Провадження № 22-ц/812/1647/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - Бондаренко Т.З.,

суддів - Темнікової В.І., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за участю: позивачки ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та представника відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 488/508/15-ц за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Корабельного районного суду м.Миколаєва від 20 червня 2019 року ухваленого під головуванням судді - Селіщевої Л.І., в приміщенні того ж суду по справі за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності,-

в с т а н о в и л а :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності.

Позивачка уточнивши свої вимоги зазначала, що у березні 1999 року вона почала проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 , до часу смерті останнього, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб не було зареєстровано, однак між ними склалися сімейні відносини, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет та побут, піклувались один про одного, а також спільною працею та за спільні кошти за час спільного проживання разом придбали нерухоме та рухоме майно.

В установлений законом 6-місячний строк з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса звернулася позивачка та відповідачка - ОСОБА_5 , яка є матір`ю спадкодавця - ОСОБА_4 , а також його син - ОСОБА_3 , які є спадкоємцями першої черги за законом.

Через те, що між спадкоємцями існує спір з приводу спадкового майна, позивачка просила:

- встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 , починаючи з березня 1997 року по день його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_1 :

- 73/100 частин будівельних матеріалів, робіт, обладнання, виробів і конструкцій, використаних у процесі будівництва завершеного будівництвом із відсотком готовності 100 % житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 разом із прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами,

- будівельних матеріалів, роботи, обладнання, вироби і конструкції, використані у процесі будівництва завершених будівництвом нежитлового будинку і будівель господарського призначення із відсотком готовності 100 %, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ;

- а також автомобілі марки VOLKSWAGEN transporter CC, р/н НОМЕР_1 , 1991 року випуску; VOLKSWAGEN transporter CC, р/н НОМЕР_2 , 2003 року випуску та VOLKSWAGEN легковий, р/н НОМЕР_3 , 2006 року випуску;

- визнати за нею право власності на Ѕ частину вказаного майна .

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20 червня 2019 року позов задоволено. Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у період з березня 1997 року по 10 жовтня 2014 року.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . 73/100 частин будівельних матеріалів, робіт, обладнання, виробів і конструкцій, використаних у процесі будівництва завершеного будівництвом із відсотком готовності 100 % житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 разом із прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, а саме: житловий будинок літ. А; нежитлову прибудову літ. А 1; нежитлову прибудову літ. А 4; сарай літ. Ж; сарай літ. Л-2., а також які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: господарський блок літ. Г; навіс літ. Г-1; вбиральню-душ літ. Д; сарай літ. Е; навіси літ. Ж,З,І; сарай літ. К; голуб`ятню літ. Л., також автомобілі марки VOLKSWAGEN transporter CC, р/н ВЕ 1019 АХ, 1991 року випуску; VOLKSWAGEN transporter CC, р/н НОМЕР_2 , 2003 року випуску та VOLKSWAGEN легковий, р/н НОМЕР_3 , 2006 року випуску.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 73/200 частки будівельних матеріалів, робіт, обладнання, виробів і конструкції, використаних у процесі будівництва завершеного будівництвом із відсотком готовності 100 % житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 разом із прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, а саме: житловий будинок літ. А; нежитлову прибудову літ. А 1; нежитлову прибудову літ. А 4; сарай літ. Ж; сарай літ. Л-2, та на будівельні матеріали, роботи, обладнання, вироби і конструкції, використані у процесі будівництва завершених будівництвом нежитлового будинку і будівель господарського призначення із відсотком готовності 100 %, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: господарський блок літ. Г; навіс літ. Г-1; вбиральня-душ літ. Д; сарай літ. Е; навіси літ. Ж,З,І; сарай літ. К; голуб`ятня літ. Л. на Ѕ частину, а також по Ѕ частини транспортних засобів: автомобіля марки VOLKSWAGEN transporter CC, р/н НОМЕР_1 , 1991 року випуску; автомобіля марки VOLKSWAGEN transporter CC, р/н НОМЕР_2 , 2003 року випуску; автомобіля марки VOLKSWAGEN легковий, р/н НОМЕР_3 , 2006 року випуску. Розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі, посилаючись на необґрунтованість оскаржуваного рішення, яке ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, відповідачка ОСОБА_4 просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким повністю відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно встановив факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 починаючи з березня 1997 року по 10 жовтня 2014 року, оскільки відповідно до вимог закону юридичні наслідки вказаного факту мають місце лише починаючи з 2004 року коли набрав чинності СК України.

