Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 464/2490/15-ц

провадження № 61-22646св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Сихівського районного суду міста Львова від

01 грудня 2016 року у складі судді Бойко О. М. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 02 березня 2017 року у складі колегії суддів: Мельничук О. Я., Крайник Н. П., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», зараз акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», (далі - АТ КБ «ПриватБанк» про визнання правочину недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 28 листопада 2013 року Сихівським районним судом міста Львова ухвалено заочне рішення про стягнення з ОСОБА_1 на корить відповідача 23 450,07 грн заборгованості за кредитним договором б/н від 16 серпня 2006 року. При розгляді вказаної справи банк посилався на те, що нібито між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» 16 серпня 2006 року було укладено кредитний договір та отримано кредит розмірі 7 500,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Вказаного договору позивачка не підписувала, обставини підписання такого їй не відомі, кредитної картки за даним договором вона не отримувала та не користувалась такою.

ОСОБА_1 просила визнати договір між ОСОБА_1 та

АТ КБ «ПриватБанк», укладений 16 серпня 2006 року про надання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку недійсним.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, АТ КБ «ПриватБанк» просило застосувати строки позовної давності.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 01 грудня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Визнано кредитний договір укладений 16 серпня 2006 року між

ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» недійсним.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави 551,20 грн судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не підписувала кредитний договір від 16 серпня 2006 року, що підтверджується висновком Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 11 серпня 2016 року № 1233. Окрім цього, судом на заяву відповідача про застосування строку позовної давності зазначено, що про оспорюваний кредитний договір позивачка дізналася лише 05 жовтня 2013 року, після звернення АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 із позовом про стягнення заборгованості.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 02 березня 2017 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» відхилено.

Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 01 грудня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

22 березня 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» через засоби поштового зв?язку подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Сихівського районного суду міста Львова від 01 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 02 березня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що факт укладення між сторонами спірного правочину підтверджується рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 28 листопада 2013 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 24 лютого 2015 року, у справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Вказаними рішеннями встановлено, що 16 серпня 2006 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір б/н, згідно якого позивачка отримала кредит у розмірі 7 500,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Вказані обставини, відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій), не підлягали доказуванню та встановленню у цій справі.

Банк вказував на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, а висновок експертизи є незаконним, оскільки під час його проведення не було додержано вимог законодавства.

Доводи інших учасників справи:

28 квітня 2017 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_5 через засоби поштового зв?язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, у якому просить касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» відхилити, а рішення Сихівського районного суду міста Львова від 01 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 02 березня 2017 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Сихівського районного суд міста Львова.

У квітні 2017 року матеріали цивільної справи надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційну скаргу разом з матеріалами цивільної справи передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у заперечені на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Короткий зміст встановлених фактичних обставин справи:

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 28 листопада 2013 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від

24 лютого 2015 року, у справі № 464/9099/13-ц за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 23 450,07 грн заборгованості за кредитним договором від 16 серпня

2006 року б/н.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 , як на підставу заявлених позовних вимог вказувала на те, що вона договір від 16 серпня 2006 року б/н не підписувала.

Ухвалою Сихівського районного суду міста Львова від 18 грудня 2015 року за клопотанням представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 по справі призначено почеркознавчу експертизу.

Згідно висновку криміналістичної експертизи з дослідження почерку та підписів № 1233 від 11 серпня 2016 року рукописні записи в графах, розташованих на зворотній стороні документу після слова «Заява» та на лицевій стороні в графі «Дата» на Заяві про видачу кредитної картки АТ КБ «ПриватБанк» від 16 серпня 2006 року, виконані не

ОСОБА_1 , а іншою особою.

Підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Підпис» на лицевій стороні Заяви про видачу кредитної картки АТ Б «ПриватБанк» від 16 серпня

2006 року виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Iстотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно з статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами

першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

Суди попередніх інстанцій встановивши, що згідно з висновком криміналістичної експертизи з дослідження почерку та підписів від

11 серпня 2016 року № 1233, рукописні записи в графах, розташованих на зворотній стороні документу після слова «Заява» та на лицевій стороні в графі «Дата» на Заяві про видачу кредитної картки АТ КБ «ПриватБанк» від 16 серпня 2006 року, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Підпис» на лицевій стороні Заяви про видачу кредитної картки АТ Б «ПриватБанк» від 16 серпня

2006 року виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою, дійшли правильного висновку про задоволення позовних вимог та визнання спірного правочину недійсним.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Суд також установив, що позивачка дізналася про порушення свого права, тобто про наявність спірного договору оренди, лише у жовтні 2013 року після отримання копії позовної заяви про стягнення з неї заборгованості по справі № 464/9099/13-ц, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є початком перебігу позовної давності.

Посилання відповідача на те, що початок перебігу позовної давності необхідно обчислювати з моменту укладення спірного договору, суди попередніх інстанцій обґрунтовано визнали таким, що суперечить нормам статті 261 ЦК України.

Оскільки підставами позову ОСОБА_1 було не підписання спірного кредитного договору, що свідчить про відсутність волевиявлення на укладення договору на вказаних у ньому умовах, тому для правильного вирішення вказаної справи, зокрема у частині висновків щодо початку перебігу позовної давності, важливим є така фактична обставина, як момент, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права. За вказаних обставин особа взагалі не знала про наявність такого договору, адже їх не підписувала, тому визначальним є саме момент, коли вона довідалася про порушення свого права.

Аналогічного висновку щодо застосування строків позовної давності дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (касаційне провадження № 14-306цс18), яка не відступила від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15.

Інші доводи касаційної скарги щодо незаконності висновку експертизи та щодо преюдиційного значення судових рішень по справі № 464/9099/13-ц, є безпідставними, не спростовують висновки судів попередніх інстанцій та є аналогічними доводам, наведеним в апеляційній скарзі, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка.

При вирішенні вказаної справи судами правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення Сихівського районного суду міста Львова від 01 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 02 березня 2017 року - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 01 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 02 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
В. М. Коротун
В. П. Курило