Провадження № 2/161/3253/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2019 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Кихтюка Р.М.,

секретаря Козак О.А.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Місюри ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідачів про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що згідно договору купівлі-продажу квартири на аукціоні її чоловік ОСОБА_6 придбав у ПАТ «Дельта Банк» квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.06.2019 року вона, її дочка ОСОБА_7 та мати чоловіка ОСОБА_8 прийняли спадщину після чоловіка (батька, сина відповідно) на вказану квартиру і право власності було зареєстроване в Державному реєстрі нерухомого майна 19.06.2019 року за №170989093.

Вказує, що прийнявши спадщину, вона виявила намір проживати у вказаній квартирі, однак у ній є речі відповідачів, які періодично там проживають та не мають намір звільнити житло.

Вважає, що відповідачі перешкоджають їй у користуванні належною їй на праві власності нерухомістю, а також самовільно без її згоди розпоряджаються нею на власний розсуд.

У зв`язку з чим, просить усунути перешкоди в користуванні належною їй на праві приватної власності квартирою АДРЕСА_1 та виселити відповідачів.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у заяві та просили їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позові з підстав, викладених у відзиві.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився по невідомій суду причині, хоча про час та місце слухання справи викликався судом належним чином.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Судом з`ясовано, що ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 3/4 квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 19.06.2019 року (а.с. 5) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 10).

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ч. 3 ст. 319 ЦК України передбачено, що усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України).

За змістом статті 383 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом, а припинення права власності можливе лише з підстав, передбачених ст. 346 ЦК України.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Системний аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Звертаючись до суду з позовом, позивач обґрунтовує свої позовні вимоги нормами ст. 391 ЦК України.

Разом з тим, в даному випадку мало місце відчуження майна, яке було передане в іпотеку та відчужене примусово з метою забезпечення вимог кредитора.

Умови виселення осіб з такого майна передбачені нормами ст. 109 ЖК України.

Стосовно застосування норм матеріального права у аналогічних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року та від 05 червня 2019 року в цивільних справах № 753/12729/15-ц та № 643/18788/15-ц відповідно, не відступаючи від висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, дійшла таких висновків.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК України.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У відповідності до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з відповідним позовом про виселення відповідачів, позивач не надала до суду доказів на підтвердження тієї обставини, що спірна квартира АДРЕСА_1 , яка була предметом іпотеки в забезпечення кредитного договору, була придбана за кредитні кошти.

При цьому, судом з`ясовано, що вказана нерухомість являлась предметом іпотеки і не купувалась за кредитні кошти.

Отже, за таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Крім того, 03 червня 2014 року прийнято Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким запроваджено мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, а саме: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Як вбачається із матеріалів справи, спірна квартира виступає забезпеченням в іноземній валюті (доларах США), являється єдиним постійним місцем проживання відповідачів та не перевищує вказаної в Законі площі, тому відчуженню не підлягає.

Відповідний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 у справі № 753/12729/15-ц.

Таким чином, дослідивши та оцінивши представлені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 4, 7, 8, 11, 12, 13, 76, 77, 81, 83, 247, 258, 259, 263, 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя Луцького міськрайонного суду Р.М. Кихтюк

Повний текст рішення складений 25.11.2019 року.