Ухвала

Іменем України

13 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 308/4978/15-ц

провадження № 61-21645 ск19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Кривцової Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у складі судді Лемак О. В. від 12 липня 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду у складі колегії суддів: Кондора Р. Ю., Мацунича М. В., Кожух О. А. від 28 жовтня 2019 року за заявою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про зміну способу виконання заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 травня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») подало до суду заяву про зміну способу виконання заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 травня 2016 року у зазначеній справі.

На обґрунтування заяви вказувало, що заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 травня 2016 року вирішено в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 028Є/V-U від 06 червня 2008 року звернути стягнення на предмети застави: автомобіль Ford, модель: Transit, рік випуску: 1998, тип ТЗ: Автобус, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , автомобіль марки Opel, модель: Astra, рік випуску: 2005, тип ТЗ: Легковий-В, № кузова/шасі: НОМЕР_3 , реєстраційний номер: НОМЕР_4 , автомобіль марки Opel, модель; Combo, рік випуску: 2004, тип ТЗ: фургон, № кузова/шасі: НОМЕР_5 , реєстраційний номер: НОМЕР_6 , що належать на праві власності відповідачу ОСОБА_1 та автомобіль марки Ford, модель: Transit, рік випуску: 1998, тип ТЗ: Автобус, № кузова/шасі: НОМЕР_7 , реєстраційний номер: НОМЕР_8 , що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 , шляхом продажу вказаних автомобілів акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату Свідоцтва про реєстрацію т/з замість втраченого, зі зняттям вказаних автомобілів з обліку в органах ДАІ України по Свідоцтву про реєстрацію т/з або його дублікату для його подальшої реалізації, а також наданням АТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаних автомобілів з обліку в органах ДАІ України. Вирішено питання судового збору.

Однак банк не в змозі виконати рішення у визначений спосіб, оскільки відсутні документи, необхідні для реалізації предмета застави та відсутній попит покупців.

Посилаючись на ці обставини та відсутність у законодавстві чіткого і вичерпного переліку підстав для зміни способу та порядку виконання рішення суду, вказуючи на суттєвість наведених обставин як перешкод для банку виконати рішення, банк у порядку статті 435 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) просив встановити такий спосіб виконання заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12 травня 2016 року: стягнути з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 62 165,99 дол. США, яка складається з наступного: 15 287,52 дол. США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 8 007,60 дол. США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 35 900,20 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 10,91 дол. США - штраф (фіксована частина); 2 959,77 дол. США - штраф (процентна складова); інші положення рішення залишити без змін; видати виконавчі листи.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 12 липня 2019 року, залишеною без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року, у задоволенні заяви АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» посилаючись нанеправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовільнити заяву про зміну способу виконання заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 травня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували виняткові обставини, які в розумінні статті 435 ЦПК України, унеможливлюють або ускладнюють виконання судового рішення, оскільки у заявника на стадії отримання правовстановлюючих документів на заставу виникли труднощі, а саме: відсутні правовстановлюючі документи на заставне майно. Також, як на причину ускладнення виконання заочного рішення вказували на відсутність попиту покупців на заставне майно.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Судами установлено, що позов був пред`явлений до ОСОБА_1 , як до позичальника за кредитним договором від 06 червня 2008 року № 028Є/V-U і заставодавця щодо автомобілів Ford Transit, р/н НОМЕР_2 , Opel Astra, р/н НОМЕР_4 , Opel Combo, р/н НОМЕР_6 , і до ОСОБА_2 , як до заставодавця щодо автомобіля Ford Transit, р/н НОМЕР_8 .

Предметом позову було передача предметів застави в заклад і звернення стягнення на заставлені автомобілі в рахунок погашення боргу ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк».

Після проголошення рішення суд, який його ухвалив, не може сам скасувати або змінити це рішення, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 268 ЦПК України. Попередня редакція ЦПК України в частині другій статті 218 теж містила норму про те, що після проголошення рішення суд, який його ухвалив, не може сам скасувати або змінити це рішення.

У заяві про зміну способу виконання заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 травня 2016 року банк поставив питання про фактичне солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на свою користь заборгованості за кредитним договором від 06 червня 2008 року № 028Є/V-U у розмірі 62 165,99 дол. США, яка складається з: 15 287,52 дол. США заборгованості за кредитом (тілом кредиту), 8 007,60 дол. США заборгованості за відсотками; 35 900,20 дол. США пені; 10,91 дол. США фіксованої частини штрафу і 2 959,77 дол. США процентної складової штрафу, тоді як у ОСОБА_2 виникло з банком лише забезпечувальне зобов`язання щодо виконання позичальником ОСОБА_1 умов кредитного договору і лише в межах вартості відповідного предмета застави. ОСОБА_2 не виступав позичальником за кредитним договором від 06 червня 2008 року № 028Є/V-U, доказів його солідарного з позичальником ОСОБА_1 зобов`язання у справі немає і для покладення на нього рівної з позичальником грошової відповідальності за кредитним договором правових підстав немає.

За правилами частин першої, третьої та сьомої статті 435 ЦПК України суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, за заявою стягувача може встановити чи змінити спосіб або порядок виконання рішення суду, постановивши з цього питання ухвалу.

Предметом правового регулювання в статті 435 ЦПК України є питання, пов`язані з певними обставинами щодо виконання рішення суду, а не питання ухвалення нового чи іншого рішення, зміни рішення.

Положення статті 435 ЦПК України не передбачають права суду та можливості для нього зміни резолютивної частини раніше ухваленого рішення шляхом, зокрема, вирішення питання про стягнення коштів чи встановлення відповідного обов`язку щодо особи, яка такого обов`язку не мала, не має, чи на яку такий обов`язок не покладався і щодо якої відповідне рішення не ухвалювалося. Вирішуючи питання про зміну способу або порядку виконання рішення, суд не вправі ухвалити фактично нове рішення щодо нового чи іншого предмету позову та щодо іншої особи. Протилежне суперечило б суті цивільного процесу, правилам, установленим щодо диспозитивності процесу, порядку провадження у відповідних справах і на відповідних стадіях процесу, кола учасників справи, їх процесуального статусу, прав і обов`язків сторін у процесі тощо.

Зазначене є достатньою підставою для висновку про необґрунтованість заяви банку та про відсутність підстав для її задоволення.

Крім того, судами першої та апеляційної інстанції встановлено та визнано сторонами під час апеляційного розгляду, що автомобілі, на які звернено стягнення, передані банку в заклад і частина з них реалізована на виконання рішення суду. Тобто, рішення суду частково виконане. Водночас даних про те, які саме майнові об`єкти реалізовані, яким чином зараховані одержані кошти, якою є дійсна заборгованість (в якій частині рішення виконане), у справі немає, банк таких даних і доказів не надавав, як не надав і доказів будь-яких дій щодо виконання рішення суду.

Наявна в справі виписка з банківського рахунку завершується платежем за 24 лютого 2015 року і не містить даних про рух коштів після ухвалення судом відповідного рішення.

Такі обставини додатково вказують на необґрунтованість заяви, надуманість доводів про відсутність можливості отримати відповідні документи тощо, вказують на невідповідність її дійсним обставинам, обґрунтування її припущеннями. Недостатність виручених від реалізації заставного майна коштів змусила банк звернутися до суду з метою стягнення залишку заборгованості за кредитним договором, яка зростає. Тож дійсною метою банку виступає не зміна способу виконання рішення суду, а стягнення боргу фактично поза встановленою для цього судовою процедурою. Така позиція не ґрунтується на законі, не відповідає принципам добросовісності та правової визначеності.

За таких обставин Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що заява АТ КБ «ПриватБанк» не містить жодних фактів та доказів на обґрунтування обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення суду або роблять його неможливим.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах судових рішень першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанцій.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Таким чином, зі змісту касаційної скарги та доданих матеріалів убачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень, тому є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.

Одночасно суд роз`яснює вимоги пункту 3 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» згідно з яким, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 липня 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року за заявою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про зміну способу виконання заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 травня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Г. В. Кривцова

Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник