Справа № 466/940/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2019 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого - судді Донченка Ю.В.

за участю секретаря судового засідання Окілка В.М.

Справа № 466/940/19

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та виселення,

позивач ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_4 , представник відповідача та третьої особи Середа О.Я.

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та виселення, в якому зазначив, що він є співвласником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , інший співвласник вищезазначеної квартири є ОСОБА_3 . До 2012 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , який було розірвано 27.06.2012 року. За час перебування у шлюбі, ними була придбана спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , в якій по 1/2 частки квартири належали йому і його колишній дружині. 29.12.2018 року 1/2 частки спірної квартири, яка належала ОСОБА_5 була нею подарована третій особі. 20.12.2018 року він вселився у спірну квартиру, однак з`ясувалось, що у ній проживає відповідач - ОСОБА_2 , яка зареєстрована за даною адресою без його згоди та чинить йому перешкоди у користуванні його майном. 18.01.2019 року він не зміг потрапити до даної квартири, оскільки вхідні двері були зачинені на інший додатковий замок, ключів від якого він немає. Крім того, він оплачує всі комунальні послуги, при тому не користуючись ними. Вважає, що фактичне проживання відповідача в спірній квартирі перешкоджає йому, як власнику квартири, в будь-який спосіб володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном, тому просить усунути йому перешкоди у користуванні своєю власністю шляхом виселення відповідача з квартири АДРЕСА_1 , так як остання має власне житло, де має можливість проживати.

Ухвалою судді від 11.02.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

27.02.2019 року представником відповідача подано відзив на позов в якому позовні вимоги відповідачка заперечила, зазначивши, що підтверджує факт постійного проживання в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , а також відповідає дійсності, що спірна квартира, в якій вона проживає є спільним майном, а позивач є одним з її власників. Однак заперечує інформацію, що вона вселилася в дане житлове приміщення без відому і згоди позивача. За час перебування у шлюбних відносинах позивача з її донькою - ОСОБА_5 у 2001 році подружжям було набуто у власність квартиру. Надалі у 2008 році, у зв`язку з тим, що подружжя мало бажання придбати іншу квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 між подружжям і нею, було досягнуто домовленість про те, що вона вкладає власні кошти і допомагає придбати у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , а натомість, сама проживатиме у спірній квартирі. Таким чином в даний час позивач є співвласником не лише квартири, в якій вона проживає, а також квартири АДРЕСА_3 . Отже, на реалізацію зазначеної домовленості вона з серпня 2008 року постійно проживає у спірній квартирі. Вказує, що всупереч зазначеному у позовній заяві, позивач знав про її проживання в спірній квартирі і не заперечував проти цього. Від початку постійного проживання в квартирі вона використовувала квартиру за цільовим призначенням, в цій же квартирі доглядала сина подружжя - свого онука ОСОБА_6 , який багато часу проводив з нею за час свого навчання у дошкількому навчальному закладі №167 та у загальноосвітній школі № 91.

Позивач ніколи не цікавився спірною квартирою, її станом, не брав участі у її облаштуванні, ремонті, покращенні житлових умов, чи будь-якому іншому утриманні даного об`єкта нерухомості. Позивач маючи відомості про постійне проживання її у спірній квартирі протягом 10 років, проти цього не висував жодних заперечень і претензій, не вбачав за необхідне оспорювати правомірність використання нею квартири для проживання, в т.ч. в якості постійного місця проживання. Вона протягом всього часу проживання у квартирі сумлінно оплачувала вартість спожитих комунальних послуг та послуг з утримання даного майна. Крім того, позивач є власником частки у спільному майні. Від моменту придбання квартири подружжям і до 29.12.2018 року квартира перебувала у спільній власності позивача і його колишньої дружини - ОСОБА_5 . З огляду на те, що позивач після розірвання шлюбу і поділу майна ігнорував ініціативи колишньої дружини щодо впорядкування майнових відносин і, натомість, всупереч приписам ст.358 ЦК України без будь-якого узгодження з тодішнім співвласником (своєю колишньою дружиною) і без будь-якого попередження її, як постійного мешканця, для якої спірна квартира з 2008 року є постійним житлом - 20.12.2018 року вдерся до квартири знищивши замки вхідних дверей, її донька вирішила подарувати належну їй частку своєму цивільному чоловіку - громадянину Польщі ОСОБА_3 . Таким чином з 29.12.2018 року співвласниками спірної квартири є позивач та Громадянин Польщі ОСОБА_3 , який не заперечує щодо її проживання.

Третя особа - ОСОБА_3 набувши право власності на частку у спільному майні, вбачав за необхідне вжити термінових заходів, необхідних для його збереження і захисту шляхом встановлення замків вхідних дверей. При цьому сама вона, всупереч вказаному у позовній заяві такого встановлення не здійснювала. Таким чином ОСОБА_3 , як співвласник мав на меті встановленням замків убезпечити спільне з позивачем майно від протиправних посягань на нього і водночас захистити житло і її життя, як матері своєї цивільної дружини. Просила в позові відмовити.

Ухвалою суду від 28.02.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

18.03.2019 року представником 3-ої особи подано позовну заяву в порядку ст. 52 ЦПК України. Ухвалою суду від 31.07.2019 року відмовлено у прийняті позовної заяви в порядку ст. 52 ЦПК України.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення, аналогічні викладеним у позові, також позивач погодився з тим, що дійсно у 2008 році відповідачка допомогла власними коштами придбати їм ( позивачу та його колишній дружині) квартиру АДРЕСА_3 і в цей час перейшла проживати у спірну квартиру, однак дозволу на її реєстрацію він не давав.

Відповідач в судовому засіданні - 16.07.2019 року позовні вимоги не визнавала, оскільки вважає, що відсутні підстави для визнання її втративши право на житло та виселення. Правил проживання у спірній квартирі вона не порушує, за комунальні послуги сплачує вчасно, проживає у спірній квартирі з серпня 2008 року з дозволу позивача та його колишньої дружини, які на той час були власниками спірного майна та рахувались її родичами.

31.07.2019 року відповідачка в судове засідання не з`явилась, також третя особа до суду не з`явився, повідомлені належним чином про слухання справи.

Представник відповідача та третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги заперечив та дав аналогічні пояснення тим, які викладені у відзиві на позовну заяву, просив в позові відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що позивач по справі є власником 1/2 частин квартири АДРЕСА_1 . Інша частина квартири належить третій особі ОСОБА_3 ( а.с. 8)

16.10.1999 року було укладено шлюб між позивачем ОСОБА_1 та донькою відповідача ОСОБА_5 .. Шлюб між сторонами було розірвано 27.06.2012 року. Від шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_6 , 2002 р.н.. У 2008 році відповідач була вселена до квартири позивача як член його сім`ї, оскільки є матір`ю його колишньої дружини, про що не заперечив в судовому засіданні позивач. 01.04.2014 року відповідач зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 в установленому законом порядку.( а.с. 9)

В судовому засіданні встановлено і про це підтвердив представник 3-ої особи, 3-я особа не заперечує щодо приживання відповідачки у спірній квартирі, оскільки остання справно оплачує комунальні послуги, не руйнує і не псує жиле приміщення, використовує його за призначенням, крім того є матір`ю його цивільної дружини ОСОБА_5 ( а.с. 49-55)

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Згідно до ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом (ч. 4 ст. 311 ЦК України).

Разом з тим, виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло

Статтею 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 157 ЖК УРСР передбачено, що членів сім`ї власника будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

В частині 4 ст. 156 ЖК УРСР зазначено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Крім того, з аналізу положень ст. 157, ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР встановлено, що виселення члена сім`ї, при систематичному порушенні правил співжиття, можливе за умови, що заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Отже, особи, які були вселені до спірного житла, як члени сім`ї співвласника такого житла, згідно статті 157 ЖК Української РСР можуть бути виселені лише з підстав передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.

У статті 116 ЖК УРСР відсутній вичерпний перелік дій особи, які можуть тлумачитися судами як порушення правил співжиття або як причини неможливості спільного володіння та/або користування житлом.

Крім того, статтею 405 ЦК України передбачено що член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом

При цьому, відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно положень ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як визначено в ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Позивачем не надано до суду будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідач по справі систематично руйнує чи псує жиле приміщення або використовує його не за призначенням, а також, що до неї застосовувались заходи запобігання і громадського впливу. Та обставина, що позивач є власником квартири, а отже має охоронюване законом право володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, сама по собі не може бути підставою для виселення відповідача, яка там правомірно проживає. Крім позивача, співвласником 1/2 частини спірної квартири є 3-я особа, який не заперечує одо проживання відповідачки.

Також необґрунтованими є вимоги позивача, щодо визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки відсутні правові підстави для цього, так як в судовому засіданні сторони визнали той факт, що відповідач безперервно проживає у спірному житловому приміщенні.

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Ще більшої переконливості в необхідності захисту такого базового соціально-економічного права людини як право на житло, надає те, що Конвенцією права пов`язані з житлом захищені двічі: ст. 8 документа передбачає право на «повагу до житла», а ст. 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує право на «повагу до майна».

Таким чином, рішення про виселення становитиме порушення Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із Законом», не переслідує однієї із законних цілей, наведених у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не вважається необхідним у демократичному суспільстві.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», яке набуло статусу остаточного 03.03.2011, визнано, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява №19009/04, п. 50).

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004р. у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995р., п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач користується займаним приміщенням на законних підставах і її виселення призведе до порушення конституційного права особи на житло, таким чином відсутні правові підстави для задоволення позову.

З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне судові витрати віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 81, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи - ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та виселення - відмовити.

Судові витрати позивача у вигляді судового збору віднести за його рахунок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Текст рішення складено та підписано 08.08.2019 року.

Суддя Ю. В. Донченко