КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2019 року

м. Київ

справа № 361/4299/2015-ц

провадження № 22-ц/824/1110/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участі секретаря - Нечваль А.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги - ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від11 червня 2018 року у складі судді Сердинського В.С.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги: ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі - продажу нерухомого майна, відновлення попереднього стану земельної ділянки, усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності на земельну ділянку та житловий будинок та відшкодування матеріальної і моральної шкоди

та

за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги - ОСОБА_4 доОСОБА_1 ,ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності,визнання права власності та поділ майна, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, відновлення попереднього стану земельної ділянки, усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності на земельну ділянку та житловий будинок та відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що 02 липня 2014 року ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 придбав нерухоме майно - земельну ділянку, що належала продавцю на підставі свідоцтва про право приватної власності від 05.06.2014 р., індексний номер 22626719, серії НОМЕР_1.

25 березня 2015 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 25 травня 2015 року, скасовано свідоцтво про право приватної власності на землю, видане на ім'я ОСОБА_2, індексний номер 22626719, серії НОМЕР_1(справа №361/4439/2014-ц.

Зазначав, що оскільки рішення набрало законної сили, яким встановлено відсутність права приватної власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 і, відповідно, не маючи законних підстав, ОСОБА_2 продала зазначену земельну ділянку 02.07.2014 р. громадянину ОСОБА_3, який знищив зелені насадження та дерева на спірній земельній ділянці та розгорнув там будівництво без згоди на те співкористувача цієї ділянки, позивача ОСОБА_1, знищивши при цьому об'єкти права приватної власності: сарай, погреб та огорожу. Отже, діями відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 йому завдано значної матеріальної та моральної шкоди.

Наголошує на відсутності законних правовстановлюючих документів (чинне свідоцтво про право приватної власності) для передачі приватного права власності на вищезазначену земельну ділянку, що є достатньою умовою для визнання договору купівлі-продажу такої земельної ділянки недійсним на підставі ч.1 ст.228 ЦК України.

Особисто ОСОБА_3 були знесені цінні зелені насадження та огорожа, що належать позивачу на праві приватної власності (встановлено рішенням суду у справі 888/06), а ОСОБА_5, що діяв від імені ОСОБА_2 - сарай та погреб, що визнано ним і зафіксовано в рішенні по справі 888/06.

Також внаслідок суттєвих переживань у позивача виник некомпенсований цукровий діабет, що значно погіршило якість його життя і завдало значної моральної шкоди.

Посилаючись на викладене, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с.157 том ІІ), позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1 вчинений ОСОБА_2 та ОСОБА_3 02 липня 2014 року та зареєстрований в реєстрі за №1774 приватним нотаріусом Іваненком О.В. в м. Бровари та відповідний запис в Державному реєстрі на право власності на нерухоме майно - індексний номер 14159866 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2, відновити стан земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1, який існував до продажу земельної ділянки, а саме: знести всі новозбудовані будівлі та огорожі, передати ключі від воріт спільного двору та до АДРЕСА_2 та зобов'язати ОСОБА_3 утримуватися від дій по перешкоджанню доступу до квартири АДРЕСА_2 - ОСОБА_1, визнати недійсним свідоцтво на право власності на будинок за адресою АДРЕСА_1 видане на ім'я ОСОБА_3, стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно завдану матеріальну та моральну шкоду в сумі 142 087,68 грн. та 20 000, 00 відповідно.

Третя особа ОСОБА_4 в рамках даної цивільної справи звернулася з самостійними позовними вимогами до ОСОБА_3, в яких зазначала, що ОСОБА_1 просить визнати недійсним відплатний договір купівлі-продажу від 02.06.2014 р. щодо придбання ОСОБА_3 у ОСОБА_2 земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_2 та знести всі новозбудовані на ній будівлі та огорожі та визнати недійсним свідоцтво на право власності на будинок за адресою АДРЕСА_1 видане на ім'я ОСОБА_3

Зазначає, що все перераховане майно набувалося ОСОБА_3 у період їхнього з ним шлюбу, який був зареєстрований 16 травня 2014 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_3 від 16.05.2014 р., і на підставі цього, відповідно до статей 60 та 63 Сімейного кодексу України належить йому та їй на праві спільної сумісної власності та вони мають рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном.

Тому, у разі задоволення вищевказаних позовних вимог ОСОБА_1, вона буде позбавлена прав на спільну сумісну власність, набуту у шлюбі з ОСОБА_3

Посилаючись на викладене, просила суд визнати земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_4 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0053 га, земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_5 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0427 га та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 111,3 кв.м, житловою площею 48 кв.м. об'єктом права спільної власності подружжя, яка належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках, визнати за нею право власності на Ѕ частину вказаного спільного майна подружжя.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від11 червня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Позов третьої особи, яка заявляє самостійні позовні вимоги ОСОБА_4 - задоволено.

Постановлено:

Визнати земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_4 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0053 га об'єктом права спільної власності подружжя, яка належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках.

Визнати право власності за ОСОБА_4 на Ѕ частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_4 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0053 га.

Визнати земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3, кадастровий номер НОМЕР_5 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0427 га об'єктом права спільної власності подружжя, яка належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках.

Визнати право власності за ОСОБА_4 на Ѕ частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3, кадастровий номер НОМЕР_5 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0427 га.

Визнати житловий будинок за адресою АДРЕСА_3 загальною площею 111,3 кв.м, житловою площею - 48 кв.м. об'єктом права спільної власності подружжя, яка належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках.

Визнати право власності за ОСОБА_4 на Ѕ частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_3 загальною площею 111,3 кв.м, житловою площею - 48 кв.м.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилався на те, що судом неповно встановлені обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення судом незаконного рішення. Вказує на те, що розгляд справи відбувся неправомочним судом, оскільки були суттєво порушені процедури відводу судді Сердинського В.С., якому заявлено чотири відводи, суд безпідставно залучив до участі третю особу ОСОБА_4, яка є дружиною відповідача ОСОБА_3 та прийняв до спільного провадження позовну заяву, яка підписана самим ОСОБА_3, предмет якої не є спільним з даною справою, а відтак носить штучний характер. Уважав, що суд не розглянув вимоги, викладені у позовній заяві.

20.08.2018 року ОСОБА_3, а 27.08.2018 року - ОСОБА_4 надіслали на адресу суду відзиви, у яких не визнають апеляційної скарги ОСОБА_1 та просять відмовити у її задоволенні , а рішення суду першої інстанції залишити без зміни.

У порядку п. 8 ч. 1 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується .

Згідно п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Указом Президента України від 28 вересня 2018 року № 297/2018 суддів апеляційного суду міста Києва переведено на роботу на посади суддів Київського апеляційного суду.

Відповідно до статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів суддів Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2018 року №3 днем початку роботи Київського апеляційного суду визначено 03 жовтня 2018 року.

Повідомлення про початок роботи новоутвореного Київського апеляційного суду опубліковано в газеті «Голос України» 03 жовтня 2018 року.

Нерозглянуті апеляційні скарги, заяви, клопотання, подані до Апеляційного суду міста Києва та Апеляційного суду Київської області, передано до новоутвореного Київського апеляційного суду.

У зв'язку із зазначеним, вказана цивільна справа прийнята до провадження Київського апеляційного суду.

У судовому засіданні ОСОБА_1 свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник ОСОБА_3 та представник ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечували, просили її відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

ОСОБА_4 у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд виходив з того, що ОСОБА_1 не був та не є власником чи співвласником спірної земельної ділянки, а також не надав суду жодного доказу, яким чином та які його права та законні інтереси порушено вчиненням спірного правочину та не довів належними та допустимими доказами завданих йому матеріальних та моральних збитків.

Задовольняючи зустрічний позов, суд виходив з того, що майно набувалося ОСОБА_3 під час перебування в шлюбі з ОСОБА_4 та, відповідно до статей 60 та 63 Сімейного кодексу України, належить їм на праві спільної сумісної власності, вони мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання цим майном.

Проте, у повній мірі з таким висновком суду погодитись неможливо з наступних підстав.

Частиною 1 та 4 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 на підставі договору купівлі продажу від 30 листопада 1980 року є власником Ѕ частини будинку по АДРЕСА_1 з відповідними частками надвірних будівель. Як зазначено у вказаному договорі, будинок розташований на земельній ділянці площею 2049 кв.м., до нього примикають сарай, погріб. Будинок житловою площею 31,3 кв.м. (а.с.50-51 том І).

Крім того, відповідно до договору купівлі-продажу ОСОБА_1 27 травня 2004 року придбав ще 22/216 частини вказаного будинку (а.с. 52-53 том І).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим 13 травня 1987 року та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим 28 січня 1992 року відповідачу ОСОБА_2 належало 86/216 частин будинку АДРЕСА_1

Згідно довідки Броварського міського відділу земельних ресурсів № 05-5/9-3/836 від 26.06.2007 р. у користуванні ОСОБА_2 знаходилась земельна ділянка площею 0,0488 га по АДРЕСА_1 для обслуговування її частини будинку.

05 червня 2014 року ОСОБА_2 одержала свідоцтво про право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 із кадастровим номером НОМЕР_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,048 га.

02 липня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено два договори: договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 придбав спірну земельну ділянку по АДРЕСА_1 із кадастровим номером НОМЕР_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,048 га, та договір дарування частки житлового будинку, відповідно до якого ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у дар 86/216 частин будинку АДРЕСА_1

Рішенням апеляційного суду Київської області від 20.09.2016 р., серед іншого, скасовано свідоцтво про право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 із кадастровим номером НОМЕР_2, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,048 га, свідоцтво серії НОМЕР_6 індексний номер 22626719, видане на ім'я ОСОБА_2.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України (2001 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

На відміну від норми статті 30 ЗК України 1991 року, яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку в разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша статті 120 ЗК України 2001 року (в редакції, чинній на час укладення позивачем договору купівлі - продажу 1/2 частини будинку) визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).

Перехід права користування земельною ділянкою при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (частина друга статті 120 ЗК України ).

Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції 1970 року) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Відповідно до п.п.г.п.18 Постанови Верховного Суду України №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ",при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до

набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити

відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК , а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V ( 997-16 ) - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни

її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_1 вказував на достатність підстав для визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між відповідачами, недійсним на підставі ч.1 ст. 228 ЦК України, ст. 1212 ЦК України, оскільки при цьому мається спрямованість на порушення його конституційних прав (право приватної власності), а також на відсутність права власності на земельну ділянку у ОСОБА_2 під час укладеного спірного договору.

Як убачається з матеріалів справи, відповідно до договору купівлі-продажу від 13.11.1980 року ОСОБА_1 набув у власність 1/2 частину будинку, який розташований на земельній ділянці площею 2 049 кв.м. Тобто, на час придбання частини спірного будинку ОСОБА_1 діяв ЗК УРСР 1970 року.

Відповідно до ст. 90 ЗК УРСР 1970 року на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. Якщо попередній власник будівлі одержав земельну ділянку на пільгових умовах за нормами, що перевищують діючі, за новим власником будинку може бути закріплена в користування земельна ділянка, виходячи з норм, встановлених статтею 88 цього Кодексу

Отже, при переході права власності на будівлю та споруди до кількох осіб, у тому числі і до позивача на 1/2 частину будинку, право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам співвласників у вартості будівлі та споруд, тобто, присадибна земельна ділянка площею 2 049 кв.м, на якій розташований будинок, перебувала у спільному користуванні співвласників будинку, одним із яких є позивач.

Що стосується власності іншої частини будинку за договором купівлі-продажу 2004 року, то згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до позивача від відчужувача перейшло належне йому право власності на земельну ділянку, на якій розташована частина будівлі та споруди, а саме 22/216 частин будинку і згідно зі статтею 377 ЦК, статтею 120 ЗК перейшло право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Як установлено судом і убачається з матеріалів справи, відповідно до довідки Броварського міського відділу земельних ресурсів № 05-5/9-3/836 від 26.06.2007 р. у користуванні ОСОБА_2 знаходилась земельна ділянка площею 0,0488 га по АДРЕСА_1 для обслуговування її частини будинку. 05 червня 2014 року ОСОБА_2 одержала свідоцтво про право власності на спірну земельну ділянку, а 02 липня 2014 року уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що свідоцтво про право власності на землю, видане на ім'я ОСОБА_2 скасоване, а тому, як наслідок, є підстави до визнання недійсним укладеного у подальшому договору купівлі продажу земельної ділянки з ОСОБА_3, оскільки цей договір порушує публічний порядок та зачіпає його права як співкористувача.

Наразі, як убачається з рішення Апеляційного суду Київської області від 20 вересня 2016 року, на яке, як на підставу позову, посилається позивач, судом установлено, що при передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_2, у порушення вимог ст.ст. 116,118 ЗК України Броварською міською радою взагалі не було з'ясовано чи передавалася попереднім співвласникам будинку земельна ділянка для будівництва та обслуговування будинку та надвірних будівель та споруд, в якому розмірі та межах, чи визначався співвласниками порядок користування земельною ділянкою та на які земельні ділянки мають право сторони як особи, що придбали відповідні частини будинку, чи поділений в натурі між співвласниками будинок для врахування розташування будівель та споруд , які перебувають у власності співвласників будинку.

Отже, суд передчасно дійшов висновку, що позивач ОСОБА_1 не навів переконливих доказів на обґрунтування позову у частині визнання правочину недійсним, оскільки судом встановлено фактичне спільне користування земельною ділянкою позивача з попереднім співвласником ОСОБА_2, яка продала дану ділянку усупереч вимогам ст.ст. 116, 118 ЗК України без урахування прав на землю ОСОБА_1 та порядку користування, який склався останнім з 1980 року з часу придбання позивачем частини будинку, який розташований на земельній ділянці розміром 2 049 кв.м., а також придбання іншої частини 22/216 частин будинку за договором 2004 року до якого, за умовами ст. 377 ЦК, статті 120 ЗК, перейшло й право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Статтею 216 ЦК України передбачено загальні наслідки недійсності правочину - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України, правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

Виходячи зі змісту частини першої статті 216 ЦК України, наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину.

Разом із тим, частиною третьою статті 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Ураховуючи наведене вище, колегія доходить висновку, що вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 02 липня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 із кадастровим номером НОМЕР_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,048 га та відповідний запис у Державному реєстрі на право власності на нерухоме майно підлягають задоволенню.

Вимоги щодо відновлення стану земельної ділянки, який існував до продажу, зокрема, щодо знесення новозбудованих будівель та огорожі, передачі ключів від воріт спільного двору та до АДРЕСА_2, а також зобов'язання ОСОБА_3 утримуватися від дій по перешкоджанню доступу до квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_1, визнання недійсним свідоцтва на право власності на будинок за адресою АДРЕСА_1 видане на ім'я ОСОБА_3, задоволенню не підлягають, оскільки у ході розгляду справи не знайшли свого обґрунтування обставини, на які посилався позивач у цій частині позовних вимог.

Окрім того, вимоги про визнання недійсним свідоцтва на право власності на будинок за адресою АДРЕСА_1 видане на ім'я ОСОБА_3, не було предметом завленого ОСОБА_1 позову.

Щодо вимог солідарного стягнення з відповідачів матеріальної шкоди в розмірі 142 087,68 грн., то статтею 1166 Цивільного кодексу України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Як зазначив Пленум Верховного Суду України у п.п.5, 9 постанови № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», (зі змінами й доповненнями), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Щодо розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди, то визначається він залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити рішенні відповідні мотиви.

Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Позивач не довів належними та допустимими доказами завданої матеріальної шкоди його майну та моральної шкоди йому особисто, що би стало підставою для відшкодування ОСОБА_1 завданої відповідачами шкоди в повному обсязі у разі встановлення їх вини у заподіянні такої шкоди.

При цьому, у листі про розрахунок завданої шкоди знищенням майна та насаджень не міститься жодних висновків про наявність насаджень, їх стан, вік, а також не доведено самої шкоди, в чому вона полягає та не наведено фактів порушень прав позивача з боку відповідачів, не доведено наявність причинного зв'язку між захворюванням позивача на некомпенсований цукровий діабет та діями відповідачів.

Крім того, у самих розрахунках не наведена методика їх проведення, не надано експертних висновків, що можуть слугувати доказами.

З огляду на викладене, колегія дійшла висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо солідарного стягнення із відповідачів на користь позивача матеріальної та моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення норм процесуального права при розгляді заяв про відвід головуючому у даній справі не заслуговують на увагу, оскільки не містять правових обґрунтувань щодо неможливості прийняття участі у розгляді таких заяв суддями Селезньовою Т.В. та Василишиним В.О. з огляду на приписи ст. 37 ЦПК України.

Щодо позову третьої особи з самостійними позовними вимогами ОСОБА_4, який було задоволено судом першої інстанції, то колегія зазначає про наступне.

16 травня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3, актовий запис №640 від 16.05.2014 р. (а.с.172 том ІІ).

02 липня 2014 року на підставі відплатного договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ними була придбана земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер - НОМЕР_2, площею 0,0427 га. Право власності було зареєстровано за ОСОБА_3

У подальшому вказана земельна ділянка була поділена, в результаті чого утворилися дві земельні ділянки, свідоцтва про право власності на які отримано ОСОБА_3, а саме: земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_4 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0053 га, згідно свідоцтва від 10.11.2014 року індексний номер 29244106 (а.с.176-179 том ІІ), та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_5, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0427 га, згідно свідоцтва від 25.12.2014 року індексний номер 31611326 (а.с.173-175 том ІІ).

На земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_5, ними було побудовано, присвоєно адресу та введено в експлуатацію житловий будинок, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 11.01.2015 року, індексний номер 32092782, з наступними характеристиками будинку: житловий будинок за адресою: Київська область, АДРЕСА_3 загальною площею 111,3 кв.м., житловою площею 48 кв.м. (а.с.180-182 том ІІ).

Вказане підтверджується також декларацією про готовність до експлуатації об'єкта, реєстраційний номер КС 11 від 28.112014 р. де забудовником значиться ОСОБА_3 (а.с.183-184 том ІІ).

Задовольняючи зустрічний позов, суд виходив з того, що вказане майно набувалося ОСОБА_3 під час перебування в шлюбі з ОСОБА_4 та, відповідно до статей 60 та 63 Сімейного кодексу України, належить їм на праві спільної сумісної власності, вони мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання цим майном.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК врегульовує захист цивільних прав та інтересів судом та передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У ч. 2 цієї статті наведено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів судом, який не є вичерпним, адже тут же зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Аналізуючи ст.15, 16 ЦК України, слід дійти висновку про те, що право на захист свого цивільного права має особа у разі його порушення, невизнання або оспорювання і що суд може захистити цивільне право або інтерес будь-яким способом, встановленим договором або законом.

Наразі , як убачається з матеріалів справи, позов ОСОБА_4 стосується спільності набутого між подружжям майна, зокрема, земельної ділянки, яка є предметом первісного позову, відносно якої спору між подружжям не існує, а існує побоювання ОСОБА_4, що у разі задоволення позову ОСОБА_1, вона буде позбавлена частки своєї власності. Отже, вказані вимоги не можуть бути задоволені у такий спосіб, коли спір між подружжям відсутній, а можливість поділу майна не втрачена шляхом укладення нотаріально посвідченої угоди, яка носить добровільний, позасудовий характер.

Окрім того, задовольняючи позов у повному обсязі, суд не вказав, яким чином мають бути поновлені права позивача з боку відповідачів, які не є суб'єктами сімейних відносин.

Тому, на підставі наведеного, колегія дійшла висновку про скасування рішення місцевого суду у частині задоволення зустрічного позову та ухвалення нового рішення про відмову у позові.

У п. 3 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» визначено, що в судових рішеннях мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя. В умовах дії такого принципу, суди не повинні обмежуватися заявленими сторонами доводами та поданими ними доказами, а мають здійснювати активну роль у встановленні об'єктивної істини, вживаючи усіх можливих заходів для перевірки та встановлення усіх фактичних даних зі спору.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи , є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України та ухвалення нового рішення про задоволення первісного позову ОСОБА_1 та про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від11 червня 2018 року - скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, відновлення попереднього стану земельної ділянки, усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності на земельну ділянку та житловий будинок та відшкодування матеріальної і моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_4 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 02 липня 2014 року та зареєстрований в реєстрі за №1774 приватним нотаріусом Іваненком О.В. в м. Бровари та відповідний запис в Державному реєстрі на право власності на нерухоме майно - індексний номер 14159866 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2.

В іншій частині позову - відмовити.

У задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності, визнання права власності та поділ майна - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 січня 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай