Ухвала

16 грудня 2019 року

місто Київ

справа № 524/9574/17

провадження № 61-22128ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на постанову Полтавського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , третя особа - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулося до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_1 безпідставно отриманих коштів у розмірі 100 000, 00 грн.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 31 травня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 100 000, 00 грн. Здійснено розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що правовідносини між сторонами та третьою особою виникли на підставі анкети-заяви фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ) щодо банківського обслуговування на послугу еквайрингу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». На підставі такої заяви банківський термінал встановлений у магазині «Дитяча Скарбничка» за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідальною особою з роботи з POS-терміналом визначено ФОП ОСОБА_2

17 березня 2015 року відповідач у магазині «Дитяча Скарбничка» здійснив оплату товару через зазначений термінал трьома платежами на загальну суму 150 000, 00 грн, перерахувавши їх на рахунок ФОП ОСОБА_2

18 березня 2015 року відповідач зажадав від продавця повернення коштів, які у сумі 100 000, 00 грн повернуті через POS-термінал.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що внаслідок здійснення операції з повернення ОСОБА_1 , як покупцю, грошових коштів, ці кошти повернуто за рахунок банківських коштів, а не третьої особи ФОП ОСОБА_2 . Повернення грошових коштів на картковий рахунок відповідача відбулося із загальнобанківського транзитного рахунка з розрахунків еквайрингу № 9101 згідно зі стандартною процедурою розрахунків. За умовами укладених між банком, відповідачем та третьою особою договорів не передбачено обов`язок банку розраховуватися його власними коштами з клієнтами.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, зокрема, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову. Здійснено розподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, зазначив, що, здійснюючи 18 березня 2015 року банківську операцію з повернення попередньо сплачених грошових коштів через POS-термінал ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», розташований у магазині «Дитяча скарбничка», позивач зобов`язаний був виконати розпорядження відповідача ОСОБА_1 як клієнта, списати грошові кошти з рахунку ФОП ОСОБА_2 і зарахувати їх на картковий рахунок відповідача. Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що після здійснення операції повернення ОСОБА_1 з рахунку ФОП ОСОБА_2 грошових коштів, подальше оформлення цих транзакцій та взаєморозрахунки за ними перейшли у сферу відносин ФОП ОСОБА_2 з ПАТ КБ «ПриватБанк», а тому відповідач ОСОБА_1 як клієнт банку не повинен нести відповідальність за дії цих суб`єктів.

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 06 грудня 2019 року звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення суду апеляційної інстанції, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Верховний Суд вивчив касаційну скаргу та додані до неї матеріали, зробив висновок про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки скаргу подано на судове рішення, ухвалене у малозначній справі, яке не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

За правилом пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частиною дев`ятою наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» установлено у 2019 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2019 року - 1 921, 00 грн.

Ціна позову у цій справі про стягнення безпідставно отриманих коштів складає 100 000, 00 грн, яка станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921, 00 грн х 100 = 192 100, 00 грн).

Враховуючи, що положення статті 19 ЦПК України в структурі законодавчого акта розташовані серед Загальних положень цього Кодексу, суд вправі відносити справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому, за змістом правил пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справи, зазначені в ньому, є малозначними в силу властивостей, притаманних такій справі, виходячи з ціни пред`явленого позову та його предмета, без необхідності ухвалення окремого судового рішення щодо віднесення зазначеної справи до відповідної категорії.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Доводи касаційної скарги, що зазначена справа має виняткове значення для банку, Верховним Судом відхиляються, оскільки не містять належного обґрунтування. Отже, заявником не обґрунтовано в чому полягає таке виняткове значення у розумінні підпункту «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. Вочевидь, непогодження заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не має розглядатися як така обставина, що має впливати на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

З огляду на наведені доводи, Верховний Суд визнає, що винятки, зазначені у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не обґрунтовані.

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Таким чином, конституційним принципом судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених законом.

Цьому конституційному принципові відповідає загальне правило пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України щодо того, що усі судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Це означає, що рішення суду апеляційної інстанції у таких справах є остаточними і подальшому оскарженню не підлягає.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі«Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року, заява №26737/95, згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалене у малозначній справі, а отже, не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на постанову Полтавського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , третя особа - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Погрібний