Справа № 164/1933/18 Головуючий у 1 інстанції: Невар О. В.
Провадження № 22-ц/802/1086/19 Категорія: 26 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.,

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

секретар Концевич Я.О.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Маневицького районного суду Волинської області від 09 вересня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2018 року позивач ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Покликався на те, що 15 січня 2015 року між ним та відповідачем укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач ОСОБА_2 позичила у позивача ОСОБА_4 4 800 доларів США зі сплатою 2.5 % у місяць за користування грошовими коштами, строком на 1 рік, до 15 січня 2016 року.

На час звернення до суду з позовом відповідач не повернула боргу, тому позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 303 066.22 грн., з урахуванням процентів за весь час користування грошовими коштами та 3% річних, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн., судовий збір у розмірі 3036.66 грн.

Під час розгляду справи позивач уточнив розрахунок заборгованості, та просив стягнути на його користь 299 037.78 гривень.

Рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 09 вересня 2019 року позов задоволено частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 120 384 грн. за договором позики, 36115.20 грн. процентів, 10201.29 грн. 3% річних, всього 166700.49 грн. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 7264.02 грн. судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу у якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Зазначає, що суд не врахував показань свідка, яка підтвердила, що позивачу не повернуто лише 3 300 доларів США, безпідставно стягнув проценти за користування коштами, оскільки письмового договору сторони не підписували і порядку сплати процентів не обумовлювали, за вимогами про стягнення 3% річних позивач пропустив строк позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає про відсутність доказів про повернення відповідачем суми позики, безпідставність доводів про відсутність підстав для стягнення процентів та пропуск строку позовної давності.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 367, частини першої статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.

При постановленні оскарженого рішення суд першої інстанції додержався зазначених вимог закону.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 січня 2015 року позивач ОСОБА_4 позичив відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 4800 доларів США під 2.5% на місяць, які остання зобов`язувалася повернути до 15 січня 2016 року, про що ОСОБА_2 власноручно була написана розписка і нею ж підписана. По даний час сума боргу ОСОБА_2 позивачу не повернута.

Згідно з приписами статті 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частинами третьою, четвертою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно з нормами статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи наданий позивачем ОСОБА_4 документ, іменований «договір позики», який за своїм змістjv є розпискою, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що цей документ підтверджує укладення між сторонами договору позики та містить умови надання коштів у позику, про строк договору, тобто, судом встановлено дійсну правову природу наданого позивачем документа.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Встановивши, що борговий документ знаходиться у позикодавця ОСОБА_4 , належних та допустимих доказів про повернення боргу відповідач не подала, суд дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача суми боргу, що становить 120384 грн.

При цьому суд обґрунтовано відхилив показання відповідача ОСОБА_2 , допитаної в якості свідка, в тій частині, що на час розгляду даної справи нею не повернуто позивачу лише кошти на суму 3300 доларів США, а не на суму 4800 доларів США, як стверджують позивач та представник позивача, оскільки нею у підтвердження вказаних показань не представлено суду будь-яких належних та допустимих доказів. Відповідачем та її представником не спростовано доводів позивача та його представника в судовому засіданні в тій частині, що представлений суду відповідачем аркуш паперу із записами ОСОБА_4 стосується іншої позики на суму 7000 доларів США, яка ОСОБА_2 була повернена у повному обсязі, після чого ОСОБА_4 їй було передано оригінал розписки. Відповідач не заперечувала тієї обставини, що неодноразово позичала гроші у позивача.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

З умов укладеного між сторонами договору вбачається, що кошти передані в борг під 2.5 % річних. За таких обставин, суд першої інстанції правильно здійснив розрахунок процентів за користування відповідачем ОСОБА_2 чужими коштами, в межах строку дії договору, який становив один рік, у розмірі 36115.20 грн.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто, суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що у визначений у письмовому документі строк, ОСОБА_2 не повернула позики, а тому обґрунтованим є висновок суду про наявність нарахування 3% річних у розмірі 10201.29 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що сторони не обумовлювали сплати процентів за користування позикою, спростовуються змістом договору позики, у якому зазначено про одержання позики під 2.5 % річних.

Аргументи апеляційної скарги про пропуск позивачем строку позовної давності за вимогами про стягнення 3% річних не ґрунтуються на положеннях статті 257 ЦК України, якою загальний строк позовної давності встановлюється 3 роки.

Позивач звернувся в суд з позовом у листопаді 2018 року, строк дії договору закінчився у січні 2016 року, а тому ОСОБА_4 заявив вимогу про нарахування 3% річних в межах строку позовної давності.

Покликання представника позивача на те, що до вимог про стягнення 3% річних застосовується спеціальна позовна давність строком один рік, є помилковим, оскільки cтаттею 258 ЦК України передбачений перелік вимог, для яких встановлена спеціальна позовна давність, і заявлені позивачем позовні вимоги у цьому переліку не зазначені.

За своїм правовим змістом нарахування 3% річних за несвоєчасне виконання зобов`язання є додатковою мірою цивільно-правової відповідальності та не віднесені законом до неустойки, тому представник відповідача безпідставно стверджує про річний строк позовної давності для вимог про стягнення 3% річних.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення відповідачем обставин справи, які були вивчені і досліджені судом першої інстанції, і яким надана правильна правова оцінка, тому такі доводи не можуть слугувати підставою для скасування чи зміни рішення.

Керуючись статтями 367, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Маневицького районного суду Волинської області від 09 вересня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту даної постанови.

Головуючий :

Судді: