Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 161/13366/16-ц

провадження № 61-47874св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Комунальне підприємство «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 травня 2018 року у складі судді Івасюти Л. В. та постанову Волинського апеляційного суду від 17 жовтня 2018 року у складі колегії суддів: Здрилюк О. І., Федонюк С. Ю., Бовчалюк З. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Комунальне підприємство «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Волинське ОБТІ»), про перерозподіл часток у майні.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що йому на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 26 травня 1978 року, укладеного з його батьком - ОСОБА_4 , належить на праві власності 9/50 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідно до цього договору дарування йому у користування перейшла кімната «1-7», площею 15,8 кв. м. Цей договір укладався з метою забезпечення його родини житловою площею та надання можливості здійснити добудову до своєї частини житлового будинку для покращення житлових умов. До укладення договору дарування, між ними існувала домовленість, що він буде здійснювати добудову до житлового будинку «А-1», виходячи із конфігурації земельної ділянки. За погодженням із батьком, він здійснив добудову житлового будинку «А-1» із прибудовою до нього «а4», будівництво яких завершено у 1981 році. Згідно з листом КП «Волинське ОБТІ» від 21 жовтня 2005 року № 1990 його батькові ОСОБА_4 на підставі рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради від 23 вересня 1997 року № 470 погоджено добудову до власної частини житлового будинку, яка прийнята в експлуатацію 29 січня 1998 року. У квітні 1998 року КП «Волинське ОБТІ» провело розрахунок ідеальних долей за згодою співвласників. КП «Волинське ОБТІ» не може провести реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 на підставі договору дарування у зв`язку з виникненням розбіжності часток співвласників. Отже, визначення розміру ідеальних часток співвласників відбувалося без урахування його розміру частки у житловому будинку «А-1», що призвело до порушення його права власності зі сторони відповідача, який чинить йому перешкоди, заперечуючи його право власності на кімнату «1-7», площею 15,8 кв. м у житловому будинку «А-1» на АДРЕСА_2 . Згідно з письмовими документами у його власності перебуває житлова кімната «1-7» загальною площею 15,8 кв. м у будинку «А-1» (відповідно до договору дарування від 26 травня 1978 року); житловий будинок «А-1», до складу якого входять: веранда «2-1» площею 6,7 кв. м, санвузол «2-2» площею 3,7 кв. м, коридор «2-3» площею 6,1 кв. м, кімната «2-4» площею 8,8 кв. м, кімната «2-5» площею 17,4 кв. м, кімната «2-6» площею 12,8 кв. м, кухня «2-7» площею 10,3 кв. м, кладовка «2-8» площею 4,0 кв. м (рішення Луцької міської ради від 10 серпня 1978 року № 306, рік побудови 1985, інвентаризація домоволодіння), гараж-сарай «Д-1» площею 26,7 кв. м (рішення Луцького міськрайонного суду від 27 вересня 2005 року), огорожа, ворота, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 . ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у здійсненні права власності на житлову кімнату «1-7» площею 15,8 кв. м у житловому будинку «А-1» на АДРЕСА_2 , та відмовляється вирішити спір у позасудовому порядку,

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив визначити розмір часток ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у праві спільної власності на житловий будинок, господарські будівлі та споруди, які знаходяться на АДРЕСА_2 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 травня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки наявні у ОСОБА_2 правовстановлюючі документи на будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_3 , яким визначено частки у будинковолодінні, не скасовано, не визнано недійсними, а тому відсутні підстави для перерозподілу часток у будинковолодінні.

Постановою Волинського апеляційного суду від 17 жовтня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із відсутності підстав для перерозподілу часток, оскільки правовстановлюючі документи на будинковолодіння, якими визначено частки, не скасовані та не визнані недійсними.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У грудні 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подала до Верховного Судукасаційну скаргу на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 травня 2018 рокута постанову Волинського апеляційного суду від 17 жовтня 2018 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що у зв`язку з розподілом долей, який проведено працівниками БТІ при виконанні робіт щодо призначення розміру часток співвласників, помилково визначено приналежність кімнати «1-7» до частки ОСОБА_4 , що призвело до порушення прав ОСОБА_1 суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення експертизи.

У березні 2019 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 подав до суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що свої 51/100 частини будинку ОСОБА_2 набув у порядку спадкування після смерті батька (за заповітом) та за договором дарування частини будинку від матері. Зазначені правовстановлюючі документи є чинними, не визнані недійсними, а тому суд обґрунтовано взяв їх до уваги, відмовивши у ревізії і зміні цих правовстановлюючих документів, як того фактично вимагав позивач.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Обставини встановлені судами

Житловий будинок на АДРЕСА_2 адреса АДРЕСА_3 , належав на праві власності ОСОБА_4 , про що свідчить договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідчений нотаріусом Першої луцької державної нотаріальної контори від 08 липня 1958 року № 5-5074 та акт прийняття в експлуатацію будинку, згідно з рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів від 30 грудня 1961 року № 794.

26 травня 1978 року ОСОБА_4 уклав договір дарування, за умовами якого останній подарував своєму синові ОСОБА_1 9/50 частини зазначеного житлового будинку, а саме кімнату «1-7» площею 15,8 кв. м.

Згідно з рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради від 10 серпня 1978 року № 306 «Про виділення земельної ділянки та дозвіл на забудову» ОСОБА_1 дозволено провести добудову до частини житлового будинку, яка належить йому на праві особистої власності на АДРЕСА_3 а розміром 8,0х8,0 м із розширенням житлової площі до 60 кв. м.

03 березня 1997 року ОСОБА_4 звертався у КП «Волинське ОБТІ» із заявою про проведення інвентаризації, виготовлення технічного паспорту на будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

У 1998 році КП «Волинське ОБТІ» проведено розрахунок долей будинку на АДРЕСА_3 , між співвласниками ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , відповідно до якого, доля ОСОБА_4 становить 51/100 частини будинку, а ОСОБА_1 - 49/100 частини.

Рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради від 30 квітня 1998 року № 218 ОСОБА_4 передано у власність 51/100 частини спірного будинку.

Із 2004 року власником 51/100 частини спірного будинку є ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 і договору дарування, укладеного між ним та матір`ю ОСОБА_7 .

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 07 грудня 2017 року відмовлено в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Луцької міської ради, КП «Волинське ОБТІ» про скасування рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради, визнання недійсними свідоцтв та договору дарування.

Цим рішенням встановлено, що розрахунок долей будинку на АДРЕСА_3 , між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 відбувся, відповідно до якого доля ОСОБА_4 становить 51/100 частини будинку, а ОСОБА_1 - 49/100 частини. Цей розрахунок підписаний ОСОБА_6 і ця обставина останнім не спростована у судовому засіданні, як і нічим не підтверджено те, що ОСОБА_1 не підписував згоду з розподілом долей.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, з відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно, відомості про права власності ОСОБА_1 на будинок на АДРЕСА_3 , форма власності: приватна; частка власності: 49/100; внесені 27 травня 2004 року датою прийняття рішення про державну реєстрацію. Відомості щодо права власності ОСОБА_2 на 918/1800 частини будинку внесені 27 вересня 2004 року.

Із матеріалів справи убачається, що у відповіді на звернення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_8 від 21 жовтня 2005 року за № 1990 КП «Волинське ОБТІ» повідомлено, що у квітні 1998 року проведено розрахунок ідеальних долей за згодою співвласників і у зв`язку з розбіжністю долей зареєструвати право власності на нерухоме майно на підставі договору дарування не було можливим. Відмову у реєстрації позивач не оскаржував.

Нормативно-правове обґрунтування

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК Українивласність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частиною третьою статті 357 ЦК України визначено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши, що правовстановлюючими документами на будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_2 , визначені частки у праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на відсутність підстав для перерозподілу цих часток, оскільки ці правовстановлюючі документи є дійсними та не скасовані у встановлено законом порядку.

Твердження заявника про те, що судом порушено норми процесуального права при відмові у призначенні експертизи є безпідставними, оскільки із урахуванням предмета позову та не скасованими правовстановлюючими документами на спірне майно, експертиза не має будь-якого правового значення для розгляду цієї справи.

Аргументи касаційної скарги є ідентичними аргументам, що були викладені заявником у його апеляційній скарзі, та є такими, що не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі; враховуючи правомірний правовий результат вирішення спору судами першої та апеляційної інстанцій, підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 травня 2018 рокута постанову Волинського апеляційного суду від 17 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик