№ 642/5577/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2019 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Пашнєва В.Г.,

за участю секретаря Гнатенко Г.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який у подальшому уточнила та остаточно просила визнати за нею, ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) право приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 50,6 м2, яка була придбана у шлюбі зі ОСОБА_3 за її особисті кошти, але оформлена на його ім`я за договором купівлі-продажу від 16.12.2004 р., посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мороз Г.І., реєстровий номер 16382, а також просила вирішити питання судових витрат.

На обґрунтування своїх вимог посилалася на те, щодесь у 2001-2002 роках вона познайомилась зі ОСОБА_3 Він жив на квартирі, бо грошей купити собі житло у нього не було і він ніде не працював. Доки він шукав роботу, у нього накопичилось багато боргів. Адже потрібно було платити за оренду квартири, харчі, одяг, ліки і т.д.У них склалися з ним добрі стосунки. У березні 2004 року він попросив її позичити йому близько 5 000 грн., щоб виплатити борги.

Вказує, що на той час заробляла собі на життя, виїжджаючи на закупівлю товарів народного вжитку за межі України, привозила та продавала їх в Україні. Таких як вона на той час називали «челноками». На підтвердження цього факту може надати більше 30 свідків. Я позичила йому 5 000 грн., після чого він 13 квітня 2004 року влаштувався на роботу, підтвердженням чого є Трудова угода № 209 від 13 квітня 2004 р., укладена між ОСОБА_3 та Харківською вагонною дільницею № 1 Пасажирської служби Південної залізниці Державної адміністрації залізничного транспорту «Укрзалізниця». Його заробітку хватало лише на харчі та щомісячне часткове погашення наданої мною позики.

Оскільки у них не було свого помешкання, не було коштів на купівлю власного житла, вона звернулась до своїх батьків з проханням позичити кошти для купівлі квартири.

Їй попався дуже добрий варіант - продавець терміново продавав свою квартиру, яка після заливу зверху потребувала капітального ремонту, значно дешевше, ніж середня вартість таких квартир на той час. Щоб ця квартира не була продана комусь-іншому, її батько особисто зустрічався з продавцем, мав якусь домовленість, але про подробиці їй не казав. Взнавши, що ми зі ОСОБА_4 подали документи на реєстрацію шлюбу, він 05 грудня 2004 року позичив їй екв. 9 000 доларів США і сказав, щоб вона терміново купила цю квартиру, що продавець підготовить документи і довго чекати не буде.

Зазначає, що видала батькові розписку від 05 грудня 2004 р. про отримання позики екв. 9 000 доларів США для купівлі квартири. Але продавець ще деякий час збирав необхідні довідки для оформлення нотаріусом договору, вчиняв ще якісь дії, і був готовий оформити договір лише 16 грудня 2004 р. До цього вона зі ОСОБА_3 11 грудня 2004 року зареєстрували шлюб, підтвердженням чого є довідка № 795-9-3-71, видана 11.12.2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції м. аркова, актовий запис № 457. З бланками Свідоцтв про шлюб чи про одруження у той час була критична ситуація, а тому видавались лише довідки, про що свідчить ще одна довідка № 1597, здана 11.12.2004 р. тим же відділом РАЦС.

Вказує, що довіряла своєму чоловікові, вони любили один одного, і вона не заперечувала, щоб він формально оформив квартиру на своє ім`я, оскільки він став її чоловіком, а вона з ним вже перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі, і здала паспорт на обмін у зв`язку зі зміною прізвища на ОСОБА_5 .Без паспорта вона не мала можливості оформити квартиру або її частину на себе, а продавець квартири не міг чекати. Батькові ОСОБА_3 сподобався своєю порядністю та повагою де старших. Після купівлі квартири її оформлення під заставу чи іпотеку батько не вимагав, бо це мій рідний батько, дуже близька людина.

16 грудня 2004 року вона надала чоловікові позичені мого батька кошти, і він виступив покупцем та уклав договір купівлі-продажу квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , який був посвідчений 16.12.2004 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мороз Г.І., реєстровий номер 16382. Згідно витягу про реєстрацію права власності № 6119147, виданому 04.01.2005 року КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», за ОСОБА_3 було зареєстроване право власності на цю квартиру.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.10.2018 р. № 141003564 в реєстрі прав власності на нерухоме майно міститься архівний запис про зазначену квартиру - реєстраційний номер майна - 7902420, право власності належить ОСОБА_3 на підставі вищезазначеного нотаріально посвідченого договору, дата прийняття рішення про державну реєстрацію - 04.01.2005 р.

Отже, квартиру було придбано за її особисті кошти, позичені нею особисто у її батька ще до укладення шлюбу. Цей факт також може бути підтверджений свідками. Крім того це випливає зі змісту розписки, яку вона надала батькові. Строк повернення позики був визначений 05 грудня 2014 року. Як під час зареєстрованого шлюбу зі ОСОБА_3 , так і після розлучення з ним батько не вимагав від мене повернення позики достроково, вони з моєю матір`ю жили самодостатньо. Навпаки, мій чоловік ОСОБА_3 на початку 2012 року звертався до нього з проханням надати позику для будівництва будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла моя мати, а 18 грудня 2012 року було ухвалене рішення суду про розірвання шлюбу. Після розірвання мого шлюбу її батько дуже переживав за неї і тяжко захворів. Вона багато своїх коштів витратила у 2013 році на його лікування - він перебував на стаціонарному лікуванні і в Дергачівській районній лікарні, і в Харківській обласній лікарні. Але у грудні 2013 року її батько помер. Отже, квартира фактично оплачена її особистими коштами. Тож за нижченаведеними нормами матеріального права ця квартира фактично повинна належати особисто.

Вони обидва були зареєстровані в цій квартирі. Вона зареєстрована в ній до цього часу.

8 років вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, після чого ОСОБА_3 «заманила» до себе інша жінка і вони з ним розлучилися. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2012 року по справі № 2024/4686/12 шлюб між нею та ОСОБА_3 було розірвано.

Він продовжував бути зареєстрованим у цій квартирі, але фактично мешкав вже з іншою жінкою за іншою адресою.

Всі комунальні послуги після розірвання шлюбу вона сплачувала самостійно і за себе, і за ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_3 , продовжуючи бути зареєстрованим у квартирі, не надавав їй коштів для сплати своєї частини комунальних послуг. У 2015-2016 роках вона за свої кошти замовила та провела капітальний ремонт квартири, самостійно утримую її в належному стані.

Підстав для подання позову про поділ майна подружжя не було, оскільки її права нічим не були порушені, вона жила і користувалась квартирою безперешкодно, ОСОБА_3 неодноразово переконував її у тому, що він переоформить на неї зареєстроване на нього право власності на квартиру, як тільки зробить ремонт у побудованому ним новому будинку по АДРЕСА_2 (до речі, саме той будинок, на будівництво якого до розірвання шлюбу зі мною ОСОБА_3 потрібні були кошти і він звертався з цього приводу до мого батька), зніметься з реєстрації у квартирі та зареєструється у будинку. Для моєї переконливості він передав їй всі оригінали правовстановлюючих документів на квартиру та технічний паспорт, жодних дій, які б могли свідчити про можливе порушення моїх прав, щодо квартири не вчиняв.

ІНФОРМАЦІЯ_2 її колишній чоловік ОСОБА_3 помер. На момент смерті він був зареєстрований у зазначеній квартирі, і був знятий з реєстрації вже після смерті.

Влітку 2018 року вона звернулась до приватного нотаріуса ХМНО Товстолужської О.В. з приводу отримання Свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя. Розраховувала, що отримає таке Свідоцтво на всю квартиру. Або якщо таке свідоцтво буде оформлено лише на 1/2 частину квартири, то на іншу 1/2 частину вона подасть позов до суду. Але нотаріус взагалі відмовив у вчиненні нотаріальної дії, повідомивши, що її колишній чоловік заповів квартиру своїй доньці ОСОБА_2 , не зважаючи на те, що вона була придбана за мої особисті кошти, позичені у батька, та у шлюбі з нею.

Після подання заяви нотаріусу мені відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на квартиру з тих причин, що на момент смерті чоловіка вони були розлучені.

Проте, вважає, що головне - вона з ОСОБА_3 були подружжям на час купівлі квартири. Однак нотаріус відмовив. До такої відмови та одночасно до моменту отримання у нотаріуса інформації про наявність заповіту ОСОБА_3 підстав вважати, що її права порушеними не були.

Смерть її колишнього чоловіка ОСОБА_3 без переоформлення на неї права власності на квартиру, а також складення ним заповіту на квартиру на ім`я його доньки є обставинами, які порушують її права.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позовних вимог первісного позову, просила задовольнити її зустрічний позов.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 17.10.2018 року дану цивільну справу залишено без руху, надавши позивачу строк 10 днів з дня вручення ухвали для усунення недоліків.

05.11.2018 року на виконання ухвали Ленінського районного суду м. Харкова від 17.10.2018 року надані наступні документи: позовна заява з усуненими недоліками; попередній розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і очікує понести у звязку із розглядом справи; клопотання про витребування доказів.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 07.11.2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання у справі.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 07.11.2018 року заяву про забезпечення позову задоволено, вжито заходи його забезпечення, шляхом накладення арешту із забороною вчинення реєстраційних дій щодо речових прав на квартиру.

05.12.2018 року ОСОБА_1 подана заява по суті справи для прийняття до відома про існування попереднього договору на квартиру, про отримання розписок позики.

13.03.2019 року відповідачем ОСОБА_2 подано зустрічний позов, з якого вбачається наступне.

У ньому відповідачка посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер її батько ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .За свого життя він залишив заповіт, посвідчений 09.03.2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Товстолужською О.В. за реєстровим № 351, яким заповів у складі іншого майна і спірну квартиру в цілому.

Спадщину вона прийняла шляхом подачі заяви про прийняття спадщини.

Спадкове майно (відносно якого виник спір про право) складається з двокімнатної квартири житловою площею 28,6 кв.м. загальною площею 50,6 кв.м. розташованої у АДРЕСА_1 ), яка належить спадкодавцю згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 16 грудня 2004 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Мороз Г.1. за реєстровим № 16382.

Право власності на нерухоме майно зареєстроване за спадкодавцем КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 04.01.2005 року за реєстровим № 7902420, запис № В-13815 в книзі 1, що підтверджено витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 6119147 від 04.01.2005 року.

Позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 (колишня дружина) утримує у себе оригінали правовстановлюючих документів (договір купівлі-продажу, технічний паспорт на квартиру), що позбавляє її можливості оформити спадщину на спірну квартиру у нотаріуса.

Вказує, що батько перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 11.12.2004 року, шлюб зареєстровано у Ленінському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції за актовим записом №457 .

Шлюб розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Харкова 18.12.2012 року.

Цю обставину вона не заперечує і визнає, що квартира розташована у АДРЕСА_1 ), придбана її батьком в період перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , а тому за нею може бути визнане право власності на Ѕ частину квартири (частка подружжя).

Вважає, що право власності на іншу 1/2 ч. квартири повинно бути визнане за нею.

Стосовно первісного позову ОСОБА_1 про визнання за нею права приватної власності на квартиру в цілому зазначаю наступне:

При цьому вказує, що Договір купівлі-продажу квартири, розташованої у АДРЕСА_1 ), відноситься до правочинів.

Таким чином, договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 16 грудня 2004 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мороз Г.І., який містить суттєві умови цього правочину (зокрема відомості про його сторін, грошова сума та порядок розрахунків), а також його подальша реєстрація в державному реєстрі прав на нерухоме майно є єдиним допустимим доказом, і він не може бути спростований показаннями свідків або якимись іншими письмовими доказами.

Даний договір купівлі-продажу відповідачкою не оспорюється, не ставиться питання про визнання його недійсним або удавним. Презумпція правомірності правочину (ст.204 ЦК) є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин діє правомірно.

Надана ОСОБА_1 розписка про начеб то позику у свого батька грошей на придбання квартири не може являтись належним доказом про укладення договору позики, оскільки ця позика не посвідчена нотаріально, а тому не відомий час написання розписки ОСОБА_1 , що викликає обґрунтовані сумніви в її достовірності.

Таким чином, немає підстав сумніватись в тому, що квартира відповідно до договору придбана подружжям в період перебування у шлюбі є їх спільною власністю.

Зауважує, що 1/2ч. квартири належить їй ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , як його частка в спільному майні подружжя.

Просить визнати за нею, право власності на 1/2 частку двокімнатної квартири житловою площею 28,6 кв.м. загальною площею 50,6 кв.м. розташованої у АДРЕСА_1 ), в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 .

15.03.2019 року відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 подано відзив на зустрічну заяву та відповідь на відзив, з якого вбачається наступне.

Зустрічний позов ОСОБА_2 не визнає у повному обсязі.

Ознайомившись із зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 , вважає, що вона могла би підлягати задоволенню лише у разі, якщо спадкодавцем ОСОБА_3 спірна квартира була би придбана за спільні кошти сімейного бюджету його та її як чоловіка та жінки.

Однак фактичні обставини придбання спірної квартири із залученням грошових коштів, які були позичені її батьком, а також оформлення квартири у 2 етапи - спочатку попереднім договором на її ім`я з основною сумою оплати, а потім основним на ім`я спадкодавця, але із зазначенням вартості, то залишилась лише для доплати, свідчать про те, що спадкодавець фактично не набув права власності у спільному сумісному майні подружжя. І ті обставини, що оформлення квартири на спадкодавця за основним договором відбулось з причин відсутності у неї паспорта (з причин переоформлення на нове прізвище одразу після укладення, шлюбу) в період, коли необхідно було укласти основний договорі купівлі-продажу квартири, також свідчить про належність особисто 100 частки квартири у праві спільної сумісної власності.

Зазначення в основному договорі вартості квартири, яка не відповідала звичайним ринковим цінам на цей вид нерухомого майна, також пояснюється тим, що основна сума вже була сплачена особисто нею за попереднім договором.

Зазначає, що обставини належності їй грошових коштів, які вона позичила у свого батька до шлюбу, - купівля за них квартири у два етапи - за попереднім договором на її ім`я з 72 % частиною оплати вартості та за основним договором на ім`я ОСОБА_3 з 28 % частиною оплати її вартості безумовно мають істотне значення. Складаючи 09 березня 2018 року заповіт, ОСОБА_3 вважав, що спірна квартира належить йому особисто. Однак враховуючи обставини придбання квартири за її, позичені у батька, кошти, вищезазначені норми закону та постанова Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 надають їй право просити суд визнати за нею право власності не лише на 1/2 частину квартири, яке визнає відповідачка, а й повністю на всю квартиру.

Однак на іншу 1/2 частину квартири відповідачка претендує як спадкоємиця за заповітом від 09.03.2018 р. (яка одночасно належить і до спадкоємиці за законом) померлого батька.

З вищезазначеного вбачається, що основний спір виник з приводу належності спадкодавцю, як іншому з подружжя, іншої 1/2 частини спірної квартири на момент складення заповіту та у майбутньому, тобто на момент смерті.

Таким чином, на момент складення заповіту та на момент смерті, хоча формально право власності на квартиру було зареєстровано за ОСОБА_3 , 100 % частка у цій квартирі, відповідно до 100 % розміру внеску, є її особистою приватною власністю.

Отже, квартира фактично оплачена її особистими, позиченими у батька.

Просила у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

20.03.2019 р. ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова суд прийняв зустрічну позовну заяву, та об`єднав в одне провадження позовні вимоги за основним позовом.

15.04.2019 р. подано відповідь на відзив ОСОБА_1 .

В якому відповідач ОСОБА_2 посилалась на те, що ОСОБА_1 (позивач за первісним позовом і відповідач за зустрічним) не визнає її право на спадкування 1/2 ч. квартири АДРЕСА_3 .

В позовній заяві ОСОБА_1 стверджує, що квартира придбана за її особисті кошти, а договір купівлі-продажу формально був оформлений на ім`я її чоловіка ОСОБА_3 , оскільки на той час її паспорт був зданий на обмін, в зв`язку зі зміною прізвища на шлюбне - « ОСОБА_5 ».

З такими твердженнями вона не може погодитись, оскільки, виходячи з презумпції єдності інтересів подружжя, у разі укладення одним із них договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації (ст.657 ЦК), згода другого з подружжя має бути подана письмово та нотаріально посвідчена.

Вказує, що у складі витребуваних судом письмових доказів, мається зокрема копія нотаріально посвідченої 16.12.2004р. заяви ОСОБА_1 , про надання своєму чоловікові ОСОБА_3 згоди на набуття спірної квартири у спільну власність подружжя за суму та на умовах на його розсуд. Ця заява залучена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мороз Г.І. до договору купівлі-продажу, посвідченого 16 грудня 2004 року.

При цьому, нотаріус встановила особу ОСОБА_1 за паспортом НОМЕР_2 , виданим Дергачівським РВ УМВСУ у Харківській обл. 2Д 12.2001 року, в якому був наявний штамп реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , зареєстрованого Ленінським відділом РАГС м. Харкова 11.12.2004 року, що спростовує твердження про відсутність у позивачки паспорту на час укладення договору купівлі-продажу.

Отже, договір купівлі-продажу, що містить суттєві умови цього правочину, у сукупності з нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_1 , відібраної нотаріусом Мороз Г.І. при посвідчені договору, достатньо і достовірно засвідчує той факт, що квартира (за обопільною згодою) придбана у спільну власність подружжя, а тому немає підстав сумніватись в обставинах вчинення даного правочину.

В своїй позовній заяві ОСОБА_1 посилається на те, що ОСОБА_3 тривалий час ніде не працював, мав значні борги, але це спростовується довідкою, виданою 22.03. 2019 р. відділом кадрів Харківської вагонної дільниці філії «Південна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» з якої вбачається, що загальний трудовий стаж ОСОБА_3 з січня 1985 по березень 2018 складає 33 роки (без перерв).

Ця довідка свідчить про те, що в період 1985-2018 років ОСОБА_8 був офіційно працевлаштованим і мав сталий заробіток.

Поряд з цим зазначає, що її батько мав достатньо коштів на придбання іншого нерухомого майна:

окрім спірної квартири, ОСОБА_3 на час відкриття спадщини належало на праві приватної власності таке нерухоме майно:

-житловий будинок у АДРЕСА_2 ,

-житловий будинок у АДРЕСА_4 .

Батько тривалий час працював на залізниці робітником вагону - ресторану, їздив в РФ (зокрема, на Далекий Схід потягом «Харків-Владивосток»), привозив з поїздок під заказ ікру, цінні сорти риби, консерви та інші дефіцитні продукти, отже окрім заробітної плати мав значний приробіток.

Певний час батько займався теплицями, вирощував квіти на продаж, що приносило додатковий дохід.

Те, що у батька завжди були грошові заощадження свідчить і факт надання їй матеріальної допомоги, навіть після досягнення мною повноліття.

За кошти її батька було зігране весілля, коли вона виходила заміж. Окрім цього, батько брав її разом з собою на відпочинок у Крим, коли вони разом з ОСОБА_1 їздили на море, оплачував усі витрати за неї.

Додатково зазначає, що ОСОБА_1 , як на час придбання квартири, весь період існування шлюбу, так і на протязі шести років після його розірвання, ніяких претензій щодо прав власності на неї не висувала.

«Попередній договір», на який (у якості доказу) посилається ОСОБА_1 в своїй заяві від 05.12.018 р. та у відзиві на зустрічну позовну заяву від 5.03.2019р. не є належним та допустимим доказом, оскільки суду надано лише ксерокопію першої сторінки, в якій взагалі відсутні будь які відомості, щодо посвідчення цього договору нотаріусом.

Згідно вимог ст. 72 СК та 267 ЦК пропуск ОСОБА_1 встановленого законом трирічного строку позовної давності є самостійною підставою для відмови у задоволенні її первісного позову.

23.04.2019 року були подані заперечення на відповідь ОСОБА_2 .

Суд, всебічно з`ясувавши обставини, підтверджені доказами, які були досліджені в судовому засіданні та на які позивачі за первісним та зустрічним позовами посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, приходить до наступного висновку.

11.12.2004 року позивач та відповідач уклали шлюб, про що у Ленінському відділі реєстрації актів громадянського стану Харківського обласного управління юстиції зроблено актовий запис № 457.

18.12.2012 року рішенням Ленінського районного суду м. Харкова по справі № 2024/4686/12-ц шлюб між сторонами розірвано.

Судом встановлено, що під час перебування у шлюбі ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 16.12.2004, зареєстрованого в реєстрі за № 16382, придбав квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

За заповітом від 09.03.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 351 Харківського міського нотаріального округа Харківської області Товстолужською О.В., ОСОБА_3 заповів ОСОБА_2 у складі іншого майна і спірну квартиру в цілому.

З відповіді Приватного нотаріуса Товстолужської О.В. від 14.11.2018 року вбачається, що за спадковою справою, ОСОБА_1 не є спадкоємцем після ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , тому як на час відкриття спадщини не перебувала в шлюбі зі спадкодавцем.

Проте, їй роз`яснено, що вона має право оформити право власності на 1/2 частку вищезазначеної квартири, що була придбана її чоловіком у період зареєстрованого шлюбу.

Крім того, ОСОБА_1 у заяві від 16.12.2004 року надає згоду чоловіку, на покупку квартири ОСОБА_3 , що знаходиться в АДРЕСА_5 за сумму та на умовах на його розсуд.

Відповідно до ст.65 Сімейного Кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України (далі - СК України) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статі 60, 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Вирішуючи спір, суд, дійшов висновку, що спірна квартира придбана під час перебування сторін у шлюбі, а тому належить подружжю на праві спільної сумісної власності. ОСОБА_1 не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу.

Виходячи із принципу рівності часток у спільній сумісній власності подружжя, закріпленому у ч. 1 ст.70 СК України, суд приходить до висновку, що Позивач за первісним позовом має право на 1/2 частку квартири, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , цю обставину не заперечує і визнає Відповідачка, що квартира придбана її батьком в період перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , а тому за нею може бути визнане право власності на 1/2 частину квартири (частка подружжя).

Відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст. ст. 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд погоджується з доводами ОСОБА_2 , що договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 16 грудня 2004 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мороз Г.І., який містить суттєві умови цього правочину (зокрема відомості про його сторін, грошова сума та порядок розрахунків), а також його подальша реєстрація в державному реєстрі прав на нерухоме майно є єдиним допустимим доказом, і він не може бути спростований показаннями свідків або якимись іншими письмовими доказами, які в такому випадку не є допустимими доказами в силу ч.2 ст.78 ЦПК України.

Даний договір купівлі-продажу відповідачкою не оспорюється, не ставиться питання про визнання його недійсним або удаваним. Презумпція правомірності правочину (ст.204 ЦК) є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин діє правомірно.

Позивачка за первісним позовом, ОСОБА_1 , не надала суду доказів наявності обставин для визнання недійсним договору купівлі.

Надана ОСОБА_1 розписка про начебто позику у свого батька грошей на придбання квартири не може являтись належним доказом про укладення договору позики, оскільки ця позика не посвідчена нотаріально, а тому не відомий час написання розписки ОСОБА_1 , що викликає обґрунтовані сумніви в її достовірності.

Таким чином, немає підстав сумніватись в тому, що квартира відповідно до договору придбана подружжям в період перебування у шлюбі є їх спільною власністю.

Доводи позивачки про те, що спірна квартира була придбана з оплатою її особистих коштів, не спростовує висновків суду, що вказане майно є спільним сумісним майном подружжя, враховуючи, що ніяким іншим чином витрата саме цих коштів на придбання спільної квартири не підтверджена.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги за основним позовом є такими, що підлягають частковому задоволенню.

20.05.2019 року від позивача ОСОБА_1 надійшла заява, в якій вона посилається на те, що звіт про оцінку квартири станом на 16.12.2004 року, якого не існувало до 18.04.2019 року є важливим доказом, що доводить обставини придбання квартири за екв.9 000 доларів США.

При цьому зазначає, що також із заяви та декларації Харківської вагонної дільниці філії "Південна залізниця" сайту Держпраці вбачається, що вона має печатку з кодом , а Біографічна довідка Харківської вагонної дільниці філії «Південна залізниця» має печатку філії ту складав «Пасажирська компанія» з кодом ).

Тобто ця довідка засвідчена печаткою зовсім іншого підрозділу, ніж підрозділ, що її оформив. Такий доказ, на її думку, не може вважатися належним та допустимим, бо не засвідчений печаткою того підрозділу, який її склав.

"Попередній договір", який наче б то був посвідчений нотаріально 07.12.2004 року також "не зберігся", отже ксерокопія першої сторінки відсутня.

Проте суд вважає, що ці документи не є доказами у розумінні ч.1 ст.76 ЦПК України, а тому, належними письмовими доказами цей факт не доведений.

Крім того, у судовому засідання свідок ОСОБА_11 , пояснила, що працює продавцем в магазині, де раніше мешкала позивачка ОСОБА_1 з чоловіком. До них часто приїздив батько ОСОБА_1 , та він заходив до магазину. Свідок зазначила, що одного разу до неї до магазину, прийшов її батько, у нервовому стані, на запитання що трапилось, він відповів, що привіз гроші доньці на покупку квартири. Коли помер чоловік свідка, ОСОБА_3 приходив помагав їй, та казав, що в нього не має грошей, що він помагає доньці. З приводу оформлення квартири на чоловіка ОСОБА_1 , нічого не пояснила.

Свідок ОСОБА_12 працює продавцем з 1994 року, там де ОСОБА_1 раніше орендувала квартиру, та вона пояснила, що знала ОСОБА_13 колишнього чоловіка, він в магазині товар брав у борг. Часто до позивачки приїздив батько, та він особисто розповідав, що купив дочці квартиру.

Свідок ОСОБА_14 пояснила, що її чоловік дружив з ОСОБА_3 . Та він приїзжав у гості до них, та розповідав про своє життя. За дочку ніколи не говорив, тільки те що, коли він лежав у лікарні, вона приїжджала до нього за грошима.

Свідок ОСОБА_15 пояснила, що їй відомо про те, що батько ОСОБА_16 квартиру для неї з чоловіком. Чого дану квартиру оформили на чоловіка, їй не відомо.

Свідок ОСОБА_17 , пояснив, що він є сином ОСОБА_3 , та батько за свої гроші купив квартиру, він добре заробляв, працював на ЖД «Укрзалізниця», та їздив на «Схід». Завжди допомагав сину та дочці матеріально.

Свідок ОСОБА_18 пояснила, що ОСОБА_3 працював на «Південна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», добре заробляв, спочатку купив квартиру, а потім дім, коли розпочав жити з новою жінкою.

Одак , до пояснень вказаних свідків суд ставиться критично, бо вони не містять конкретних та достовірних відомостей, які могли б стосуватися предмету доказування для правильної оцінки обставин справи.

Щодо зустрічного позову суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємець має прийняти спадщину в порядку та строки, передбачені ст.1269, ст. 1270 Цивільним кодексом України.

Згідно ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, тому відсутність оригіналу правовстановлюючого документу на право власності на майно не може бути перешкодою в реалізації права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину.

Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Частиною 5 ст.1268 Цивільного кодексу України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Так, позивачка ОСОБА_2 за зустрічною заявою посилається на те, що спір між нею та іншими спадкоємцями за заповітом стосовно спадкового майна, заповіданого їй батьком відсутній.

Таким чином, 1/2 частка квартири належить ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , як його частка в спільному майні подружжя.

Зустрічний позов підлягає задоволенню.

Судові витрати залишити за кожною стороною.

Керуючись п.3 ч.1 ст.57, 60, 61, 65, 72 Сімейного Кодексу, ст.13, 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК Цкраїни, ст.328, 392, 1216, 1218, 1296, 1297,1268 ЦК України, ст.41 Конституції України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 ( РНКОПП НОМЕР_1 ) право власності на Ѕ частку двокімнатної квартири житловою площею 28,6 кв.м., загальною площею 50,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності- задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 (РНКОПП НОМЕР_3 ) право власності на Ѕ частку двокімнатної квартири житловою площею 28,6 кв.м., загальною площею 50,6 кв.м. за адресою : АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Скасувати заходи забезпечення позову, що вжиті на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Харкова від 07.11.2018 року, а саме: арешт на квартиру АДРЕСА_3 , що належить на праві власності ОСОБА_3 ( і.п.н. НОМЕР_4 ) на підставі договору купівлі - продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Мороз Г.І. 16.12.2004 року, реєстровий номер 16382, із забороною вчинення реєстраційних дій щодо речових прав на квартиру АДРЕСА_3 , що належить на праві власності ОСОБА_3 ( і.п.н. НОМЕР_4 ).

На рішення може бути подана апеляційна скарга через Ленінський районний суд м. Харкова до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: В.Г.Пашнєв