07 серпня 2019 року м. Кремінна
Справа № 414/1982/19
Провадження № 2/414/480/2019
Кремінський районний суд Луганської області у складі:
головуючого судді Безкровного І.Г.,
за участю секретаря с/з Нагорянської О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кремінна Луганської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
ОСОБА_1 звернулася до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
В обґрунтування позову зазначається, що позивач ОСОБА_1 є власником 1/3 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Співвласниками зазначеної квартири є відповідач ОСОБА_2 , який доводиться позивачу, а також третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , яким також належить по 1/3 частині вказаної квартири.
За вищевказаною адресою зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , однак у травні 2014 року останній виїхав до Російської Федерації та з цього часу фактично у вказаній квартирі не проживає. В той же Наявність реє
Відповідач виявив бажання знятися з реєстрації, однак для виконання певних реєстраційних дій не має можливості виїхати з Російської Федерації. В той же час, факт реєстрації відповідача перешкоджає позивачу у реалізації її права власності та вільному користуванні вказаною квартирою, оскільки позивач, яка є пенсіонером та не має інших доходів, у зв`язку з цим вимушена сплачувати комунальні послуги у збільшеному розмірі та позбавлена можливості оформити субсидію.
У судове засідання позивач не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій також зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та наполягає на їх задоволенні, проти заочного розгляду справи не заперечувала.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань від нього не надходило, відзиву на позов не надав.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, у судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, будь-яких заяв чи клопотань від неї не надійшло.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У зв`язку з неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки ним не повідомлялися, відзиву на позову він не подав, а позивач не заперечувала проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, про що судом була постановлена відповідна ухвала.
Також, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що відповідно до відмітки, яка міститься в домовій книзі на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності, виданого Органом приватизації Кремінської міської ради 14.12.1993, а також свідоцтв про право на спадщину, виданих Кремінською державною нотаріальною конторою 11.11.2008 (реєстраційні №№ 3572, 3573, 3574), ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 набули право власності в рівних частинах на зазначену квартиру, а саме по 1/3 частині кожен. При цьому ОСОБА_2 зареєстрований у вказаній квартирі з 04.07.2006 Зазначені обставини також підтверджуються технічним паспортом на зазначену квартиру, паспортом відповідача ОСОБА_2 та довідкою виконавчого комітету Кремінської міської ради Кремінського району Луганської області № 17.07.2019 (а.с. 12-14, 15-16, 18).
З акту про встановлення фактичного місця проживання від 05.07.2019, завіреного підписами адміністратора Центру надання адміністративних послуг відділу адміністративних послуг Кремінської міської ради та сусідів-свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вбачається, що з травня 2014 року і по теперішній час відповідач ОСОБА_2 фактично не проживає за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11).
За змістом ст. 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Як зазначається у ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку.
Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Системний аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави дійти висновку про те, що законодавець чітко визначив осіб, які втрачають право користування житловим приміщенням за умов, встановлених статтею 71 ЖК Української РСР та статтею 405 ЦК України. Цими особами є: член сім`ї власника житла, наймач або члени його сім`ї. Вказані норми матеріального права не передбачають визнання особи, якій жиле приміщення належить на праві спільної власності, такою, що втратила право користування цим жилим приміщенням, оскільки це є порушенням статті 41 Конституції України.
Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 28.01.2019 у справі № 462/7242/14-ц, який суд враховує під час розгляду та вирішення цієї цивільної справи з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України.
Крім того, у пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 наводиться роз`яснення, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин.
Судом було встановлено, що ОСОБА_2 має правовий статус співвласника квартири, а не члена сім`ї власника, а тому на рівні з іншими співвласниками має права володіння, користування та розпорядження своїм майном. У здійсненні свого права власності, яке включає зокрема і право користування, відповідач не може бути обмежений незалежно від того, проживає він у квартирі, співвласником якої є, чи ні.
За таких обставин, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_2 є співвласником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим відповідач у справі не може бути позбавлений права користування цим жилим приміщенням, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,
Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів з дня його складення позивач не подав апеляційної скарги, а відповідач не подав письмової заяви про перегляд заочного рішення. У випадку подання позивачем апеляційної скарги, заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. У випадку подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення, якщо його не скасовано, воно набирає законної сили у випадку подання відповідачем апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга може бути подана до Луганського апеляційного суду безпосередньо або через Кремінський районний суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня складення цього заочного рішення. Заява про перегляд цього заочного рішення може бути подана до Кремінського районного суду Луганської області протягом тридцяти днів з дня його складення.
Суддя І.Г. Безкровний