провадження № 22-ц/824/2830/2019 суддя-доповідач у ІІ Інстанції - ФінагеєвВ.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Ткаченка І.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом вселення та встановлення порядку користування, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом та просив усунути перешкоди у здійсненні права власності ОСОБА_4 квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення його до квартири; встановити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 виділити ОСОБА_4 у користування кімнату площею 14,2 кв.м., виділити ОСОБА_3 у користування кімнату площею 18,3 кв.м.; залишити у спільному користуванні ОСОБА_4 та ОСОБА_3 кухню-столову площею 43,2 кв.м., санвузол площею 3,4 кв.м., санвузол площею 6,1 кв.м., коридор площею 7,4 кв.м., 3,1 кв.м., вбудовані шафи площею 1,6 кв.м., 1,2 кв.м.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 16 лютого 2017 року, яке набрало законної сили, здійснено поділ майна між позивачем та відповідачем. Рішенням суду, зокрема, проведено поділ квартири АДРЕСА_1 та визнано за позивачем право спільної часткової власності на Ѕ частину вказаної квартири. Право власності на іншу частину квартири визнано за відповідачем ОСОБА_3 Позивач зазначає, що позбавлений можливості користуватися своєю власністю, оскільки ключі від квартири знаходяться у відповідача, добровільно передати їх позивачу вона відмовляється. Через складні стосунки з відповідачем позивач не може мешкати за місцем своєї реєстрації АДРЕСА_2, яка згідно з рішенням також належить сторонам в рівних частинах. У зазначеному помешканні проживає відповідач та їх малолітня донька. Через усі ці обставини, маючи у власності житло, позивач змушений винаймати житло, сплачуючи за нього кошти.

РішеннямШевченківського районного суду міста Києва від 17 липня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що право власності зареєстровано одноособово за нею. Позивач не зареєстрував за собою право власності на належну йому на підставі рішення суду частину квартири. Відповідач не надав суду доказів, які вказують на неможливість користуватися спірною квартирою або створення йому перешкод у цьому. ОСОБА_4 не надав також доказів щодо намагання вселитися у квартиру та здійснення відповідачем перешкод.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_5 вказує на те, що ОСОБА_4 не має можливості зареєструвати право власності, оскільки квартира перебуває під арештом у зв'язку з відкриттям виконавчого провадження. Квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана у шлюбі, а тому позивач має право вимагати вселення в квартиру та встановлення порядку користування нею. Відповідач здала спірну квартиру в оренду і рішенням суду від 01 листопада 2017 року на користь позивача було стягнуто Ѕ частину отриманої за договором орендної плати. Ця обставина також підтверджує факт вчинення перешкод у користуванні квартирою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 16 лютого 2017 року, яке набрало законної сили, визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_3 та проведено її поділ по Ѕ частині кожному з подружжя (а.с.9-14, 69-73).

Згідно технічного паспорта, спірна квартира складається з двох ізольованих кімнат житловою площею 32,5 кв.м., у тому числі кімнати площею 14,2 кв.м., кімнати площею 18,3 кв.м., кухні-столової площею 43,2 кв.м., санвузла площею 3,4 кв.м., санвузла площею 6,1 кв.м., коридора площею 7,4 кв.м., 3,1 кв.м., вбудованої шафи площею 1,6 кв.м., 1,2 кв.м. (а.с.7).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що у відзиві на позовну заяву відповідач не спростовує того факту, що позивачу чиняться перешкоди у користуванні спірною квартирою. Сторони не можуть дійти згоди щодо порядку користування квартирою.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 вказує на те, що він є співвласником квартири АДРЕСА_3 та йому належить Ѕ частина вказаної квартири. Співвласником іншої частини квартири є ОСОБА_3, яка чинить позивачу перешкоди у користуванні належною йому частиною квартири.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказує на те, право власності на спірну квартиру зареєстровано за нею одноосібно. Позивач не надав доказів вчинення йому перешкод у користуванні квартирою.

Однак, сам факт оскарження судового рішення, а також доводи, які відповідач наводить у відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі, фактично підтверджують вчинення нею перешкод позивачу у користуванні власністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказує на те, що позивач не зареєстрував за собою право власності на частину спірної квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Однією з підстав набуття права власності на нерухоме майно є рішення суду, на підставі якого здійснюється державна реєстрація речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, державна реєстрація підтверджує право власності особи, яке виникло на відповідній правовій підставі.Відсутність реєстрації за позивачем права власності на Ѕ частину квартири, яке визнано за ним на підставі рішення суду, не є підставою для відмови ОСОБА_4 у задоволенні його позовних вимог.

Що стосується вимог позивача щодо встановлення порядку користування квартирою, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Пунктом 14 постанови Пленуму ВСУ № 20 від 22 грудня 1995 року роз'яснено судам, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 Таким чином, позивач як співвласник квартири, має право користуватися належною йому частиною квартири.

Так, судом встановлено, що квартира складається з двох ізольованих кімнат площею 14,2 кв.м., кімнати площею 18,3 кв.м., кухні-столової, санвузла, санвузла, коридору, вбудованої шафи.

Враховуючи вимоги закону, а також обставини справи, зокрема, наявність житлових кімнат, їх площу суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову та визначення між сторонами порядку користування спірною квартирою.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на наявних у справі доказах, доводи апеляційної скарги не спростовують зазначених висновків, а, відтак, вимоги апеляційної скарги задоволені бути не можуть.

На підставі викладеного та керуючись статтями374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 30 січня 2019 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.