Дата документу 06.08.2019 Справа № 311/1183/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 311/1183/17
Провадження №22-ц/807/2623/19
Головуючий в 1-й інстанції Задорожко Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарКулабухова І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_2 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 29 травня 2019 року, ухвалене в м. Василівка (повний текст рішення складено 03 червня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 в особі законного представника та опікуна ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року до суду надійшов позов ОСОБА_1 в особі законного представника та опікуна ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , про встановлення факту прийняття спадщини, який мотивовано тим, що ОСОБА_1 , спадкоємець за законом першої черги, прийняв спадщину протягом шести місяців з дня відкриття спадщини після смерті спадкодавця - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Василівка Запорізької області, шляхом вступу в управління і володіння спадковим майном - житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 29 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 в особі законного представника та опікуна ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , про встановлення факту прийняття спадщини, відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що ОСОБА_1 після смерті своєї матері ОСОБА_4 проживав у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 , тобто фактично вступив в управління і володіння спадковим майном вказаним житловим будинком.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 . Після її смерті відкрилась спадщина на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

До спадкоємців першої черги спадкодавця ОСОБА_4 належать її діти сторони у справі - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняв ОСОБА_3 , який 24.09.2002 подав до Василівської державної нотаріальної контори Запорізької області заяву про прийняття спадщини, після чого заведена спадкова справа № 272 за 2002 рік.

ОСОБА_1 заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори протягом 6-ти місяців з дня відкриття спадщини не подав.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 22 жовтня 2010 року встановлено, що ОСОБА_4 проживала у житловому будинку АДРЕСА_1 , який належав їй на праві власності. З паспорта ОСОБА_1 , встановлено, що ні до смерті матері, ні після він не був прописаний (зареєстрований) за однією з нею адресою.

З рішення Василівського районного суду Запорізької області від 10.03.2006, яке набрало законної сили, встановлено, що з 2000 року ОСОБА_1 проживав спільно з ОСОБА_5 , з якою знаходився у фактичних шлюбних відносинах, вів спільне господарство та з якою мають спільного сина - ОСОБА_6 . При цьому, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживали за адресою: будинок АДРЕСА_2 .

У заяві, поданій 18.04.2008 ОСОБА_1 до Василівської державної нотаріальної контори Запорізької області про прийняття спадщини після смерті матері, ОСОБА_1 зазначив адресу свого проживання, як, АДРЕСА_2 .

Суд першої інстанції вважав, що надані позивачем докази не свідчать про постійне його проживання за адресою АДРЕСА_1 та фактичне володіння і управління майном, а лише підтверджують ті чи інші обставини, які на вирішення спору по суті не впливають, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який вступив в законну силу з 01.01.2004 року, ЦК України застосовується до цивільних відносин, які виникли після набрання ним законної сили. Відповідно до п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким зі спадкоємців до вступу в силу цього Кодексу.

Відповідно до ч 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до ст. 525 ЦК України 1963 року, відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 .

Враховуючи, що спадщина після смерті ОСОБА_4 була прийнята ОСОБА_3 шляхом подання відповідної заяви до державної нотаріальної контори 24 вересня 2002 року, суд першої інстанції вірно застосував до вказаних правовідносин нормами ЦК України 1963 року.

Відповідно до ст. 548 ЦК Української PCP, який діяв на час відкриття спадщини, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК Української РСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що вступив в управління або користування спадковим майном. Доказом може служити наявність у спадкодавця ощадних книжок на ім`я померлого, іменних цінних паперів, квитанцій на здані до ломбарду речі, інших квитанцій (про оплату комунальних послуг, земельної ренти, обов`язкового страхування майна), свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів, державного акта про право власності на землю та інших документів, виданих на ім`я померлого, на майно, користування, управління і розпорядження яким можливе тільки після оформлення прав на нього. Фактом прийняття спадщини є також спільне проживання спадкоємця з померлим безпосередньо перед його смертю, що встановлюється за допомогою штампа в паспорті про його прописку в одній квартирі або одному будинку із спадкодавцем.

В порушення вказаних вище вимог, представником позивача не надано суду належних доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 фактично вступив в управління та володіння спадковим майном - будинком АДРЕСА_1 .

Крім того, слід зазначити, що позивачем у справі заявлено лише вимогу, щодо встановлення факту прийняття спадщини, задоволення якої не вплине на права сторін у справі, оскільки ОСОБА_3 06.03.2009 року отримано свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке зареєстроване в РКП «Василівське БТІ» Василівської районної ради Запорізької області. Вказане свідоцтво є чинним та не визнано недійсним у встановленому законом порядку.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 22 жовтня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Василівська державна нотаріальна контора Запорізької області, РКП «Василівське бюро технічної інвентаризації» Василівської районної ради Запорізької області про визначення додаткового строку на прийняття спадщини, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності на спадкове майно, у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю (т.1 а.с.64-67). Вказане рішення ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 17 грудня 2012 року залишено без змін. (т.1 а.с.68-69). Суд у вказаній справі, відмовляючи у задоволені позову виходив саме з того, що позивач не довів факт прийняття спадщини шляхом вступу в управління спадковим майном.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги фактично дублюють доводи позову, вірну оцінку яким надав суд попередньої інстанції, вони не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Василівського районного суду Запорізької області від 29 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 09 серпня 2019 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков