Єдиний унікальний номер 225/3111/19 Номер провадження 22-ц/804/3069/19
Головуючий у 1-й інстанції Ткач Г.В. Єдиний унікальний номер 225/3111/19
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/3069/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2019 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Біляєвої О.М., Будулуци М.С.,

за участю секретаря Сергєєвої К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 09 вересня 2019 року у справі № 225/3111/19 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Торецьквугілля» про визнання незаконним та скасування наказу про застосування дисциплінарного стягнення (головуючий у 1 інстанції суддя Ткач Г.В., повний текст рішення складено 16 вересня 2019 року),

В С Т А Н О В И В :

У травні 2019 року позивач, від імені та в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом про скасування наказу про застосування дисциплінарного стягнення. В обґрунтування вимог зазначив, що з 31 березня 2017 року по 25 лютого 2019 року він перебував у трудових правовідносинах з відповідачем, працював на різних посадах у ВП «Шахта «Північна» ДП «Торецьквугілля».

Наказом № 21к від 25.02.2019 року «Про відпустки та звільнення» його було звільнено з роботи з посади виконуючого обов`язки заступника головного інженера з охорони праці та техніки безпеки відділу Охорона праці за п.3 ст.40 КЗпП України за систематичне невиконання, без поважної причини обов`язків, покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Підставою для застосування вищезазначеного стягнення став наказ ДП «Торецьквугілля» №27 від 08.02.2019 року «Про виконання протокольного рішення засідання постійно діючої комісії з охорони праці ДП «Торецьквугілля» від 07.02.2019 року. Відповідно до якого за низький рівень стану охорони праці у ВП «Шахта «Північна», що виразилося у непідготовленості окремих робітників шахти до спасіння в непридатному для дихання середовищі, враховуючи рішення ПДК з охорони праці ДП «Торецьквугілля», запропоновано звільнити в.о. заступника головного інженера з охорони праці Карпова С.В. Проте, профспілковою організацією звільнення позивача з роботи з цих підстав не погоджено.

Наказ про звільнення з займаної посади позивач вважає незаконним та безпідставним, так як зазначені в оскаржуваному наказі причини його звільнення не відповідають дійсним обставинам справи та власником порушено процедуру звільнення, тому просить наказ у зазначеній частині скасувати.

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 09 вересня 2019 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів зазначає, що суд першої інстанції, встановивши, що мало місце порушення відповідачем його трудових прав при звільненні, безпідставно визнав неповажними причини пропуску строку звернення до суду встановленого ст.. 233 КЗпП України та відмовив у задоволенні позову в зв`язку з цих підстав.

Зазначає, що ним до суду першої інстанції було подано клопотання про визнання причин пропуску строку поважними та поновлення строку звернення до суду якій було пропущено у зв`язку з погіршенням стану здоров`я. Посилається, що він є інвалідом ІІІ групи та через його хворобу він був обмежений у фізичному пересуванні, через що був позбавлений можливості вчасно звернутись до суду.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу - без задоволення. В обґрунтування зазначає, що посилання на випадки знаходження на лікуванні не можуть вважатися поважною причиною пропуску строку позовної давності, адже позивач знаходився на лікуванні до дати звільнення та після кінцевого терміну звернення до суду. Крім того, під час перебування на стаціонарному лікуванні позивач знаходився на своєму робочому місці. Також зазначає, що наказ про звільнення є правомірним, та його звільнення це вже друге дисциплінарне стягнення, накладене протягом року.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач доводі апеляційної скарги підтримав, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення вимог у повному обсязі.

Відповідач у судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність. За ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а рішення суд підлягає скасуванню з ухваленням нового з наступних підстав.

Відповідно до ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У статті 2 КЗпП України визначено, що державою забезпечується право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю. (ст.3 КЗпП)

Відповідно до п. 3 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Відповідно до положень ст. 147 КЗпП України заходами дисциплінарного стягнення за вчинений працівником дисциплінарний проступок (порушення трудової дисципліни чи правил внутрішнього трудового розпорядку) є догана та звільнення.

Таким чином, з урахуванням положень статті 147 КЗпП України звільнення працівника п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є дисциплінарним стягненням, порядок застосування якого врегульовано главою Х КЗпП України.

Згідно положень ст. ст.147 - 149 КЗпП України підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності є дисциплінарний проступок. Протиправність поведінки працівника полягає в порушенні ним своїх трудових обов`язків, закріплених нормами трудового права, а саме КЗпП, правилами внутрішнього розпорядку, статутами, положеннями, посадовими інструкціями, трудовим договором (контрактом), колективним договором, а також у порушенні або невиконанні правомірних наказів та розпоряджень роботодавця.

Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці, але не пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. При застосуванні дисциплінарного стягнення повинно враховуватись обставини, за яких вчинено проступок, ступінь тяжкості вчиненого проступку, заподіяна ним шкода та попередня робота працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

У наказі про накладення дисциплінарного стягнення обов`язково має бути зазначено, в чому полягає порушення трудової дисципліни, тобто має бути вказівка на фактичні обставини, які послужили підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення. Наказ про накладення дисциплінарного стягнення повинен обов`язково містити нормативне посилання, тобто орган, правомочний застосовувати дисциплінарні стягнення повинен зазначити назву, статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт нормативно правового акта чи акта локального нормотворення, на підставі якого працівник притягується до дисциплінарної відповідальності.

Згідно роз`яснень викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

З системного аналізу наведених вище норм убачається, що звільнення за передбаченими п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України підставами є заходом дисциплінарного стягнення, що застосовується до працівника за порушення ним трудової дисципліни. Працівник може бути звільнений з роботи на підставі п. 3 ч.1 ст. 40 КЗпП України лише у разі якщо після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення, яке не втратило юридичної сили за давністю і не зняте достроково (ст. 151 КЗпП України), він допустив черговий дисциплінарний проступок уже після притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до ст.. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

При цьому згідно п.15 Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 31.03.2017 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, працював на різних посадах. У тому числі наказом № 41к від 01.06.2018 року він був призначений на посаду виконуючого обов`язки заступника головного інженера з охорони праці та техніки безпеки, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 .

Відповідно до п.п. 2.1, 2.3 посадової інструкції заступника головного інженера з охорони праці та техніки безпеки ВП «Шахта «Північна», яка затверджена наказом №03/25 від 30.12.2016 року, до завдань заступника головного інженера віднесено у тому числі: забезпечення безпеки виробничих процесів, устаткування, будівель та споруд; професійна підготовка та підвищення кваліфікації робітників з питань охорони праці, пропаганди безпечних методів роботи. З вказаною посадовою інструкції позивач ознайомлений, що підтверджується його особистим підписом.

Згідно з наказом №9тб від 07.03.2018 року «Про вжиття заходів за підсумками ПДК з ОП Міненерговугілля України від 22.02.2018 року» за низький контроль по виконанню заходів Програми поліпшення стану протипожежного захисту пожежних комплексів і гірничих виробок на 2017 рік, а так само Програми удосконалення системи вентиляції і підвищення рівня провітрювання гірничих виробок шахт на 2017 рік в.о. головного інженера Карпову С.В. оголошено догану.

Згідно з протоколом №1 засідання від 07 лютого 2019 року постійно діюча комісія з охорони праці ДП «Торецьквугілля» заслухавши звіт в.о. директора ВП «Шахта «Північна» Кулініча АМ. щодо стану охорони праці на відокремленому підрозділі і про обставини, причин та наслідків аварії на баштовому копрі ствола №2 ВП «Шахта «Північна», яка сталася 28.02.2019 року, прийняла рішення: за низький рівень стану охорони праці, що виразилося у непідготовленості окремих робітників шахти до спасіння в непридатному для дихання середовищі, враховуючи рішення ПДК, звільнити з роботи в.о. заступника головного інженера з охорони праці ВП «Шахта «Північна» Карпова С.В.

На виконання зазначеного рішення генеральним директором ДП «Торецьквугілля» було видано наказ №27 від 08.02.2019 року «Про виконання протокольного рішення засідання ПДК з охорони праці ДП «Торецьквугілля» від 07.02.2019 року. Відповідно до наказу в.о. директору ВП «Шахта «Північна» Кулінічу А.М. запропоновано, за низький рівень стану охорони праці на підприємстві, що виразилося у непідготовленості окремих робітників шахти до спасіння в непридатному для дихання середовищі, та враховуючи рішення ПДК з охорони праці державного підприємства, звільнити з підприємства відповідно до діючого законодавства в.о. заступника головного інженера з охорони праці Карпова С.В.

Згідно з випискою з протоколу №68 засідання профспілкового комітету ВП «Шахта Північна» від 25.02.2019 року первинна профспілкова організація, розглянув подання адміністрації шахти на звільнення позивача дійшла до висновку, що систематичного невиконання без поважної причини своїх посадових обов`язків ОСОБА_1 не виявлено, підстави для його звільнення за п.3 ст.40 КЗпП України відсутні, та відмовила у наданні згоди на звільнення останнього за п.3 ст. 40 КЗпП України.

