Постанова

Іменем України

04 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 638/6956/14-ц

провадження № 61-17078св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2016 року у складі колегії суддів: Міненкової Н. О., Зазулинської Т. П., Кругової С. С.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми та процентів.

Позовна заява мотивована тим, що 24 вересня 1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за яким вона позичила останній грошові кошти у розмірі 10 500,00 доларів США, які вона зобов?язалась повертати частинами щомісячно, про що складена відповідна розписка. Оскільки відповідач борг не повернула, вона зверталась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 19 листопада 2012 року їй відмовлено в позові, оскільки не було вимоги про повернення боргу. У грудні 2012 року вона направила вимогу щодо повернення суми позики, але позика повернута не була. Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 03 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 11 березня 2014 року, стягнуто з відповідача на її користь борг у розмірі 83 926,50 грн.

12 березня 2014 року позивачка направила ОСОБА_2 вимогу про сплату процентів від суми позики по розписці від 24 вересня 1998 року в розмірі 88 536,00 грн, які не були заявлені при первісному позові, але вказана вимога нею залишилася без задоволення.

ОСОБА_1 , з урахуванням зави про збільшення позовних вимог, просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь проценти від суми позики за період з 01 січня 2004 року по 24 квітня 2014 року в розмірі 236 957,10 грн, 3 % річних за період з 22 січня 2013 року по 27 квітня

2014 року в розмірі 9 820,22 грн та судові витрати.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій:

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 16 лютого

2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що договором не встановлено строк повернення суми позики, разом з тим ОСОБА_2 повернула борг у день набрання рішенням суду про стягнення боргу за договором позики законної сили - 11 березня 2014 року, тому відповідач не прострочила виконання зобов?язання за договором позики. При цьому проценти за користування позикою відповідачем повернуто.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 12 травня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 16 лютого

2015 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 16 лютого

2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 12 травня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час повторного перегляду рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 27 квітня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму процентів від суми позики в розмірі 236 957,10 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму 3 % річних у розмірі 9 820,22 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 584,36 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив із наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суму процентів від суми позики за період з 01 січня 2004 року по 24 квітня

2014 року в розмірі 236 957,10 грн відповідно до статті 1048 ЦК України та

3 % річних за період з 22 січня 2013 року по 27 квітня 2014 року у розмірі 9 820,22 грн відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 27 квітня

2016 року скасовано в частині стягнення з ОСОБА_2 суму процентів від суми позики в розмірі 236 957,10 грн та в цій частині відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Зменшено суму судового збору, стягнутого з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 3 584,36 грн до 531,20 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення з

ОСОБА_2 суми процентів від суми позики в розмірі 236 957,10 грн та увалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог, апеляційний суд виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого заявлено представником відповідача.

В іншій частині апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

10 серпня 2016 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Харківської області від 25 липня

2016 року в частині відмови у стягненні суми процентів від суми позики в розмірі 236 957,10 грн та в частині зменшення суми судового збору та залишити в силі в цій частині рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 27 квітня 2016 року.

Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що апеляційний суд неправильно визначився з характером спірних правовідносин, внаслідок чого дійшов неправильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення суми процентів від суми позики у зв?язку із пропуском строку позовної давності.

Апеляційний суд безпідставно поновив ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження.

Доводи інших учасників справи:

08 жовтня 2016 року ОСОБА_2 через засоби поштового зв?язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2016 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Дзержинського районного суду міста Харкова.

У липні 2017 року матеріали цивільної справи надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року касаційну скаргу разом з матеріалами цивільної справи передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2016 року оскаржується в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми процентів від суми позики в розмірі 236 957,10 грн та в частині зменшення суми судового збору.

В іншій частині рішення апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2016 року не оскаржується, а тому відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції не перевіряється.

Короткий зміст фактичних обставин справи:

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 24 вересня 1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого останній надано позику в розмірі 10 500,00 доларів США, які вона зобов?язалась повертати частинами щомісячно.

Розмір і порядок одержання процентів, сторонами не узгоджено.

08 грудня 2012 року ОСОБА_1 цінним рекомендованим листом направляла ОСОБА_2 вимогу про виконання зобов?язання, однак сума позики повернута не була.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 03 грудня

2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 11 березня 2014 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 83 926,50 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми процентів від суми позики в розмірі 236 957,10 грн, апеляційний суд виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого заявлено представником відповідача. Апеляційний суд вказав, що право у позивача на звернення до суду з цими вимогами виникло у 2004 році, проте таким правом вона скористалася лише у 2014 році, тобто з пропуском строків позовної давності

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

щодо стягнення суми процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ за період з 01 січня 2004 року по 03 грудня 2013 року:

Суди встановили, що предметом спірного договору позики є іноземна валюта - долари США та розмір одержання процентів його умовами не передбачено.

Правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, навіть у тому випадку, якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштів висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

За змістом статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року№ 679-XIV «Про Національний банк України» (далі - Закон № 679-XIV) облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (стаття 2 Закону № 679-XIV).

Пунктом 1 частини першої статті 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку.

Відповідно до статті 27 Закону № 679-XIV НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями.

Частиною другою статті 46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют.

Пунктом 1.1 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 серпня 2004 року № 389 (далі - Положення № 389; чинне на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що облікова ставка НБУ - один з монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ установлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку.

Пунктами 3.1, 3.2 цього Положення визначено, що НБУ визначає розмір облікової ставки, дотримуючись таких основних принципів: облікова ставка використовується НБУ одночасно як засіб реалізації грошово-кредитної політики та орієнтир ціни на гроші; облікова ставка є одним із чинників, що характеризують основні напрями змін грошово-кредитного регулювання; облікова ставка має підтримуватися на позитивному рівні щодо прогнозного рівня інфляції, який визначається схваленими Кабінетом Міністрів України основними прогнозними макроекономічними показниками на відповідний рік та враховується під час складання державного бюджету з наступними змінами; облікова ставка є найнижчою серед процентних ставок, за якими НБУ може підтримати ліквідність банків. Визначення рівня та характеру змін облікової ставки НБУ залежить від тенденцій загального економічного розвитку, макроекономічних та бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку. Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, - інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв`язки з Україною тощо.

Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.

Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Вказана позиція, узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 січня 2019 року у справі

№ 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

щодо стягнення суми процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ за період з 04 грудня 2013 року по 24 квітня 2014 року:

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

28 березня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

А тому нарахування суми процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ за період з 04 грудня 2013 року по 24 квітня 2014 року, тобто після закінчення строку дії договору позики не відповідає нормам матеріального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника, а нарахування суми процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ після закінчення строку дії договору позики нормами чинного законодавства не передбачено. В таких випадках застосуванню підлягає частина друга статті 625 ЦК України. Проте, таких вимог позивачкою не заявлено.

Суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, відмовивши у задоволені позовних вимог про стягнення процентів від суми позики з підстав пропуску позовної давності.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частини друга та третя статті 412 ЦПК України).

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2016 року підлягає зміні в мотивувальній її частині з підстав, зазначених у цій постанові.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів від суми позики змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
В. П. Курило