Також, апелянт вказував на те, що позивачкою не надано доказів на підтвердження витрат на розраховані експертом суми з оплати будівельних матеріалів та робіт. На думку апелянта відсутні докази спільних витрат позивачки та спадкодавця на придбання спірних автомобілів. За такого обгрунтування судом виникнення права власності на спірне майно за позивачкою лише внаслідок встановлення факту спільного проживання не грунтується на законі.

Крім цього, в апеляційній скарзі зазначено про те, що суд помилково вважав спадкодавця ОСОБА_4 власником житлового будинку АДРЕСА_2 , оскільки його право власності не було зареєстровано, тоді як право власності було ОСОБА_4 .

В оскаржуваному рішенні, як вказує апелянт, районний суд також не звернув увагу на те, що рішення Корабельного районного суду м.Миколаєва від 24 жовтня 2018 року у справі № 488/1937/17, до розгляду якого призупинявся розгляд даної справи, не виконано і на час постановлення рішення у даній справі- власником спірного будинку АДРЕСА_2 відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно значиться саме ОСОБА_4 , що унеможливлювало визнання права власності на частку в цьому будинку за позивачкою.

Крім цього, апелянт вважав, що оскаржуваним рішенням порушено право ОСОБА_7 , яка фактично була власницею спірного будинку, проте суд не залучив її до розгляду справи як відповідача.

Своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористалися.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які з`явились в судове засідання, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

В силу ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожен може звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав та свобод у спосіб, передбачений законом.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Кожен має право на звернення до суду.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом, позивачка по даній справі - ОСОБА_8 з 24 квітня 1993 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.15,16).

ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10 , який розірвано 16 грудня 1998 року (т.1 а.с.19.).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.21).

Відповідно до спадкової ссправи № 504/2014, заведеної Третьою Миколаївською державною нотаріальною конторою до майна померлого ОСОБА_4 , вбачається, що після його смерті із заявами про прийняття спадщини в установлений законом строк звернулися: позивачка ОСОБА_1 як особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю без реєстрації шлюбу; мати померлого, відповідачка по даній справі - ОСОБА_5 та син померлого, відповідач по даній справі - ОСОБА_3 . Данні про наявність заповіту у спадковій справі відсутні (т.2 а.с. 43-65).

Підтримуючи заявлені позовні вимоги, позивачка ОСОБА_1 зазначала про те, що починаючи з березня 1999 року вона із ОСОБА_4 проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу в будинку АДРЕСА_1 по день смерті станнього.

Вказаний будинок ОСОБА_4 придбав за нотаріально посвідченим договром дарування від 06 липня 1995 року, як незакінчений будівництвом із 69 % готовності. Вказаний будинок ОСОБА_1 та ОСОБА_4 спільно було добудовано за спільні кошти до 100% ступеня готовності.

Також, у період спільного проживання та за спільні сумісні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу нерухомого майна за № 362 від 14 вересня 2000 року, посвідченого на Універсальній Біржі «Марія», придбали житловий будинок АДРЕСА_2 , який був оформлений на ОСОБА_4 Вказаний будинок позивачка та ОСОБА_4 спільними коштами, в інтересах сім`ї, переобладнали у нежитловий будинок господарського призначення, у якому вирощували велику кількість худоби, та від продажу якої отримували спільний дохід.

Крім цього, позивачкою та ОСОБА_4 , за спільні сумісні кошти придбані для спільного використання в господарстві та для особистого використання транспортні засоби: у 2000 році легковий автомобіль марки VOLKSWAGEN, р/н НОМЕР_3 , 2006 року випуску; у 2007 році вантажний фургон марки VOLKSWAGEN transporter CC, р/н НОМЕР_2 , 2003 року випуску; у 2010 році вантажний бортовий малотоннажний автомобіль марки VOLKSWAGEN transporter CC, р/н НОМЕР_1 , 1991 року випуску (т.1 а.с. 28-30).

Судом допитані свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , які підтвердили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка починаючи з 1999 року і до часу смерті останнього. Між ними були наявні відносини, характерні для подружжя, вони вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, разом придбавали майно для спільного користування, спільно витрачали кошти на утримання майна, працювали в свойому господарстві з вирощування худоби, будували будинок де проживали та будували приміщення на подвір`ї де утримували худобу, спільно відпочивали.

Аналогічні покази надала суду і свідок ОСОБА_18 , яка є лікарем загальної практики і на протязі багатьох років ОСОБА_4 лікувався у неї. Свідок також пояснила, що його лікування було тривалим та виснажливим як фізично, так і матеріально, і весь час позивачка, як його дружина підтримувала його, купувала ліки, допомагала проводити лабораторні обстеження, та наполягала на лікуванні, коли останній втрачав надію і відмовлявся продовжувати лікування.

Дочка позивачки ОСОБА_19 також суду показала, як свідок, що її мати ОСОБА_8 та ОСОБА_4 жили як подружжя, дома вели спільно господарство, вирощували домашнюю худобу у великій кількості для продажу, мали спільний бюджет та спільно ним розпоряджалися, в тому числі і будували будинок в якому проживали, а також приміщення для худоби, придбавали спільно необхідний для господарства транспорт. ОСОБА_4 як рідний батько виховував її та її меншого брата, вона з часом змінила своє прізвище на ОСОБА_19 . Батько хворів тривалий час і мати всіляко намагалася його лікувати.

Покази свідка ОСОБА_19 підтверджені свідоцтвом про переміну прізвищ, імені та по батькові серії НОМЕР_5 від 21 листопада 2002 року (т.1 а.с. 25-25а), копією домової книги на житловий будинок по АДРЕСА_1 з відміткою про її реєстрацію у цьому будинку у період з 24 червня 2008 року по 21 квітня 2010 року і зняття з реєстрації у зв`язку з вибуттям на навчання у м. Харків (т.1. а.с.27).

Відповідно до акту про проживання від 16 січня 2015 року, складеного за участю мешканців вулиці Львівської ОСОБА_11 , ОСОБА_21 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , які надавали свідчення суду ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю, перебували у фактичних шлюбних відносинах як чоловік та дружина, вели спільне господарство, спільно утримували житло та інше спільне майно, сплачували комунальні та інші послуги, проводили спільні сімейні витрати, спільно купували майно, утримували його, взаємно матеріально та морально підтримували один одного, мали спільний побут та бюджет (т.1 а.с. 48).

Наявні в матеріалах справи фотографії відображають проведення спільних сімейних свят, відпочинку позивачки із спадкодавцем за період з 1999 року по день смерті ОСОБА_4 в 2014 році. (т.1 а.с. 48, т.2 а.с. 137-176).

Копії книжок з оплати житлово-комунальних послуг вказують, що позивачка приймала участь у сплаті послуг за житлові будинки АДРЕСА_3 ( т. 1 а.с. 58-239).

Відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_3 також визнавали те, що позивачка та її діти проживали у будинку ОСОБА_4 , і позивачка разом із померлим утримували велику кількість худоби, разом доглядаючи її. Відповідачка ОСОБА_4 також визнавала факт проживання ОСОБА_1 з її братом ОСОБА_4 , проте вважала, що у кожного з них був окремий бюджет. Однак, на підтвердження такого докази не були надані.

Із наявної в матеріалах справи довідки з дільничної ветлікарні Ленінського району від 14 липня 2015 року, вбачається, що за 2014 рік за адресою: АДРЕСА_1 , у ОСОБА_1 було проведено перед забійний огляд тварин у кількості 203 голів (т.2 а.с. 90).

Будівництво та придбання майна підтверджується квитанціями на придбання будівельних матеріалів, договорами на встановлення металопластикових вікон у житловому будинку АДРЕСА_1 , чеками на придбання побутової техніки, меблів і предметів інтер`єру за вказаною адресою (том 1а.с. 58-345).

Позивачка ОСОБА_1 з 2000 року була зареєстрована як фізична особа-підприємець, займалась торгівлею продовольчими товарами на ринку «Колос» у м. Миколаєві, мала дохід та використовувала працю найманих працівників, що підтверджується наявними у справі патентом, довідками з ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва, квитанціями про сплату орендної плати, договорами з найманими працівниками (т. 1 а.с. 346-358, т. 2 а.с. 89).

Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» судам дані роз`яснення про те, що правила статей 22, 28, 29 КпШС України не застосовують до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу України і з урахуванням роз`яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в пункті 5 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

За змістом частини першої статті 17 Закону України «Про власність», який діяв до 20 червня 2007 року, - майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, вважалось їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до частини другої статті 112 ЦК України 1963 року спільною сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" при розгляді позовів, пов`язаних зі спільною власністю громадян, суди мають виходити з того, що відповідно до чинного до 1 січня 2004 року законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», стаття 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункти 1, 2 статті 17, стаття 18 Закону «Про власність»).

Крім цього, у пункті 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 визначено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно з частинами 1, 2 статті 21 СК України, який набрав чинності з 2004 року, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно із статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 509/3995/15-ц, та постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 544/1274/16-ц.

Враховуючи наведені обставини справи, надані сторонами докази, районний суд дійшов висновку, що позивачка довела належними допустимии, достовірними та достатніми доказами факт проживання з ОСОБА_4 починаючи з 1999 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року, день його смерті, однією сім`єю, як подружжя без реєстрації шлюбу, в будинку АДРЕСА_1 , ведення спільного побуту, спільного бюджету, спільних витрат, ведення спільного господарства, як спільними коштами так і спільною працею, наявність в них взаємних прав та обов`язків притаманних подружжю, в тому числі і щодо спільного виховання дітей позивачки.

Також суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 своєю особистою працею та за рахунок внесення як особистих коштів до спільного бюджету, а також спільних коштів, які виникли внаслідок спільної праці по вирощуванню худоби, придбавали майно з метою спільного ним користування, а саме добудували житловий будинок АДРЕСА_1 , належний ОСОБА_4 , до ступеня готовності 100 % з надвірними та господарськими будівлями, придбали та переобладнали у нежитловий будинок господарського призначення із ступінню готовності 100 % будинок АДРЕСА_2 , а також придбали-у 2000 році легковий автомобіль марки VOLKSWAGEN, р/н НОМЕР_3 , 2006 року випуску.

Також, під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, для ведення господарства були придбані у 2007 році вантажний фургон марки VOLKSWAGEN transporter CC, р/н НОМЕР_2 , 2003 року випуску; у 2010 році вантажний бортовий малотоннажний автомобіль марки VOLKSWAGEN transporter CC, р/н НОМЕР_1 , 1991 року випуску.

В зв`язку з цим, встановивши факт наявності у ОСОБА_1 та ОСОБА_4 внаслідок утворення сім`ї, спільного бюджету, спільного господарства та спільних витрат в інтересах сім`ї, районний суд, приймаючи до уваги наведені висновки Верховного Суду визнав вказане майно спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Стаття 372 ЦК України визначає, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Враховуючи, що споруди збудовані позивачкою спільно із ОСОБА_4 за рахунок їх спільних коштів як членів сім`ї, на подвір`ї будинку АДРЕСА_2 побудовані у 2005 році (довідки БТІ №1450 від 26 травня 2008 року та №1455 від 23 травня 2008 року (т.1а.с.33,37), а саме -господарський блок літ. Г, переобладнаний з житлового будинку;-навіс літ. Г?;-вбиральня-душ літ. Д; -сарай літ. Е;-навіс літ. Ж;-навіс літ. З;-навіс літ. И;-сарай літ. К;-голуб`ятня літ. Л., відповідно до довідок БТІ, є самовільно побудованими, районний суд, враховуючи ступінь готовності 100 % вказаних споруд, визнав право власності кожного із учасників спільної власності на будівельні матеріали та виконані роботи в рівних частках, оскільки домовленості щодо іншого розміру часток між ними не було.

Час побудови, технічний стан споруд, 100 % ступень їх готовності, вартість будівельних матеріалів та виконаних робіт визначено висновком будівельно-технічної експертизи від 02 вересня 2016 року (т.2 а.с. 195-210).

На підтвердження правильності своїх висновків районний суд послався на постанови Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року по справі №6-47цс16, та Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2018 року у справі №597/1124/15-ц.

Висновком судової будівельно-технічної експертизи від 02 вересня 2016 року встановлено, що будинок по АДРЕСА_1 , який на момент його набуття ОСОБА_4 мав ступінь готовності 69 % виконаних робіт, з прилеглими до нього господарськими спорудами на час проведення експертизи має 100 % ступінь готовності.

Відповідно до висновку вказаної судової будівельно-технічної експертизи, у період з березня 1999 року по 10 жовтня 2014 року була виконана добудова та реконструкція житлового будинку по АДРЕСА_1 , у вигляді добудови 2-го поверху літ. А2-2, прибудовані нежитлові приміщення літ. А1, А2, А3 та реконструкція з капітальним ремонтом нежитлових надвірних господарських будов - сарай, гараж літ. Ж,Д, та навіси літ. М-2, Н,О, П. (а. 4 висновку експертизи).

Експертом також визначено вартість заміщення будівництва незавершеного будівництва 69 % вказаного житлового будинку, разом із прилеглими до нього господарськими побутовими будівлями та спорудами, вартість якого на час придбання в 1995 році складала 40 800 389 крб., а з урахуванням індексу зміни вартості будівельних робіт на час проведення експертизи, складає - 274 658 грн. Вартість заміщення будівництва житлового будинку та прилеглих до нього споруд, які належали ОСОБА_4 в складі на час проведення експертизи, складає - 1 024 279 грн. (пункт 3,4 висновку експертизи).

Таким чином, вартість частини незавершеного будівництвом житлового будинку в складі 69 % у загальній вартості усього домоволодіння на час проведення експертизи становить 27 %. Вартість будівельних робіт і матеріалів, що були використані при будівництві вказаного житлового будинку та кожної із прилеглих до нього споруд за період з березня 1999 року по 10 жовтня 2014 року, становить - 391 768 грн., із яких: вартість будівельних матеріалів - 258 252 грн. та вартість будівельних робіт - 133 516 грн. (пункти 5-6 висновку експертизи).

З урахуванням наведених висновків експерта, суд дійшов висновку, що саме 73/100 частини незавершенного будівництва будинку АДРЕСА_1 , є спільною частковою власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , тому за позивачкою суд визнав право власності на 73/200 частини будівельних матеріалів, робіт, обладнання, виробів і конструкцій, використаних у процесі будівництва цього житлового будинку.

Також, районний суд, виходячи з доведенності щодо придбання і транспортних засобів за час проживання позивачки та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства, побуту та спільного бюджету, визнав їх спільною сумісною власністю, та в порядку поділу за позивачкою визнав право власності на Ѕ частину кожного автомобіля.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 , як відповідачка, заперечувала доведеність позовних вимог в цілому, тобто щодо встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а також виникнення права власності у позивачки на частку у всьому спірному майні.

Так, як зазначено, ОСОБА_4 придбав житловий будинок АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі продажу за яким ОСОБА_7 продала вказаний будинок на Універсальній біржі «Марія» 14 вересня 2000 року (т. 1 а.с. 31).

Проте, ОСОБА_7 11 червня 2002 року уклала ще один договір купівлі-продажу на іншій Універсальній товарній біржі «Нікольський град» за яким той же самий будинок АДРЕСА_2 продала відповідачці у справі ОСОБА_5 (т. 4 а.с. 87).

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02 березня 2015 року вказаний договір купівлі-продажу між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 зареєстрований на Універсальній товарній біржі «Нікольській град» визнано дійсним та за ОСОБА_5 визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 (т. 4 а.с. 88-89).

Право власності на вказаний будинок ОСОБА_5 зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 4 а.с. 90).

В подальшому 14 березня 2016 року ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, вказаний будинок подарувала внуку ОСОБА_22 , який в свою чергу 19 липня 2016 року продав вказаний будинок своїй матері ОСОБА_4 за відповідним нотаріально посвідченим договором ( т. 4 а.с. 34, 35). Своє право власності на вказане нерухоме майно ОСОБА_4 зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 4 а.с. 77-78).

Ухвалою суду від 22 березня 2017 року ОСОБА_4 залучено до участі у справі, як особу право власності на спірне майно за якою зареєстроване на спірний житловий будинок у цій справі, в якості відповідача (т. 4 а.с. 74).

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 жовтня 2018 року, яке залишено без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року договір купівлі-продажу № 19/06/н від 11 червня 2002 року посвідчений на Універсальній товарній біржі «Никольський град» укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 ; договір дарування від 14 березня 2016 року посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Козленок С.І. № 296 між ОСОБА_5 та ОСОБА_22 , договір купівлі-продажу від 19 липня 2016 року посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Іваненко С.В. № 568 між ОСОБА_22 та ОСОБА_4 стосовно відчуження житлового будинку АДРЕСА_2 визнані недійсними та скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на вказаний житловий будинок (т. 4 а.с. 124-145)

Таким чином, ОСОБА_4 , на час вирішення даного спору втратила статус власника спірного житлового будинку АДРЕСА_2 , проте її процесуальний статус відповідача у справі залишився.

У зв`язку з цим доводи ОСОБА_4 в апеляційній скарзі стосовно недоведенесті позовних вимог в цілому та не правильного застосування норм матеріального права не можуть бути прийняті до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки спір стосовно наведенного в данному рішенні майна, який вирішений судом, не впливає на права та обов`язки апелянта ОСОБА_4 .

При цьому посилання ОСОБА_4 на те, що відповідно до витягу з Державного реєстру власників нерухомого майна на час ухвалення рішення, саме вона була зареєстрована власником, також підлягає відхиленню.

Так, відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Проте, договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2 за яким ОСОБА_4 купила цей будинок, рішенням суду визнано недійсним. Судове рішення набрало законної сили.

Реєстрація ж державою права власності фізичних осіб на нерухоме майно є лише фіксування цього права власності державою, а не підставою для виникнення права власності на майно.

Так, враховуючи межі оскарження та суб`єкт оскарження, відсутність апеляційних скарг інших відповідачів, виходячі із принципу диспозитивності, апеляційний суд позбавлений правових підстав для зміни рішення.

Також, оскільки ОСОБА_4 є відповідачем у справі, однак даним рішенням не порушені її права та обов`язки, тому в задоволенні скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту 16 грудня 2019 року.

Судді: Т.З.Бондаренко

Т.В.Крамаренко

В.І.Темнікова