Наказом по ВП «Шахта Північна» від 25.02.2019 року №21к «Про відпустки та звільнення» в.о. заступника головного інженера з охорони праці та техніки безпеки відділу Охорона праці Карпова С.В., табельний номер 142, звільнено з роботи за систематичне невиконання без поважної причини обов`язків, покладених та нього правилами внутрішнього трудового розпорядку за п.3 ст.40 КЗпП України з 25 лютого 2019 року.

Згідно відмітки у особові картці №72 ОСОБА_1 ознайомлений з наказом про звільнення 26.02.2019 року.

За таких обставин, суд першої, враховуючи положення статей 147 - 149 КЗпП України, виходив з того, що в наказі про звільнення позивача не зазначено, яке саме порушення трудової дисципліни допущено ним після винесення наказу про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани, та яке стало підставою для його звільнення в розумінні та контексті п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України; відповідачем не доведено наявності систематичних порушень та систематичного невиконання позивачем, як працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Та, за умови відсутності згоди профспілки, дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення працівника проведено з порушенням вимог трудового законодавства та призвело до порушення прав позивача, які передбачені чинним законодавством.

Колегія суду апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду, оскільки виходячи зі змісту п.3 ст.40 КЗпП України, для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно, щоб він вчинив конкретний дисциплінарний проступок, тобто допустив невиконання чи неналежне виконання трудових обов`язків, щоб це невиконання чи неналежне виконання трудових обов`язків було протиправним та винним і носило систематичний характер, а за попередні порушення трудової дисципліни (одне чи декілька) до працівника застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але вони не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок. Проте, відповідачем не доведено наявності систематичних порушень та систематичного невиконання позивачем, як працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи, викладені відповідачем у заперечені на апеляційну скаргу, щодо наявності з боку працівника систематичних порушень.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Відповідно до статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Таким чином, апеляційна скарга може бути подана й тоді, коли особа згідна із рішенням суду, але не згідна із мотивувальною частиною рішення, наприклад, з висновками суду щодо встановлення певних фактів.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін. Та відповідно до ч.3, 4 ст. 12 та ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

З викладених норм права вбачається, що кожна сторона сама обирає стратегію захисту своїх прав, а суд розглядає справи тільки в межах заявлених сторонами вимог та наданих ними доказів. Рішенням суду першої інстанції було встановлено, що звільнення позивача проведено відповідачем з порушенням положень ст.ст.147-149 та п.3 ст.40 КЗпП України, проте відповідачем рішення суду в частині мотивів відмови у позові та висновку суду щодо незаконності звільнення, не оскаржено.

Судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні клопотання позивача про поновлення строку позовної давності та, на підставі цього, було відмовлено у задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Апеляційний суд не може погодитися з таким висновком та зазначає наступне.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У Постанові № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов`язки сторін.

Відповідно до ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Даною статтею не визначається перелік поважних причин, які можуть бути підставою для поновлення строку, що свідчить про те, що їх поважність оцінюється судом у кожному конкретному випадку окремо залежно від фактичних обставин. Під поважними причинами пропуску строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України, варто розуміти такі причини, що об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду і підтверджуються належними доказами.

Якщо суд визнає поважними причини пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

З матеріалів справи убачається, що позивача звільнено з посади 25.02.2019 року. З наказом про звільнення його було ознайомлено 26.02.2019 року, що підтверджується записом в особовій картці працівника. Однак, з позовом до суду позивач звернувся лише 23.05.2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Позивачем до суду першої інстанції надано клопотання про поновлення строків звернення до суду, в якому, як підстави для поновлення пропущеного ним строку він зазначає погіршення стану здоров`я, яке мало наслідком ускладнення його пересування.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76 - 89, 263. 264 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів (дослідження обґрунтованості, доведеності вимог, наявності доказів, що їх підтверджують, тощо).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

З наявної в матеріалах справи медичної документації, убачається, що впродовж кількох років лікувався від посттромбофлебічого синдрому нижніх кінцівок. Неодноразово проходив стаціонарне лікування, що підтверджується виписками із медичних карт стаціонарного хворого.

Зі змісту виписки із медичної карти стаціонарного хворого №817 ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділені Центральної міської лікарні м.Торецька з 24 по 30 січня 2019 року. Встановлено діагноз посттромбофлебічий синдром обох ніг, набрякова-виразкова форма. Ходіння болісне і утруднене. Направлений на МСЕК для встановлення групи інвалідності.

Згідно з висновком МСЕК від 30 січня 2019 року ОСОБА_1 встановлена ІІІ група інвалідності. Зазначено, що він може працювати без важких фізичних навантажень та тривалої ходьби.

В подальшому, 29.03.2019 року та 20.04.2019 року, позивач звертався до ЦМЛ м.Торецька за надання медичної допомоги. Оглядався хірургом зі скаргами на біль, набряк та наявність виразок обох гомілок. Підтверджено діагноз посттромбофлебічий синдром обох ніг, набрякова-виразкова форма. Ходіння утруднене і болісне. Рекомендовано лікування в умовах стаціонару.

09.07.2019 року також оглядався хірургом, яким зазначено, що позивач систематично проходить курси лікування в стаціонарі хірургічного відділення.

Вказані обставини унеможливили оскарження наказу про звільнення у місячний строк з дати його отримання і є підставою для поновлення цього строку відповідно до статті 234 КЗпП України.

Разом з тим суд першої інстанції, на порушення статті 263 ЦПК України залишив поза увагою доводи позивача про те, що суттєве погіршення стану здоров`я призвело до утруднення пересування; не надав належної правової оцінки наявним у справі доказам та не перевірив доводів, стосовно поважності причин пропуску установленого статтею 233 КЗпП України місячного строку для звернення до суду; не врахував що з відповідним позовом особа звернулася до суду в межах розумних строків після проходження лікування та дійшов помилкового висновку щодо відмови у задоволенні клопотання про поновлення строку звернення до суду.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Одним із механізмів забезпечення реалізації гарантованого Конвенцією права особи на доступ до правосуддя, а також права на оскарження судового рішення з урахуванням принципу правової визначеності, є поновлення судом пропущеного з поважних причин строку на звернення до суду (рішення у справі «Балле проти Франції» від 04.12.1995 р., рішення у справі «Мушта проти України», заява № 8863/06, 18.11.2010 р.). Європейський суд зазначає, що суворе застосування строку без урахування обставин справи може перешкоджати використанню доступних засобів правового захисту (справа «Станьо проти Бельгії»). ЄСПЛ також наголошує на необхідності перевіряти, чи виправдовують підстави для поновлення строків втручання у принцип res judicata, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні у підставах для поновлення строків (рішення у справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року), а також, чи є обмеження права особи на доступ до суду пропорційним (рішення у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року.)

Враховуючі обставини справи, наявність у позивача ступеню інвалідності, його часте перебування на лікуванні, трудності з фізичним пересуванням, спираючись на практику Європейського суду з прав людини, яку суди згідно ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовують як джерело права, та зважаючи на сам термін пропуску строку позовної давності, що не перевищував два місяці, апеляційний суд доходить висновку, що клопотання про поновлення встановленого ст. 233 КЗпП України строку є обґрунтованим. Позивачем строк позовної давності було пропущено з поважних причин, а тому він підлягає поновленню та позов - задоволенню.

За таких обставин, оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, та необґрунтовано відмовлено у задоволенні клопотання про поновлення строку позовної давності, рішення суду першої інстанції слід скасувати, постановивши нове рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно ч.13 ст. 141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Задовольняючі апеляційну скаргу позивача, апеляційний суд, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, сплати позивачем судового збору у суді першої інстанції у розмірі 768,40 грн., та того, що позивач звільнений від сплати судового збору як особа, що подала позов про поновлення на роботі, з урахуванням ставок судового збору, передбачених ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», вважає за необхідне стягнути з відповідача до на користь позивача судовий збір за подання позовної заяву у розмірі 768,40 грн., та стягнути з відповідача до Державного Бюджету України судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1152,60 грн.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 09 вересня 2019 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ відокремленого підрозділу «Шахта «Північна» Державного підприємства «Торецьквугілля» №21к від 25 лютого 2019 року «Про відпустки та звільнення» в частині звільнення з роботи ОСОБА_1 з посади виконуючого обов`язки заступника головного інженера з охорони праці та технічної безпеки відділу Охорона праці у відповідності до п.3 ст. 40 Кодексу законів про працю України за систематичне невиконання без поважної причини обов`язків, покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Стягнути з Державного підприємства «Торецьквугілля» на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 768,40 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Торецьквугілля» у дохід Держави витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1152,60 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

О.М. Біляєва

М.С. Будулуца

Повний текст постанови складений 16 грудня 2019 року.

Суддя-доповідач В.В. Папоян