ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2019 року

м. Харків

справа № 640/9168/18

провадження № 22-ц/818/3281/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних прав:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів: Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова, ухвалене 19 березня 2019 року у складі судді Губської Я.В., -

УСТАНОВИВ :

23 травня 2018 року ОСОБА_3 , який діяв в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , у якому просив стягнути заборгованість у розмірі 20 000 грн, а також судовий збір за подання позову.

Позов обґрунтовано тим, що 04.06.2009 між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримав кошти в сумі 20 000 грн на невизначений строк та повинен був їх повернути за вимогою. На підтвердження отримання грошових коштів ОСОБА_1 надав копію розписки, а також докази того, що письмові вимоги про повернення коштів двічі направлялися на адресу ОСОБА_2 06.04.2018 року та 02.05.2018 року

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19 березня 2019 року в задоволені позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що строк повернення коштів за договором позики сторони обумовили настанням певної події - поверненням боргу іншим контрагентом ПАТ «ДМКД». Обов`язок проявляти інтерес, коли саме настане ця подія, повинен був саме ОСОБА_1 (позикодавець), але незважаючи на те, що ПАТ «Дніпровський меткомбінат» перерахував кошти 05.09.2011 року, з вимогою про повернення коштів до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернувся тільки 06.04.2018 року, що є підставою для застосування строків позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд, встановивши факт укладання договору позики, складання та підписання розписки та факт неповернення коштів, прийшов до необґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову із посиланням на пропуск позивачем строку позовної давності, який на думку відповідача і суду, пов`язаний із подією зазначеною в тексті розписки.

Зазначає, що позика була надана ОСОБА_2 як фізичній особі, а не як директору ТОВ ВНВ Фірма «ЗЕЛТ». Про факт перерахування ПАТ «ДМКД» коштів він не знав та не міг знати, а тому про порушення свого права дізнався тільки тоді, коли не отримав відповіді на направлені письмові вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення Київського районного суду м. Харкова від 19.03.2019 залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що договір позики не укладався, грошей в позику він не отримував, розписку ОСОБА_1 не передавав. Зазначена розписка знаходилась у бухгалтера ТОВ ВНВ Фірма «ЗЕЛТ» та не мала потрапити до ОСОБА_1 Про факт отримання боргу ТОВ ВНВ Фірма «ЗЕЛТ» від ПАТ «ДМКД» ОСОБА_1 було відомо, оскільки він, приймаючи участь в роботі фірми на договірній основі, був обізнаний про діяльність фірми.

Частиною 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) и передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до п.4 ч.1, ч.2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Як установлено судом та вбачається із матеріалів справи, у травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , у якому просив стягнути з нього заборгованість за договором позики в сумі 20 000 грн. На підтвердження виникнення між сторонами договірних відносин та отримання ОСОБА_2 коштів в борг позивач надав розписку останнього від 04 червня 2009 року (а.с. 5).

Згідно тексту розписки, складеної 04.06.2009 року, ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 гроші в сумі 20 000 гривень для цільового використання - сплати через розрахунковий рахунок Фірми «ЗЕЛТ» заборгованості за виконані роботи ТОВ «ЗЕЛТ», зобов`язався повернути кошти відразу після надходження оплати від «нашего» боржника - ВАТ «ДМКД» в повному обсязі.

06.04.2018 року ОСОБА_1 направив на адресу до ОСОБА_2 письмову вимогу, в якій просив повернути грошові кошти, отримані в позику, протягом 10 днів, яку ОСОБА_2 отримав 06.04.2018 (а.с. 6-7).

Аналогічна вимога була направлена ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 02.05.2018 року, яку ОСОБА_2 отримав 07.05.2018 року (а.с. 8-10).

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, при укладанні договору позики від 04.06.2009 року ОСОБА_1 виступив боржником, а ОСОБА_2 - позичальником.

Наявність у позивача розписки від 04.06.2009 року свідчить про не виконання відповідачем умов зазначеного договору, а саме не повернення грошових коштів у розмірі 20 000 грн.

Під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження заперечень проти позову та доводів апеляційної скарги про те, що він зазначену розписку не підписував і грошей не отримував.

Позову про оспорювання укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору позики, визнання позики безгрошовою відповідач не пред`явив. Клопотання про призначенні у справі судової почеркознавчої експертизи не заявляв.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Тому судова колегія вважає не обґрунтованими доводи ОСОБА_2 викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до загальних норм ЦК України (статті 509, 510, 526, 530, 545), що регулюють поняття та умови виконання зобов`язання зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судова колегія погоджується з висновком суду про доведеність факту укладення між сторонами у справі договору позики від 04.06.2009 року, що підтверджується даними копії розписки від 04.06.2009 року (а.с. 5), проте не може погодитися із застосуванням до спірних правовідносин строків позовної давності з огляду на таке.

Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Відповідно до частини п`ятої статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права, тобто після виникнення права на захист.

Вказаний правовий висновок наведений Верховним Судом України у постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1674цс17.

За правилами статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою заява № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Зважаючи на те, що пропуск строку позовної давності є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, то обов`язковому з`ясуванню підлягає момент, коли особа позивача довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Договором позики від 04 червня 2009 року, оформленого у вигляді розписки не було встановлено ані строку, ані порядку повернення отриманих грошових коштів.

Суд першої інстанції помилково вважав погодженням строку повернення позичених коштів - «відразу після надходження грошових коштів від нашого боржника ВАТ «ДМКД»» та застосував до спірних правовідносин відразу після надходження оплати від нашого боржника ВАТ «ДМКД» в повному обсязі».

Відповідно до вимог статей 251 - 253 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Судова колегія погоджується з доводами апелянта стосовно того, що повернення боргу контрагентом фірми відповідач не є подією, яка повинна неминуче настати і тому таке формулювання розписки не може вважатися погодженням між сторонами за договором позики строку ( терміну) виконання зобов`язання з повернення грошей.

За змістом ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 2 ст. 1049 ЦК якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

З наданих суду письмових вимог від 06.04.2018 та від 02.05.2018 вбачається, що ОСОБА_1 направляв на адресу ОСОБА_2 письмову вимогу про повернення грошей за договором від 04.06.2009 року та відповідач їх отримав (а.с. 6 - 10). Проте свого обов`язку повернути грошові кошти не виконав, що підтверджується фактом знаходження боргової розписки у позичальника.

Тому колегія суддів уважає, що суд першої інстанції під час розгляду позову ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики в повній мірі всіх обставин у справі не з`ясував і ухвалив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить задовольнити, рішення суду першої інстанції - скасувати з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Судові витрати апеляційний суд розподіляє за правилами передбаченими п. 1 ч. 2, ч. 13 ст. 141, п.п. б, в п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» стягуючи їх з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у розмірі 1 762 гривні (704 грн 80 коп. судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви - 1057 грн 20 коп., сплачені при подачі апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, п.п.2,4 ст.376, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 березня 2019 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 762 (одну тисячу сімсот шістдесят дві) гривні судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення у випадках, передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений 02 серпня 2019 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний