Справа № 344/6425/17
Провадження № 22-ц/4808/142/19
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Турів О.М.

з участю представників апелянта ОСОБА_1 та ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом представника ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про скасування запису про речові права з апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 червня 2018 року, ухваленого суддею Антоняком Т.М.,

в с т а н о в и в:

У травні 2017 року представник позивача звернулася до суду з даним позовом та після зміни предмету позову просила скасувати запис №15779941 від 04 серпня 2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за відповідачем ОСОБА_6

Заявлені вимоги представник позивача обґрунтувала тим, що є єдиним та законним власником квартири АДРЕСА_1 в м. Івано-Франківську, що підтверджується судовими рішеннями. Дану квартиру успадкувала від тітки ОСОБА_7 Наприкінці 2014 року ОСОБА_4 стало відомо, що квартиру незаконно продано третім особам. У зв'язку з цим порушене кримінальне провадження, в ході якого дізналася, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №28717286 приватним нотаріусом Личуком Т.В. 28 жовтня 2014 року зареєстровано право приватної власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 у м. Івано-Франківську за ОСОБА_9 згідно свідоцтва про право власності від 20 вересня 2000 року, яке разом з довідкою Івано-Франківської ОБТІ №00567 від 07 серпня 2014 року за висновками експертизи є підробленим.

28 жовтня 2014 року згідно договору купівлі-продажу ОСОБА_9, не будучи законним власником та не маючи права на відчуження майна, здійснив продаж квартири АДРЕСА_1 в м. Івано-Франківську відповідачу ОСОБА_5 та проведено за останньою державну реєстрацію права приватної власності на цю квартиру.

Розуміючи, що відповідачі незаконно намагаються привласнити її квартиру, ОСОБА_4 подано позов до суду та заяву про забезпечення позову, яка ухвалою від 29 травня 2015 року задоволена та накладено арешт на квартиру до вступу рішення у законну силу. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 жовтня 2016 року, яке набрало законної сили, за ОСОБА_4 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1. Скасовано запис №28723038 від 28 жовтня 2014 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_5, витребувано від ОСОБА_5 квартиру та зобов'язано передати її позивачу ОСОБА_4

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна дізналася, що її квартира була відчужена на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: НОМЕР_1, виданий 04 серпня 2016 року відповідачу ОСОБА_6 Згідно ухвали про забезпечення позову по справі №344/7614/15-ц накладено арешт до вступу рішення у законну силу, а саме рішення набрало законної сили згідно ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області 02 лютого 2017 року, однак ще 04 серпня 2016 року відповідачем ОСОБА_5 за наслідком сфальсифікованих та незаконних прилюдних торгів було відчужено квартиру ОСОБА_6, щоб унеможливити виконання рішення по справі та чинити перешкоди у оформленні позивачу права власності на квартиру.

Зазначає, що договір, який був укладений за наслідком проведення прилюдних торгів порушує публічний порядок та був спрямований на порушення її конституційних прав і свобод як законного власника квартири АДРЕСА_1, оскільки не була стороною такого правочину та не знала про проведення незаконних прилюдних торгів.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 08 червня 2018 року позов задоволено. Скасовано запис №15779941 від 04 серпня 2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_6

На дане рішення представник ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Апелянт вважає, що судом неповно з'ясовано обставини справи щодо проведення публічних торгів та визнання ОСОБА_6 добросовісним набувачем, суд не врахував, що торги не були визнані недійсними, ОСОБА_6 не знала та не зобов'язана була знати про будь-які перешкоди, які існували чи могли існувати при купівлі майна в процесі його реалізації на публічних торгах, ОСОБА_6 правомірно набула право власності на квартиру, позивач застосував неправильний спосіб захисту при зверненні до суду з даним позовом.

ОСОБА_6 було придбано нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 на електронних торгах, що підтверджено протоколом №186495 від 27 липня 2016 року. Відповідно до п. 4.5.2 Інструкції з організації примусового виконання рішень для проведення реалізації нерухомого майна або транспортних засобів державним виконавцем збираються такі документи: 1) у разі продажу нерухомого майна - документи, що характеризують об'єкт нерухомості; 2) копії документів, що підтверджують право власності або інше речове право на нерухоме майно. Відповідно до п.4.5.4 Інструкції копії зазначених документів із супровідним листом, копіями виконавчого документа, акту визначення вартості майна та копією розширеного витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна або інформаційної довідки органу державної реєстрації прав про наявність обтяжень речових прав на нерухоме майно, передаються державним виконавцем особисто або через спеціально уповноважену особу відділу ДВС до відповідного регіонального органу ДВС для здійснення заходів щодо передачі майна на реалізацію. Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, забезпечує правильність та повноту підготовлених документів. Згідно п. 4.5.12 Інструкції після реалізації арештованого майна чи його передачі стягувачу в рахунок погашення боргу всі арешти та заборони з такого майна знімаються не пізніше наступного робочого дня після його передачі новому власнику. Вказаний обов'язок був виконаний апелянтом в повному обсязі, що підтверджується копіями квитанцій про сплату гарантійного внеску, вартості квартири, винагороди організатору.

Зазначає, що Акт про проведені електронні торги є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно. Під час проведення державної реєстрації прав державний реєстратор використовує відомості Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єкті нерухомого майна та Державного реєстру іпотек.

Щодо накладення арешту на майно, наявність будь-яких обтяжень щодо майна, яке підлягає реалізації, дотримання процедури реалізації покладається на представників органів ДВС, які фактично є відповідальними за передачу майна на електронні торги. Разом з тим, на покупця покладаються обов'язки пов'язані із здійсненням оплати за таке майно та здійсненням оформлення права власності.

Згідно ч. 2 ст. 388 ЦК України майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Таким чином, суд не врахував, що торги не були визнані недійсними та водночас позивач такої вимоги не пред'являв. Відсутність відповідача в процесі розгляду справи призвела до неможливості реалізації ним своїх процесуальних прав, зокрема, щодо залучення Івано-Франківського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області .

Крім цього, в матеріалах справи є довіреність, видана від імені позивача його представнику, яка немає відміток про легалізацію такого документу або його апостилю. Вказаний документ не перекладений на державну мову у законодавчо встановленому порядку.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши представників відповідача, які вимоги скарги підтримали, представника позивача, яка вимоги скарги заперечила, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 жовтня 2016 року, яке залишене без змін Апеляційним судом Івано-Франківської області, визнано право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_4, тому позовні вимоги ОСОБА_4 як законного власника є обґрунтованими.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За статтею 367 ЦПК, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Обставини прийняття позивачем квартири у спадщину досліджено та встановлено рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 жовтня 2016 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 лютого 2017 року, яким визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_5, скасовано запис №28723038 від 28 жовтня 2014 року в Державному реєстрі речових прав на рухоме майно про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5; витребувано від ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_5 та передано її ОСОБА_4 (а.с.6-11).

Судові рішення про визнання за ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_5, скасування запису №28723038 від 28 жовтня 2014 року в Державному реєстрі речових прав на рухоме майно про державну реєстрацію права власності на цю квартиру, витребування від ОСОБА_5 цієї квартири та передачу її ОСОБА_4, обґрунтовано тим, що відповідно до свідоцтва про право власності від 26. 12. 2000 року квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_7 Також ця квартира відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Личук Т.В. зареєстровано право власності за ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності від 20 вересня 2000 року видано Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду. Однак висновком експерта у кримінальній справі встановлено, що свідоцтво про право власності від 20 вересня 2000 року, видане Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду ОСОБА_9 на квартиру АДРЕСА_7, є підробленим.

Судовими рішеннями також встановлено, що на підставі підроблених документів за договором купівлі - продажу квартири від 28 жовтня 2014 року ОСОБА_9 відчужив на користь ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_8, яка є спадковим майном після смерті ОСОБА_7, спадкоємцем якої є ОСОБА_4 Встановлено, що спірна квартира вибула із володіння ОСОБА_4 шляхом її відчуження ОСОБА_9, який не мав на це законних прав поза її волею як законного власника, тому витребував її від покупця ОСОБА_5

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішення суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

27 липня 2016 року проведено електронні торги однокімнатної квартири НОМЕР_2, житловою площею 19,5 кв.м, загальною площею 35,8 кв.м по АДРЕСА_1, переможцем яких згідно протоколу № 186495 від 27 липня 2016 року стала ОСОБА_6 (а.с. 49).

Постановою старшого державного виконавця від 03 серпня 2016 року згідно протоколу проведення електронних торгів №186495 від 27 липня 2016 року звільнено з-під арешту квартиру АДРЕСА_1, згідно виконавчого листа №594/241/16-ц, виданого 20 квітня 2016 року, виданого на виконання рішення Борщівського районного суду Тернопільської області про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_11 406200 гривень боргу за договором позову (а.с. 48).

За змістом статей 317, 318 ЦК власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина 1 статті 387 ЦК).

Тобто, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речево-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК, зокрема якщо майно вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (було загублено, викрадено, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом).

У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК.

У такому випадку діюче законодавство не пов'язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором, права відчужувати це майно. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло із його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно із володіння власника в силу обставин, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК, зокрема, чи з волі власника майно вибуло із його володіння.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі №910/3496/17.

Право власності ОСОБА_4 на спірну квартиру АДРЕСА_5 підтверджено рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 лютого 2017 року, яким визнано за нею право власності на квартиру, скасовано запис №28723038 від 28 жовтня 2014 року в Державному реєстрі речових прав на рухоме майно про державну реєстрацію права власності на цю квартиру та витребувано від ОСОБА_5 спірну квартиру, тобто відновлено захист права власності, який гарантовано державою.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди мають враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів.

При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до частини другої та п'ятої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема договори та інші правочини, а у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

За змістом ст.10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, Законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою.

У відповідності до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. У ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини проголошено право на справедливий судовий розгляд.

Одним з елементів справедливого судового розгляду є принцип правової визначеності прав і обов'язків сторін спору для оскарження рішення суду, що набрало законної сили, лише з метою його скасування на шкоду інтересам іншого учасника процесу.

Відповідно до положень норм статей 16, 386, 391 ЦК України власник управі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право, у тому числі шляхом захисту, за яким звернулася до суду позивач ОСОБА_4

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій «законності» означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

«Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Відповідно до ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути обмежений в своїй власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як роз'яснив Європейський суд з прав людини в пілотному рішенні «Іванов проти України», право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції»). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (рішення у справі «ОСОБА_7 проти Італії»). Необґрунтована затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення становить порушення Конвенції (рішення у справі «Бурдов проти Росії»).

Статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. За змістом ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

У справах «Рябих проти Росії» та «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що правова визначеність передбачає повагу до принципу остаточності судових рішень.

Відповідно до ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадах, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України,- і за її межами.

Колегія суддів на підставі досліджених доказів та аналізуючи вищевикладені норми права вважає, що набуття ОСОБА_6 у власність на підставі свідоцтва, виданого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу, за реєстровим №208 від 04 серпня 2016 року на квартиру АДРЕСА_5 відповідно до ст. 62 ЗУ «Про виконавче провадження» та на підставі Акту про проведені електронні торги арештованого майна, є втручанням у право ОСОБА_4 на мирне володіння майном, яке як встановлено рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 лютого 2017 року, вибуло з її володіння не з її волі. Цим остаточним і законним рішенням суду відновлено право ОСОБА_4 на її мирне володіння майном, тому не можна вважати, що наступні набуття за угодами, у тому числі із прилюдних торгів, позбавляє її абсолютного права на мирне володіння квартирою, яка набута за судовим рішенням.

В ході розгляду справи про витребування майна з чужого незаконного володіння за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_9 ухвалою Івано-Франківського міського суду від 29 травня 2015 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 у м. Івано-Франківську, що належить на праві власності ОСОБА_5 до вступу рішення у законну силу (а.с.12).

Відповідно до супровідного листа Івано-Франківського міського суду від 29 травня 2015 року дану ухвалу для відома та виконання надіслано відділу ДВС та учасникам справи.

Рішення суду, за яким вирішено позовні вимоги ОСОБА_10 до ОСОБА_5, ОСОБА_9, набрало законної сили 02 лютого 2017 року після його оскарження в апеляційному порядку (а.с. 11 зворот).

Однак, не зважаючи на накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 у м. Івано-Франківську за ухвалою суду від 29 травня 2015 року, 27 липня 2016 року проведено електронні торги квартири ОСОБА_4, 03 серпня 2016 року складено акт про проведення електронних торгів, а 04 серпня 2016 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д. на підставі акту про проведені електронні торги арештованого майна посвідчено, що ОСОБА_6 належить на праві власності квартира АДРЕСА_9 (а.с.46), що також є порушенням права ОСОБА_4 на мирне володіння майном.

Вдруге арешт на спірну квартиру накладено ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 червня 2017 року, якою скасовано ухвалу Івано-Франківського міського суду від 18 травня 2017 року про залишення без задоволення заяву про забезпечення позову, та постановлено нову ухвалу, за якою накладено арешт на квартиру АДРЕСА_5 (а.с.54-55).

Також колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги про відсутність у представника позивача належних доказів на підтвердження своїх повноважень через не проставлення апостилю на довіреності, яка засвідчена співробітником консульського відділу Посольства Російської Федерації в Республіці Чилі, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право», документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав в установленій формі, визнаються дійсними в Україні у разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Згідно ч. 1 ст. 13 Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, яка ратифікована із застереженням Законом України № 240/94-ВР від 10 листопада 1994 року, учасницями якої разом з іншими державами є Україна та Російська Федерація, документи, які на території однієї договірної сторони виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах її компетенції та за встановленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших договірних сторін без будь-якого спеціального посвідчення. Документи, які на території однієї договірної сторони розглядаються як офіційні, користуються на територіях інших договірних сторін доказовою силою офіційних документів.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та наведені норми права, довіреність, що видана від імені громадянки Російської Федерації ОСОБА_4, та яка 20 лютого 2015 року посвідчена співробітником консульського відділу Посольства Російської Федерації в Республіці Чилі, є такою, що відповідає нормам чинного законодавства України, а тому була правомірно прийнята до уваги судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, врахувавши наведені норми матеріального права та обставини справи, правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і наддав їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 червня 2018 року без змін.

Поновити виконання рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 червня 2018 року у справі за позовом представника ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про скасування запису про речові права третіх осіб.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст судового рішення складено 29 січня 2019 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта