КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 369/7989/17 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Дубас Т.В.

29 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Вербової І.М.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 січня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3 та просив стягнути солідарно з відповідачів суму основного боргу у розмірі 1 000,00 грн. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу у розмірі 2 122 636,38 грн.; проценти від суми основного боргу у розмірі 462 168,64 грн.; 3% річних від простроченої суми основного боргу у розмірі 89 353,32 грн.; інфляційне збільшення суми основного боргу 439 233,43 грн.; судовий збір у розмірі 8 000,00 грн.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом та просила визнати недійсним договір позики, укладений у формі розписки 10 лютого 2011 року між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_4, за яким ОСОБА_2 та ОСОБА_4 передали у борг ОСОБА_1 суму у розмірі 82 209 доларів США строком до лютого 2016 року.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 січня 2018 року первісний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу в розмірі 1 473 496,10 грн., проценти за договором позики в розмірі 321 444,20 грн., 3 % річних від суми основного боргу в розмірі 62 129,05 грн., а всього 1 857 069,35 грн. та судовий збір в розмірі 8 000,00 грн. В решті вимог позову відмовлено. У зустрічному позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним - відмовлено.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2127/2019
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове про відмову в задоволенні ОСОБА_2 позовних вимог в повному обсязі. Посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення й неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що на ОСОБА_1 при написанні розписки чинився психологічний тиск та позивач ввів її в оману обіцянкою не вживання заходів щодо повернення коштів. Зазначає, що спірний договір є удаваним, який приховує інший, який дійсно мав місце - договір підряду. Вказує, що позивач не звертався про дострокове повернення всієї суми отриманих коштів. Звертає увагу на те, що строки позовної давності підлягають застосуванню до позовних вимог, які сплинули 28 лютого 2014 року та щодо стягнення штрафних санкцій.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення суми боргу скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі, в решті залишити без змін. Посилається на невідповідність висновків суду в частині суми стягненого боргу фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що судом неправомірно застосовано до спірних правовідносин строків позовної давності по щомісячним платежам за вказаним договором, вважає, що такий строк повинно розраховувати з строку повернення грошей за договором позики, а саме з 29 лютого 2016 року.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_5 просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Зазначив, що факт отримання ОСОБА_1 грошей підтверджується написаною власноручно борговою розпискою на підставі власного волевиявлення, у повному розумінні своїх дій та, не перебуваючи під впливом насильства й погроз, був укладений договір позики. Вказав, що позов подано до суду в межах строку позовної давності та до правових наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 підтримав свою апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній, просив останню задовольнити, рішення суду першої інстанції змінити.

ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_1 підтримав свою апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній, просив останню задовольнити, апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити, рішення суду першої інстанції скасувати.

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, будучи обізнаним про розгляд справи, про причини неявки суд не повідомив.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 № 3236/03, § 41«Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності ОСОБА_3

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до висновку, що останні не підлягають задоволенню.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що до правовідносин підлягають застосуванню строки позовної давності та не підлягають стягненню інфляційні втрати, оскільки позивачем заявлені вимоги, що стосуються еквіваленту до іноземної валюти. Порука ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 за виконання ОСОБА_1 своїх обов'язків за договором позики, припинена в силу ч. 4 ст. 559 ЦК України. Зустрічні позовні вимоги є необґрунтованими.

З таким висновком судупогоджується колегія суддів.

Рішення суду щодо відмови у стягненні інфляційного збільшення суми основного боргу, солідарного стягнення заборгованості та в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог не оскаржуються, у зв'язку з чим судом апеляційної інстанції не переглядаються.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав.

Отже, кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Судом першої інстанції та апеляційної інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 10 лютого 2011 року ОСОБА_1 на підтвердження факту отримання грошей склала власноруч написану боргову розписку, про те, що вона отримала в борг від ОСОБА_2 та ОСОБА_4 гроші, еквівалентні сумі 82 209 доларів США і зобов'язалась погасити борг до кінця лютого місяця 2016 року. Зобов'язувалася щомісячно погашати Борг рівними долями у розмірі 1 370,15 доларів США, починаючи з лютого місяця 2011 року. Також в даній розписці ОСОБА_1 зазначила, що на момент написання даної розписки, вона перебуває в стані, коли повністю розуміє значення своїх дій та надає їм звіт. Дана розписка не являється наслідком помилки, обману, насильства, погроз, настання тяжких наслідків. Дана розписка написана власноручно, без ніякого примусу (т. 1, а. с. 150).

31 липня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено Договір часткової поруки, відповідно до положень п. 1.1. якого ОСОБА_3 частково, а саме у сумі 1 000,00 грн. поручається перед ОСОБА_2 за виконання обов'язків ОСОБА_1 за вищезазначеним Договором позики від 10 лютого 2011 року (т. 1, а. с. 17-18).

Відповідно до п. 1.2. вищезазначеного Договору поруки ОСОБА_3, відповідає перед Позивачем за виконання ОСОБА_1 зобов'язань за Договором позики щодо повернення Суми позики, у тому числі сплати відповідних штрафних санкцій за Договором позики, пов'язаних з простроченням строків повернення Суми позики на суму, що дорівнює 1 000,00 грн.

01 липня 2016 року ОСОБА_4 відступив ОСОБА_2 право вимоги своєї частини за договором позики від «10» лютого 2011 року, що підтверджується копією Договору про відступлення права вимоги №ВПВ-1/2016 від «01» липня 2016 року (т. 1, а. с. 34-35). 01 липня 2016 року складено акт приймання-передачі оригіналів документів до Договору №ВПВ 1/2016 від 01 листопада 2016 року, відповідно до умов якого первісний кредитор передав, а новий кредитор отримав оригінали усієї документації за Договором позики від 10 лютого 2011 року (т. 1, а. с. 36).

ОСОБА_2 зазначив, що на сьогодні, зобов'язання щодо повернення вищезазначеної суми позики Відповідач так і не виконав, чим порушив вимоги положень Договору позики, а також ст. 1049 Цивільного кодексу України.

Позивач вказує, що ОСОБА_3 несе відповідальність перед позивачем солідарно з ОСОБА_1 у сумі 1 000,00 грн. відповідно до договору поруки, а тому з відповідачів підлягає стягненню солідарно сума основного боргу у розмірі 1 000,00 грн. та стягненню з ОСОБА_1 суму основного боргу у розмірі 2 122 636,38 грн.: проценти від суми основного боргу у розмірі 462 168.64 грн.; 3% річних від простроченої суми основного боргу у розмірі 89353,32 грн.: інфляційне збільшення суми основного боргу 439233,43 грн.; судовий збір у розмірі 8000,00 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що позичальник, який підписав договір позики, погодився на його умови, повинен належним чином його виконувати.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Крім того, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

На підставі викладеного можливо прийти до висновку про те, що у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Таким чином, позичальник, який добровільно погодився на умови договору позики, повинен був належно їх виконувати, а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки відповідно до закону.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про стягнення із позичальника основної заборгованості за договором позики, процентів та 3% річних правильними.

Щодо застосування строків позовної давності, колегія суддів вважає наступне.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим, з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251,252 ЦК України).

Між тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четвертастатті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила (частина першастатті 261 ЦК України).

Під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій щодо реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором.

Зі змісту договору позики від 10 лютого 2011 року вбачається, що ОСОБА_1 зобов'язалась погашати заборгованість щомісячними платежами у розмірі 1 370,15 доларів США, починаючи з лютого місяця 2011 року по кінець лютого 2016 року.

Отже, крім встановлення строку дії договору, сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Отже, оскільки договором позики передбачено сплату позичальником щомісячних платежів, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 свої зобов'язання по даному договору не виконувала, починаючи з лютого 2011 року.

До суду за захистом своїх прав ОСОБА_2 звернувся 26.07.2017, а позичальник за договором позики в повному обсязі мала погасити заборгованість в лютому 2016 року.

Таким чином, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про необхідність застосування трирічного строку позовної давності до даних правовідносин правильними.

За наведеного, доводи ОСОБА_2 про відсутність правових підстав щодо застосування загального строку позовної давності до спірних правовідносин є хибними, оскільки договором позики поряд із зазначеним кінцевим строком повернення зобов'язання, встановлені щомісячні платежі.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 про удаваність правочину не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, правочин може бути визнаний судом недійсним за умов порушення стороною (сторонами) в момент його вчинення вимог законодавства.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження удаваності договору позики.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, ОСОБА_1, підписавши розписку, погодилась зі всіма її вимогами, не встановлено не усвідомлення нею вчинення такої дії.

Посилання представника відповідача на невірний розрахунок суми заборгованості колегія суддів вважає безпідставним в зв'язку з чим вважає, що вказані обставини не спростовують висновків суду першої інстанції.

Більш того, при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, представник відповідача підтвердив той факт, що на спростування розрахунку суду та позивача сторона відповідача своїх розрахунків не надавала, як не надала їх і при поданні апеляційної скарги.

Отже, доводи апеляційних скарг не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, а тому не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції.

Судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, матеріали справи та надані відповідні висновки з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з якими погоджується і колегія суддів.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 01.02.2019.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

А.М.Андрієнко