Дата документу 06.08.2019 Справа № 2-2584/10
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №2-2584/10 Головуючий у 1 інстанції: Козлова Н.Ю.
Провадження № 22-ц/807/1979/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«06» серпня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Ващенко З.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 06 квітня 2007 року відповідач взяв в нього в борг грошову суму в розмірі 12 000 доларів США, про що відповідач надав розписку від 06 квітня 2007 року, зобов`язався повернути кошти в строк до 06 червня 2007 року, проте на день подання позову грошові кошти не повернуті.

Станом на 15 березня 2010 року сума заборгованості становить в еквіваленті 95736 грн.

На підставі зазначеного просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошову суму в розмірі 95 736 грн., державне мито в сумі 957,36 грн. та витрати на ІТЗ в сумі 120 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2010 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 95736 гривень. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 державне мито в сумі 957,36 грн. та витрати на ІТЗ в сумі 120 грн.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2018 року Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2010 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення у справі №2-2584/2010 задоволено.

Заочне рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2010 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що висновки суду ґрунтуються на припущеннях, вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним внаслідок удаваності відповідачем не заявлялись, докази безгрошовості договору купівлі-продажу відповідачем не надано, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити та стягнути з відповідача на його користь 12000 доларів США.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що зобов`язання за договором позики ним було виконано, оскільки в день отримання коштів він передав за договором купівлі-продажу у якості забезпечення боргу 16/25 частини квартири АДРЕСА_1 , грошові кошти ним не було повернуто, у зв`язку з чим ОСОБА_1 після спливу строку, зазначеному в розписці, зареєстрував за собою право власності на зазначену частину квартири.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає даним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено існування заборгованості відповідача перед ним.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За приписами ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики в строк та в порядку, що передбачені договором.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 06 квітня 2007 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 у позику грошові кошти в розмірі 12000 дол. США, що підтверджується розпискою.

У відповідності до змісту даної розписки ОСОБА_2 зобов`язався повернути борг до 06 червня 2007 року (а.с. 5).

Вказані обставини відповідачем не заперечувались.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначений правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Таким чином, надана ОСОБА_2 розписка від 06 квітня 2007 року є тим документом, що підтверджує виникнення у сторін правовідносин за договором позики.

При цьому наявність боргової розписки у позивача підтверджує факт наявності боргу.

За таких обставин, колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про не доведення позивачем існування заборгованості відповідача перед ним.

Звертаючись до суду із зазначеним позовом, ОСОБА_1 вказав на той факт, що кошти, надані ним відповідачу за вказаною розпискою, останнім не повернуто, а тому є підстави для їх стягнення в судовому порядку в розмірі 95 736 грн., що становить еквівалент 12 000 доларів США за курсом НБУ станом на 15 березня 2010 року (1 долар США дорівнює 7,978 грн.) у відповідності до заявлених позовних вимог.

За приписами ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно з ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З огляду на вимоги ч. 2 ст. 264, ч. 6 ст. 367 ЦПК України не підлягають задоволенню вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на його користь заборгованості в розмірі 12 000 доларів США, оскільки такі вимоги ОСОБА_1 не заявлялись.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 посилався на те, що 06 квітня 2007 року в якості забезпечення зобов`язання щодо повернення грошових коштів за вищевказаним договором позики, передав за договором купівлі-продажу ОСОБА_1 16/25 частини квартири АДРЕСА_1 , а саме кімнату площею 17,7 кв.м., балкон площею 1,62 кв.м. В загальному користуванні знаходяться коридор площею 10 кв.м., кладова 0,6 кв.м., кухня 7,2 кв.м., туалет 1 кв.м., ванна 1,9 кв.м. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І., зареєстровано в реєстрі за №1859. У зв`язку з неповерненням грошових коштів позивач зареєстрував за собою право власності на вказану частину квартири та продав її.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

За приписами ч.1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

За умовами договору купівлі-продажу квартири від 06 квітня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І., зареєстрованим в реєстрі за №1859, ОСОБА_2 (продавець) передав у власність ОСОБА_1 (покупець), а ОСОБА_1 прийняв належні продавцю 16/25 частин квартири за АДРЕСА_1 і зобов`язався сплатити за неї визначену за домовленістю сторін грошову суму в розмірі 15 920 грн., яку покупець зобов`язався передати продавцю та продавець зобов`язався прийняти готівкою в приміщенні нотаріальної контори після узгодження проекту договору. Підписання договору свідчить про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню продавця та покупця, та про одержання продавцем повного розрахунку за продану частину квартири і відсутність матеріальних претензій, які б стосувались розрахунків за продану частину квартири (п. 2 договору). Сторони стверджували, що договір не приховує іншу угод, не носить характеру удаваного чи фіктивного, тобто відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.

Відповідно до положень статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

ОСОБА_2 не звертався до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу від 06 квітня 2007 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , недійсним або удаваним, а також не звертався до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій ОСОБА_1 .

Пленум Верховного Суду України у п. 12 постанови від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків факт вчинення правочину, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо (ч. 2 ст. 937, ч. 3 ст. 949 ЦК України).

За змістом положень абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

А тому судом першої інстанції дійшов безпідставного висновку, що вищезазначений договір купівлі-продажу був укладений в якості забезпечення договору позики від 06 квітня 2007 року.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст.ст. 89, 263, 264 ЦПК України у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, не звернув уваги на вищевказані вимоги закону, дійшов передчасного висновку про недоведеність наявності заборгованості відповідача перед позивачем.

З мотивів, викладених вище, колегія суддів приходить до висновку, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються ст.ст. 1047, 1049 ЦК України, позивачем на підтвердження існування таких правовідносин надано належні та допустимі письмові докази, тому відповідно до вимог ст. 376 ЦПК рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення суми боргу в розмірі 95736 гривень.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За приписами ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 957,36 грн., сплачений ОСОБА_1 при поданні позовної заяви, а також судовий збір у розмірі 1436,04 грн., сплачений ОСОБА_1 при поданні апеляційної скарги, разом 2393,40 грн., а також витрати на ІТЗ в розмірі 120 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2019 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 95736 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2393,40 та витрати на інформаційно-технічне забезпечення в розмірі 120 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 08 серпня 2019 року.

Головуючий

Судді: