Справа № 200/9860/17
Провадження № 2/200/935/18
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 січня 2019 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська
в складі: головуючого-судді: Женеску Е.В.
за участю секретаря: Лавренко Н.В.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, зобовязання вчинити певні дії,-
14 червня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про стягнення сум за попередніми договорами купівлі-продажу.
Позовні вимоги позивач обґрунтував наступним.
Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Шевцової Т.В. від 29.06.2017 року відкрито провадження по справі та призначено судове засідання.
07 грудня 2017 року позивач подала Доповнення до позовної заяви, де вказала, що їй став відомий покупець за договором купівлі-продажі частини корпоративних прав у статутному капіталі ПП «Сотлайн» - ОСОБА_3. Діями щодо продажу корпоративних прав вказаній особі відповідач порушив права позивача і всі домовленості, передбачені попереднім договором від 22.01.2016 року.
На підставі викладеного, просила суд залучити у якості третьої особи ОСОБА_3. Визнати недійсним укладений договір купівлі-продажу частини корпоративних прав у статутному капіталі ПП «Сотлайн» між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Зобовязати відповідача виконати свої зобовязання за попереднім договором купівлі-продажу частини корпоративних прав у статутному капіталі ПП «Сотлайн» від 22.01.2016 року, а саме продати ОСОБА_1 частину корпоративних прав у статутному капіталі ПП «Сотлайн» згідно з укладеним попереднім договором (а.с. 40-41).
Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Шевцової Т.В. від 20 лютого 2018 року визначено цивільну справу розглядати в порядку спрощеного провадження (а.с. 44-45).
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 27.07.2018 року зазначену цивільну справу передано до розгляду судді Женеску Е.В.
Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Женеску Е.В. від 03 серпня 2018 року визначено цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, зобовязання вчинити певні дії, розглядати в порядку спрощеного провадження без виклику сторін (а.с. 71-72).
Відповідач 20.12.2018 року подав відзив на позовну заяву, де вказав, що попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна від 24.12.2015 року був укладений між ОСОБА_1 та Приватним підприємством «Сотлайн» в особі його директора ОСОБА_2, в звязку з чим позовні вимоги до ОСОБА_2 як фізичної особи є безпідставними. Крім того, ПП «Сотлайн» не отримало від позивача грошові кошти в сумі 229900 грн. ні в день укладання попереднього договору, ні в наступні дні, та позивач не надала доказів перерахування нею на рахунок ПП «Сотлайн» або у депозит нотаріуса вказаної суми. Штраф у розмірі 229900 грн. не передбачений умовами попереднього договору. Вказує також, що за умовами попереднього договору волею сторін на укладення основного договору є направлення стороною листа (телеграми) про час і місце зустрічі за адресою нотаріуса, проте відповідних доказів позивачем не надано. Вказує також, що між сторонами 22.01.2016 року було укладено попередній договір купівлі-продажу частини корпоративних прав у статутному капіталі ПП «Сотлайн». За умовами цього договору, основний договір мав бути укладений до 24.07.2016 року, проте на призначену дату позивач не зявилася до приватного нотаріуса ОСОБА_4 та не повідомляла письмово відповідача про інше місце зустрічі. Оскільки за іншим правочином попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна від 24.12.2015 року позивач теж знехтувала його умовами, відповідач втратив інтерес до правочину з позивачем. Вказує, що зважаючи на засади цивільного права щодо свободи договору, відсутні підстави змушувати відповідача укладати договір проти його волі. Позовна вимога про стягнення штрафу є необґрунтованою, оскільки така умова не передбачена попереднім договором. Просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Суд, дослідивши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Судом встановлено, що 24 грудня 2015 року між Приватним підприємством «Сотлайн» в особі директора ОСОБА_2 (Майбутній продавець) та ОСОБА_1 Дарєю Русланівною (Майбутній покупець), від імені якої на підставі довіреності діяла ОСОБА_6, було укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, та зареєстрований в реєстрі за № 1381 (а.с.5-7).
Згідно п.1.1 вказаного попереднього договору, сторони зобовязуються в майбутньому, в обумовлений п.6.1 цього договору строк, укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна на умовах і в порядку, визначених цим договором.
Відповідно до п.2.1 попереднього договору Майбутній продавець згоден продати, а Майбутній покупець згоден купити зазначене в договорі нерухоме майно за ціною, що є еквівалентом 350 000 доларів США у національній валюті за курсом, встановленим НБУ на дату укладення Основного договору купівлі-продажу нерухомого майна.
Згідно п.2.3. попереднього договору, ціну, вказану в п.2.1 цього договору, Майбутній покупець сплачує Майбутньому продавцю в день підписання та нотаріального посвідчення Основного договору, за відрахуванням суми авансу, визначеного за цим договором, розмір якого зазначено у п.5.1. цього договору.
Відповідно до п.5.2. договору, у випадку невиконання цього договору Майбутнім покупцем, сума вказана у п.5.1 договору, Майбутньому покупцю не повертається і залишається у Майбутнього продавця як неустойка у вигляді авансу.
Відповідно до п.5.3. договору, у випадку невиконання цього договору Майбутнім продавцем, він зобовязується повернути Майбутньому покупцю протягом трьох днів з дати, встановленої п.6.1. цього договору, отриману суму авансу.
Згідно з п.5.4 попереднього договору, сторони домовились, що належним повідомленням про виявлення своєї волі щодо укладання основного договору є направлення іншій стороні листа (телеграми) про час і місце зустрічі (адреса робочого місця приватного нотаріуса/державної нотаріальної контори) з проектом основного договору чи без такого проекту, але з посиланням на умови, визначені цим договором у строк, передбачений п.6.1 цього договору (повідомлення повинно бути отриманим іншою стороною у цей же термін).
Згідно п.6.1 попереднього договору, за домовленістю сторін укладання і нотаріальне посвідчення основного договору має бути здійснено у строк до 6 місяців, тобто до 24.06.2016 року.
Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Судом встановлено, що договір купівлі-продажу будинку не був укладений.
Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 229900 грн., отриманих ним за попереднім договором купівлі-продажу, і штрафу у розмірі 229900 грн. за порушення даного зобовязання, суд звертає увагу на наступне.
Відповідно до ст.ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно ч. 2 ст. 48 Цивільного процесуального кодексу України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Як вбачається зі змісту ст. 51, 175 ЦПК України, на позивача покладено обов'язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.
Таким чином, суд, як державний орган, на який покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов'язаний визначити суб'єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів.
Звертаючись до суду із зазначеними вимогами, позивач визначила як відповідача фізичну особу ОСОБА_2.
Разом з тим, з попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна від 24.12.2015 року вбачається, що він укладений між між Приватним підприємством «Сотлайн» в особі директора ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Дарєю Русланівною.
Відповідно до статті 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.
Відповідно до ч.1 статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.
Відповідно до ч.1 статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
З огляду на викладене, ОСОБА_2 не є належним відповідачем за вказаними позовними вимогами.
Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснив, що пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 Цивільного процесуального кодексу України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб'єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб'єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред'явленим позовом.
З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов'язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.
З урахуванням принципу диспозитивності, суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.
При цьому, позивачем клопотання про заміну неналежного відповідача або залучення співвідповідача не заявлялось.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем. При цьому слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не взмозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов'язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача).
Зважаючи на викладене, з урахуванням того, що ОСОБА_2 є неналежним відповідачем, тому у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 229900 грн., отриманих ним за попереднім договором купівлі-продажу, і штрафу у розмірі 229900 грн. за порушення даного зобовязання слід відмовити.
22 січня 2016 року між ОСОБА_2 (Майбутній продавець) та ОСОБА_1 Дарєю Русланівною (Майбутній покупець), від імені якої на підставі довіреності діяла ОСОБА_6, було укладено попередній договір купівлі-продажу частки (корпоративних прав) в статутному капіталі Приватного підприємства «Сотлайн», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, та зареєстрований в реєстрі за № 26 (а.с.8-9).
Згідно п.1.1 вказаного попереднього договору, сторони зобовязуються в майбутньому у строк до 24 липня 2016 року, укласти Основний договір купівлі-продажу корпоративних прав частки в розмірі 100% статутного капіталу Приватного підприємства «Сотлайн».
Відповідно до п.3.1 попереднього договору за домовленістю сторін продаж частки статутного капіталу буде здійснено за її номінальною вартістю, готівкою, а саме: частка у розмірі 100%, яка належить Майбутньому продавцю, за номінальною вартістю, що складає 300 000 грн.
Під час підписання цього договору, в рахунок належних за основним договором платежі, на підтвердження зобовязання і в забезпечення його виконання, з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі-продажу корпоративних прав та своєї платіжної спроможності, Майбутній покупець передав, а Майбутній продавець отримав суму авансу, еквівалентну 10 000 гривень. В момент розрахунків за Основним договором, зазначена сума буде зарахована у належний з Покупця платіж за Основним договором.
Відповідно до п.4.2. договору, у разі порушення Майбутнім продавцем своїх зобовязань та гарантій, наданих майбутньому покупцю згідно пункту 4.2. цього договору, Майбутній продавець відшкодовує Майбутньому покупцю всі збитки, що спричинені порушенням Майбутнім продавцем умов цього договору.
Судом встановлено також, що Основний договір між сторонами укладений не був.
Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу нерухомого майна.
Тобто, з положень даної статті чітко випливає, що завдаток може існувати лише у тому випадку, коли сторони уклали договір і ним передбачається матеріальне зобовязання однієї сторони перед іншою стороною.
Відповідно до ст. 571 ЦК України встановлено правові наслідки порушення або припинення зобов'язання, забезпеченого завдатком. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Сторона, винна у порушенні зобов'язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором. У разі припинення зобов'язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.
Правила ст. 571 ЦК України про залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в таких випадках, коли між сторонами укладено договір, проте він не виконується з вини якоїсь із сторін.
У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і мають бути повернуті в тому розмірі, в якому вони надавалися. Внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку, якщо таке зобов'язання випливає із договору, укладеного сторонами.
Із наявного в матеріалах справи витягу з ЄДРПОУ вбачається, що на даний час власником ПП «Сотлайн» є ОСОБА_8, тобто відповідачем здійснено продаж корпоративних прав не позивачу, а іншій особі.
Суд не погоджується з доводами відповідача про те, що Основний договір купівлі-продажу корпоративних прав не був укладений з вини позивача, оскільки остання не зявилась на визначену дату до приватного нотаріуса ОСОБА_7 та повідомляла письмово відповідача про інше місце зустрічі.
Так, з попереднього договору від 22.01.2016 року не вбачається, що Основний договір мав бути укладений саме 24.07.2016 року, та відповідно і зустріч сторін була призначена саме на цю дату. Навпаки, у попередньому договорі зазначено, що основний договір має бути укладено до 24.07.2016 року, тобто точної дати його укладення не визначено. Також не встановлений попереднім договором і обовязок позивача письмово повідомити про час та місце зустрічі.
Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 635 ЦК України сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобовязання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію його укладення.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що наявні підстави для відшкодування відповідачем позивачу завданих збитків в звязку з порушенням відповідачем своїх зобовязань за попереднім договором, відповідно до п.4.2. цього договору.
Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:
1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Вирішуючи позовні вимоги, суд також враховує приписи ст. 16 ЦК України в частині існування визначених способів захисту права, як конкретних матеріально-правових можливостей захисту невизнаних, оспорюваних та порушених прав, серед яких такий спосіб захисту права, як зобовязання укласти договір відсутній.
Так, в силу приписів п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, свобода договору є однією із основних засад цивільного законодавства і вказане кореспондується із приписами ч. 1 ст. 627 ЦК України, згідно яким сторони є вільними в укладені договору та визначенні його умов.
Тому, зобовязання укласти договір на конкретних умовах, крім випадків, прямо передбачених законом, зокрема, ст. 649 ЦК України, 187 ГК України, не є належним способом захисту права, враховуючи встановлений судом зміст правовідносин сторін спору.
Крім того, суд зауважує, що в силу приписів ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, однак в межах даної справи відсутні докази того, що з боку позивача на адресу відповідачів були направленими пропозиції укласти договори, які б містили конкретні умови щодо предмету договору, прав та обовязків сторін, ціни договору та строку його дії, тому, навіть у випадку наявності чіткої законодавчої вказівки щодо можливості застосування такого способу права (вирішення переддоговірного спору), відсутність конкретних умов, на яких такий договір повинен бути укладеним, позбавляє суд можливості задовольнити позов в цій частині.
Так, згідно п.1.5 попереднього договору від 22.01.2016 року, правочин повинен бути вчинений шляхом підписання між Майбутнім продавцем та Майбутнім покупцем основного договору купівлі-продажу корпоративних прав, який посвідчується нотаріально. Загальна структура договору, порядок платежів за корпоративні права, не визначені в цьому попередньому договорі, будуть погоджені сторонами в Основному договорі.
Разом з тим, позивач не надала доказів, що вона направляла відповідачу проект Основного договору, який містив би названі та інші конкретні умови.
З огляду на викладене, позовні вимоги в частині зобовязання ОСОБА_2 виконати свої зобовязання за попереднім договором купівлі-продажу частини корпоративних прав у статутному капіталі ПП «Сотлайн» від 22.01.2016 року, згідно п.5.1 даного договору, а також позовні вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу частини корпоративних прав у статутному капіталі ПП «Сотлайн» між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Відповідачем ОСОБА_2 подано клопотання про стягнення з позивача на його користь судових витрат, які складаються з витрат на правову допомогу, в сумі 10 000 грн.
Вирішуючи вказане питання, суд виходить із наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) повязані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до вимог ч. 1, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту.
Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу).
З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_2 (клієнт) та адвокатським бюро «ОСОБА_5П» в особі директора ОСОБА_5 03 липня 2017 року було укладено договір № 60/17 про надання правової допомоги, відповідно до п.1.1 якого бюро зобовязався надати клієнту наступну правову допомогу: представництво та захист інтересів клієнта в судових органах всіх інстанцій по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
За результатами надання правової допомоги бюро передає клієнту Акт про надання послуг правової допомоги (п.3.1 договору).
17 лютого 2018 року між сторонами складено Акт про надання послуг правової допомоги, з якого вбачається, що бюро надало клієнту наступні юридичні послуги:
- вивчення матеріалів справи № 200/9860/17, консультування клієнта з питань застосування цивільно-правового законодавства України у справі № 200/9860/17, погодження правової позиції з клієнтом;
- підготовка відзиву на позовну заяву;
- підготовка заяв, клопотань у справі № 200/9860/17;
- участь у судовому засіданні, що відбулося 12.10.2017, 09.11.2017, 20.01.2018 у Бабушкінському районному суді м. Дніпропетровська.
Згідно зі звітом від 18.05.2018 року про надані/оплачені послуги, вартість кожного виду послуг є наступною:
- вивчення матеріалів справи № 200/9860/17, консультування клієнта з питань застосування цивільно-правового законодавства України у справі № 200/9860/17, погодження правової позиції з клієнтом 1500 грн.;
- підготовка заяв, запитів, клопотань у справі № 200/9860/17 2500 грн.;
- участь у судовому засіданні, що відбулося 12.10.2017, 09.11.2017, 20.01.2018 у Бабушкінському районному суді м. Дніпропетровська 2400 грн.;
- підготовка відзиву на позовну заяву 3600 грн.
Суд звертає увагу, що матеріали справи містять підготовлені адвокатом документи, а саме відзив на позовну заяву, а також лист приватного нотаріуса ДМНО ОСОБА_7 від 25.06.2018 року, з якого вбачається, що він є відповіддю на адвокатський запит від 11.06.2018 року. Крім того, матеріалами справи підтверджується участь в судовому засіданні 12.10.2017 та 09.11.2017 року адвоката ОСОБА_9
Таким чином, матеріалами справи не підтверджено участь адвоката в судовому засіданні 20.01.2018 року, крім того, з матеріалів справи вбачається, що адвокатський запит вчинено 11.06.2018 року, тобто вже після складання акту про надання послуг від 17.02.2018 року та Звіту про надані послуги. Інших заяв, запитів, клопотань, робота по складанню яких оцінена в 2500 грн., матеріали справи не містять.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку про підтвердження вимог ОСОБА_2 щодо стягнення витрат на правову допомогу на суму 1500 грн. (вивчення матеріалів справи, консультування клієнта, погодження позиції з клієнтом) + 3600 грн. (підготовка відзиву на позов) + 1600 грн. (участь у двох із вказаних трьох судових засідань, в звязку з чим сума стягується пропорційно) = 6700 грн.
Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн., отримані ним за попереднім договором купівлі-продажу частини корпоративних прав у статутному капіталі ПП «Сотлайн» від 22.01.2016 року.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у справі, які складаються із витрат на професійну правничу допомогу, у розмірі 6700 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Пунктом 15.5 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.
Головуючий-суддя: Е.В. Женеску