У Х В А Л А

15.01.2019 cуддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Кошель Б. І. розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1, заінтересована особа: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із вказаною заявою та просив суд встановити факт, що поранення ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, при виконанні обовязку військової служби 30.08.2014 року поблизу н.п. Андріанополь Перевальського району Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської федерації проти України.

Вирішуючи питання про те, чи відповідає подана заява вимогам закону, суд вказує на таке.

За приписами ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Однак, суд звертає увагу заявника, що звернення до суду не є беззаперечним і повинно відбуватись за правилами визначеними процесуальним законом.

За правилами цивільного процесуального законодавства, заява про встановлення факту, що має юридичне значення за формою та змістом повинна відповідати вимогам ст. 318 ЦПК України.

Так, відповідно до вимог ч.1 ст. 318 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено:

1) який факт заявник просить встановити та з якою метою;

2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт;

3) докази, що підтверджують факт.

Однак заявник при зверненні до суду з даною завою не в повній мірі дотримався вищезазначених вимог, зокрема:

в заяві зазначено, що подання заяви обумовлено тим, що він має на меті визначити свій статус, як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, однак не вказує про причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують факт про який йдеться у заяві, більш того заявник вказує, що даний юридичний факт є загальновідомим;

не наводиться обґрунтування, що рішення суду по даній заяві є необхідним для визначення статусу особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, і що іншими документами дані факти не доводяться.

Також суд звертає увагу на те, що встановлення юридичного факту за рішенням суду повинно мати конкретну мету (породження юридичних наслідків, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян), а не слугувати задля встановлення факту для абстрактної мети (визначення певного статусу, що обумовить в подальшому виникнення прав та обовязків).

Отже, заявнику необхідно зазначити конкретну мету з якою йому необхідно встановити вищевказаний факт.

З урахуванням зазначеної в заяві мети, суд визначає коло осіб, які можуть бути залучені до участі у справі.

ОСОБА_1 у своїй заяві заінтересованою особою зазначає Російську Федерацію.

Суд звертає увагу заявника, що заінтересованими особами повинні бути організації чи установи, в яких заявник буде реалізовувати рішення про встановлення факту. Заінтересованою особою буде той орган, куди заявник буде звертатися з рішенням суду для його реалізації.

Відповідно до статті 24 Віденської конвенції про правонаступництво держав щодо договорів від 23 серпня 1978 року (ООН) двосторонній договір, що у момент правонаступництва був чинним щодо території, що є об'єктом правонаступництва держав, вважається чинним між новою незалежною державою й іншою державою-учасницею, коли: вони чітко про це домовилися; або якщо через свою поведінку вони мають вважатися такими, що про це домовилися.

Згідно зі статтею 7 Закону України "Про правонаступництво України" від 12 вересня 1991 року Україна є правонаступником прав і обов'язків за міжнародними договорами Союзу РСР, які не суперечать Конституції України та інтересам республіки.

Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору (частина друга статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України").

При цьому суди повинні враховувати, що суд не може застосовувати закон, який регулює правовідносини, що розглядаються, інакше як міжнародний договір. У той же час міжнародні договори застосовуються, якщо вони не суперечать Конституції України (пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя").

Розглядаючи справи за участю іноземного елемента, судам слід з'ясовувати наявність чинного між державами договору та за його наявності - порядку регулювання спірних правовідносин, що виникли.

Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається ЦПК, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

10 листопада 1994 року Верховною Радою України ратифіковано

Конвенцію про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року (далі Конвенція), яка набула чинності для України 14 квітня 1995 року і застосовується у відносинах України з Республікою Білорусь, Азербайджанською Республікою, Республікою Узбекистан, Російською Федерацією, Республікою Казахстан, Республікою Таджикистан, Республікою Вірменія, Киргизькою Республікою, Республікою Молдова, Грузією і Туркменістаном.

Як вбачається з аналізу змісту ст. 1 Конвенції безпосередньо держава, як субєкт міжнародного права не може бути учасником процесу в національних судах.

Також, відповідно до положень ч. 1 ст. 496 ЦПК України іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто, держава, як субєкт міжнародного права може бути учасником процесу в національних судах тільки в особі її органів та посадових осіб, що представляють її інтереси.

Крім того, суд погоджуючись із тими обставинами, що відповідно до чинного міжнародного законодавства та законодавства України не піддається сумніву той факт, що Російська Федерація є державою-агресором відносно України, внаслідок збройної агресії якої має місце тимчасова окупація частини території України, в тому числі частини території Донецької області, та що дійсними причинами завдання моральної шкоди можуть бути зазначені обставини, вважає, що з урахуванням обставин даної конкретної справи має місце порушення норми матеріального права щодо застосування до іноземної держави судового імунітету, передбаченого частиною першою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року № 2709-ІV (з наступними змінами і доповненнями) (далі - Закон України «Про міжнародне приватне право»).

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Таким чином, провадження здійснюється судом у формі цивільного процесу. ЦПК України виходить із певної єдності наказного, позовного та окремого проваджень, оскільки відповідно до статті 19 чинного ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку:

1) наказного провадження;

2) позовного провадження (загального або спрощеного);

3) окремого провадження.

Закон України «Про міжнародне приватне право» від 2005 року № 2709-ІV (з наступними змінами і доповненнями) встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов'язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок та застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом.

Стаття 79 цього Закону встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред'явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Як передбачено частиною четвертою цієї статті, у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Встановлений Законом України «Про міжнародне приватне право» судовий імунітет поширюється і на залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача у справах позовного провадження, оскільки відповідач як учасник цивільної справи за своїм статусом має однакові з іншими учасниками справи права і обов'язки за винятками, встановленими ЦПК України для наказного та окремого проваджень.

Найважливішою ознакою для держави є суверенітет, оскільки саме суверенітет становить основну відправну засаду для її правосуб'єктності. Суверенітет держави має вияв у двох сферах-внутрішній та зовнішній. У зовнішній сфері суверенітет означає незалежність, самостійність і непідпорядкованість держави іншим державам.

У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет грунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої.

Таким чином, бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це її органів чи посадових осіб.

Застосування судового імунітету вважається загальновизнаним у сучасній міжнародно-правовій практиці.

Закріплення судового імунітету для кожної суверенної держави має безумовний характер.

Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII визначається статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлюється особливий правовий режим на цій території, визначаються особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Однак та обставина, що тимчасова окупація територій України відбулася внаслідок збройної агресії Російської Федерації, не змінює того факту, що Російська Федерація як держава, яка користується суверенітетом, не може бути учасником справи у суді загальної юрисдикції держави України без її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це її органів чи посадових осіб.

У разі відсутності такої згоди рішення національних судів України можуть бути не визнані Російською Федерацією, а відповідно не будуть виконуватися нею, що не призведе до реального захисту та відновлення прав громадян України внаслідок ухвалення цих судових рішень.

Відповідно до ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Згідно з ч. 1 ст. 175 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175і177цього Кодексу, протягом пяти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

За вказаних обставин заяву слід залишити без руху та надати заявнику строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 185, 318 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В :

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення залишити без руху.

Повідомити заявника про необхідність виправити зазначені недоліки в строк, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання копії ухвали, інакше заява буде вважатися неподаною та повернута заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СуддяОСОБА_2