Постанова

Іменем України

16 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 757/43667/16-ц

провадження № 61-19593св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

особа, що подавала апеляційну скаргу - заступник Генерального прокурора України, керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Холодницький Назар Іванович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 13 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася із позовними вимогами до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування.

Позовні вимоги мотивовано тим, що у жовтні 2011 року її син - відповідач у справі - ОСОБА_2 запропонував їй договір, згідно з якого він зобов`язувався забезпечувати її доглядом, харчуванням, утримувати житловий будинок до її смерті, взамін на що вона передає йому житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Мотивом прийняття пропозиції сина стала смерть її чоловіка, внаслідок чого вона залишилася проживати одна. У жовтні

2011 року між ОСОБА_1 та відповідачем у нотаріальній конторі міста Києва був укладений договір дарування, текст якого вона не читала, вважаючи, що в ньому передбачені всі права і обов`язки, про які сторони домовлялися.

Позивач вказувала, що після укладення договору відповідач виконував свої обов`язки, проте згодом припинив належним чином їх виконувати. Після чого вона була вимушена звернутися за допомогою до свого родича ОСОБА_3 , який погодився доглядати за нею при умові, якщо остання укладе з ним договір довічного утримання. Позивача вказані умови влаштували, тому вона почала збирати необхідні документи для укладення договору. Під час отримання в бюро технічної інвентаризації документів на квартиру вона дізналася, що фактично між нею та відповідачем було укладено договір дарування, чого остання не бажала, а тому вважала, що оспорюваний договір дарування був укладений внаслідок помилки щодо природи правочину.

ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 14 жовтня 2011 року та скасувати реєстрацію права власності на зазначене майно за відповідачем, проведену на підставі договору дарування житлового будинку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції:

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку, зареєстрований в реєстрі за № 2655 від 14 жовтня 2011 року, який знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 . Скасовано реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , проведену на підставі договору дарування житлового будинку, зареєстрованого в реєстрі за № 2655 від 14 жовтня 2011 року.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції:

Постановою Київського апеляційного суду від 13 грудня 2018 року апеляційну скаргу заступника Генерального прокурора України - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Холодницького Н. І. задоволено.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст постанови суду касаційної інстанції:

Постановою Верховного Суду від 09 вересня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 13 грудня 2018 року залишено без змін.

Постанова мотивована тим, що апеляційний суд, встановивши, що позивач не надала належних доказів на підтвердження будь-якої домовленості з відповідачем про її утримання, а також не надала жодного доказу на підтвердження помилки з її боку щодо природи договору дарування, а на момент укладення оспорюваного правочину, тяжких захворювань, які б свідчили про неусвідомлення дарувальником своїх дій, позивач не мала, апеляційний суд обґрунтовано скасував рішення суду першої інстанції та відмовив в задоволенні позову. При цьому, у разі використання приватно-правового інструментарію не для захисту цивільних прав та інтересів, а для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин, судове рішення стосується прав, інтересів та (або) обов`язків відповідного державного органу, покликаного захищати інтереси держави у відповідних відносинах.

Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі:

31 жовтня 2019 року ОСОБА_2 звернувся через засоби поштового зв`язку до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 13 грудня 2018 року та залишити в силі рішення Печерського районного суду від міста Києва

від 12 грудня 2018 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Керуючись частиною першою статті 405 ЦПК України, ОСОБА_2 подав касаційну скаргу після закінчення касаційного розгляду справи, посилаючись на те, що він не був присутній під час касаційного розгляду справи.

Касаційна скарга мотивована тим, що представництво інтересів держави прокурором в суді не повинно мати на меті підміну суб`єкта владних управлінських функцій. В апеляційній скарзі прокурором вказано, що жодні органи не уповноважені державою на виконання функції збереження права власності підозрюваного ОСОБА_2 з метою забезпечення виконання вироку суду в частині конфіскації майна, а Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, не здійснює таких функцій, оскільки зазначений об`єкт нерухомості не переданий йому в управління. Однак чинним законодавством передбачено даний орган і процедуру передання в управління, в тому числі в порядку частини сьомої статті 100 КПК України.

Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, є органом державної влади на забезпечення збереження активів, на які накладено арешту кримінальному провадженні, в тому числі на здійснення представництва в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави.

ОСОБА_2 у касаційній скарзі посилається також на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження і може бути скасовано, а тому немає ніякого відношення до майна ОСОБА_1 , яке оспорювалось в даній цивільній справі і не може бути підставою для скасування законного рішення суду першої інстанції і перешкоджанням права на справедливий суд.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 21 листопада 2019 року поновлено

ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 13 грудня 2018 року. Відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи № 757/43667/16-ц з Печерського районного суду міста Києва.

28 листопада 2019 року матеріали цивільної справи № 757/43667/16-ц надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦПК України якщо касаційна скарга надійшла до суду касаційної інстанції після закінчення касаційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час касаційного розгляду справи, суд касаційної інстанції розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави.

Суд касаційної інстанції розглядає скаргу, вказану в частині першій цієї статті, в межах доводів, які не розглядалися під час касаційного розгляду справи за касаційною скаргою іншої особи (частина четверта статті 405 ЦПК України).

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права:

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частинами третьою, четвертою статті 56 ЦПК України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор подає апеляційну скаргу. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

За правилом частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційний суд вказав, що звертаючись до суду з апеляційною скаргою, заступник Генерального прокурора України - керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Холодницький Н. І. посилався на необхідність захисту інтересів держави, оскільки жодні інші органи не уповноважені державою ні на подання такої апеляційної скарги, ні на виконання функції збереження права власності підозрюваного ОСОБА_2 . Апеляційна скарга мотивована тим, що у разі винесення обвинувального вироку з призначенням ОСОБА_2 покарання у вигляді конфіскації майна, вказаний об`єкт нерухомості - будинок АДРЕСА_1 має перейти в дохід держави відповідно до статті 59 КК України, проте ухвалення оскарженого рішення суду першої інстанції є достатньою умовою для звернення ОСОБА_1 до Солом`янського районного суду міста Києва з клопотанням про скасування зазначеного арешту, накладеного в рамках кримінального провадження.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин. У частині першій статті 352 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги) визначено коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, у разі використання приватно-правового інструментарію не для захисту цивільних прав та інтересів, а для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин, судове рішення стосується прав, інтересів та (або) обов`язків відповідного державного органу, покликаного захищати інтереси держави у відповідних відносинах».

Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що заступник Генерального прокурора України - керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Холодницький Н. І. звернувся до суду з апеляційною скаргою в межах наданих йому повноважень на захист інтересів держави, а саме у разі винесення обвинувального вироку з призначенням ОСОБА_2 покарання у вигляді конфіскації майна - на отримання в дохід держави нерухомого майна, яке належить відповідачу, і на яке накладено арешт в рамках кримінального провадження.

Щодо доводів касаційної скарги:

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваній постанові апеляційного суду, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду касаційної скарги:

Суд касаційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог, викладених у касаційній скарзі. Судом не встановлено достатніх підстав вийти за межі розгляду справи, визначені правилом статті 400 ЦПК України.

Верховний Суд встановив, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу

ОСОБА_2 без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 13 грудня 2018 року- без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Щодо передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду:

У касаційній скарзі ОСОБА_2 заявлено клопотання про передачу даної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, посилаючись на те, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).

Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй ухвалі від 30 жовтня 2018 року у справі № 757/172/16-ц, виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.

Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки наведені ОСОБА_2 аргументи, в розумінні приписів частини п`ятої статті 403 ЦПК України, не є тими обставинами, що містять виключну правову проблему.

Щодо судових витрат:

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 405, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_2 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 13 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко