про те, що визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню не є способом захисту порушеного права.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. З урахуванням приписів указаних статей ЦК України, а також, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19)).

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів, фактично зводяться до незгоди з встановленими фактичними обставинами у справі, що відповідно до статті 400 ЦПК України не входить до повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За наслідками розгляду касаційної скарги встановлено, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки відсутні підстави для їх скасування.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419, частиною третьою статті 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 09 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний