Справа № 624/568/18
Провадження № 2/634/178/19
31.01.2019 Сахновщинський районний суд Харківської області у складі:
Головуючого судді Єрьоміної О.В.,
при секретарі: Лісняк С.П.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в смт.Сахновщина Харківської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ПП «Джерело» про скасування наказу про звільнення, відшкодування матеріальних втрат,-
ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом до ПП «Джерело» у якому, з урахуванням уточнень, просить:
-скасувати наказ ПП «Джерело» від 31.07.2018 року № 68 про звільнення позивача з посади заступника директора ПП «Джерело» згідно п.4 ст. 40 КЗпП України за прогули;
-зобовязати відповідача анулювати у трудовій книжці позивача запис № 35 від 31.07.2018 року про звільнення з посади заступника директора за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули;
-відшкодувати позивачу матеріальні втрати позивача у розмірі середньомісячної заробітної плати за весь період вимушеного прогулу;
-стягнути з відповідача судові витрати позивача на правову допомогу у розмірі 5200, 00 грн;
-допустити негайне виконання рішення суду в частині відшкодування позивачу матеріальних втрат у розмірі середньомісячної заробітної плати за весь період вимушеного прогулу.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що працював у ПП «Джерело» на посаді заступника директора з 04.01.2018 року на підставі наказу № 8 від 03.01.2018 року, про що зроблений запис № 34 у трудовій книжці ОСОБА_1
31.07.2018 року відповідачем було звільнено ОСОБА_1 з посади заступника директора ПП «Джерело» на підставі наказу № 68 від 31.07.2018 року згідно ч.4 ст. 40 КЗпП України за прогули, про що зроблено запис № 35 у трудовій книжці позивача.
Однак, у період часу з 27.07.2018 року по 01.08.2018 рік ОСОБА_1 знаходився на лікуванні, що підтверджується листом непрацездатності. Згідно цього ж листа позивач мав стати до роботи 05.08.2018 року.
Із відзову вбачається, що відповідач заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що 31.08.2018 року на адресу ПП «Джерело» надійшла поштою заява ОСОБА_1, в якій він просив звільнити його за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Жодної згадки про знаходження позивача на лікарняному, або інших поважних причин відсутності на робочому місці позивачем у вищевказаній заяві не було вказано. У звязку із відсутністю на роботі з 26.07.2018 року по 31.07.2018 року ОСОБА_1 було звільнено, заперечував проти стягнення витрат на правову допомогу за недоведеністю.
Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав .
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу.
Згідно ч.4 ст.77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до Наказу № 8 від 03.01.2018 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду заступника директора ПП «Джерело», про що зроблений відповідний запис № 34 у трудовій книжці позивача (а.с. 4).
У період часу з 27.07.2018 року по 04.08.2018 рік, з 06.08.2018 року по 14.08.2018 рік ОСОБА_1 знаходився на лікуванні, що підтверджується листом непрацездатності КЗОЗ «ЦПМСД» амбулаторії загальної практики сімейної медицини смт. Слобожанське (а.с. 27-28).
31.07.2018 року позивача було звільнено з посади заступника директора ПП «Джерело» на підставі наказу № 68 від 31.07.2018 року згідно ч. 4 ст. 40 КЗпП України через відсутність на роботі протягом робочого дня 4 години без поважної причини 26.07.208 року, а також виплачено суму розрахунку при звільненні у розмірі 2376 грн. 24 коп., про що зроблено запис № 35 у трудовій книжці позивача (а.с.72).
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Згідно ч. 2 ст. 40 КЗпП України не допускається звiльнення працiвника з iнiцiативи власника або уповноваженого ним органу в перiод його тимчасової непрацездатностi (крiм звiльнення за пунктом 5 цiєї статтi), а також у перiод перебування працiвника у вiдпустцi. Це правило не поширюється на випадок повної лiквiдацiї пiдприємства, установи, органiзацiї.
Наявність листа непрацездатності КЗОЗ «ЦПМСД» амбулаторії загальної практики сімейної медицини смт. Слобожанськез 27.07.2018 року з діагнозом «Гострий бронхіт» свідчить про поважність причини відсутності ОСОБА_1 на робочому місті з 27.07.2018 року по 31.07.2018 рік (включно), а також 26.07.2018 року.
Отже, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню вимоги позивача щодо скасування наказу про його звільнення на підставі п.4 ст.40 КЗпП України , оскільки на час його відсутності на роботі, з 26.07.2018 року по 31.07.2018 рік позивач хворів, що в подальшому з 27.07.2018 року підтверджується листом непрацездатності, тобто був відсутній на роботі з поважних причин.
Звільнення працівника з ініціативи власника відбулося в період його тимчасової непрацездатності, що законодавством не допускається.
Відповідно до ст.5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 та статті 240 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі».
Аналогічна правова позиція викладена також у постанові ВСУ №6-33цс14.
Таким чином, поновлення позивача на роботі підлягає з дня його звільнення, а саме з 31.07.2018 року.
При розгляді трудових спорів Верховний Суд України звертає увагу на необхідності застосування ст.232 КЗпП України при визначенні способів захисту прав у сфері трудових правовідносин (п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року).
Відповідно до ч.1 ст.23 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.
Частиною 2 ст. 235 КЗпП встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.
При цьому згідно з пунктом 5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства.
Відповідно до п.4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.
Із довідки про розмір заробітної плати за період роботи з розрахунком середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 вбачається, що сума середньомісячної заробітної плати за останні два місяці, що передували звільненню позивача із роботи, становить 4640 грн. 00 коп.
Інших довідок про розрахунок середньоденної (середньогодинної) заробітної плати ОСОБА_1 суду не надано.
Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат, повязаних із правовою допомогою, приходжу до наступного.
Статтею 133 ЦПК України визначені види судових витрат, до яких відносяться витрати зі сплати судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи, зокрема витрати на правничу допомогу.
Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.
Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
Щодо стягнення судових витрат на правову допомогу, суд зазначає, що до витрат на правничу допомогу адвоката віднесено: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При цьому, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Тобто, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату. У разі якщо фізична особа провадить незалежну адвокатську діяльність та одночасно застосовує спрощену систему оподаткування, така особа веде дві книги обліку: одну - затверджену наказом Міндоходів України від 16.09.2013 р. № 481 «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення» (для відображення доходів, отриманих від незалежної адвокатської діяльності), другу - затверджену наказом Мінфіну України від 15.12.2011 р. № 1637 «Про затвердження форм книги обліку доходів і книги обліку доходів і витрат та порядків їх ведення» (залежно від обраної групи платника єдиного податку). Подання податкової звітності такою особою має певні особливості.
Надана позивачем ксерокопії квитанції до прибуткового касового ордеру від 16.08.2018 року на суму 1800, 00 грн, 12.11.2018 року на суму 2200, 00 грн. на загальну суму 4000,00 грн. на підтвердження витрат на надання правової допомоги, без зазначення одиниць виміру, не є належним і достатнім доказом. Позивачем не надано акту прийому-передачі наданих послуг, платіжних документів про оплату таких послуг, розрахунку таких витрат. Відсутність вказаних документів вказує на недоведеність позивачем здійснення витрат на правову допомогу. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Питання про стягнення судових витрат, суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4,5,13,76-83,141,265 ЦПК України суд,-
В И Р І Ш И В:
Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.
Скасувати наказ № 68 від 31.07.2018 року директора ПП «Джерело» ОСОБА_2 про звільнення ОСОБА_1 згідно п.4 ст. 40 КЗпП України.
Анулювати запис № 35 від 31.07.2018 року про звільнення із посади заступника директора згідно п.4 ст. 40 КЗпП України у трудовій книжці ОСОБА_1.
Поновити ОСОБА_3 на посаді заступника директора ПП «Джерело» з 31.07.2018 року
Стягнути з ПП «Джерело» на користь держави судовий збір в розмірі 704 грн.80 коп.
Рішення підлягає негайному виконанню в частині поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за один місяць в сумі 4640 грн. 00 коп., без врахування податків.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги чере Сахновщинський районний суд Харківської області в 30 -денний строк з дня його проголошення.
Суддя: