Постанова

Іменем України

12 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 552/886/19

провадження № 61-10803св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С.,

Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

заявник - лікар-психіатр 5-А відділення Комунального підприємства «Полтавська обласна клінічна психіатрична лікарня ім. О. Ф. Мальцева» ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Комунального підприємства «Полтавська обласна клінічна психіатрична лікарня ім. О. Ф. Мальцева» на постанову Полтавського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Панченка О. О., Одринської Т. В., Пікуля В. П.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст заяви

У лютому 2019 року лікар-психіатр 5-А відділення Комунального підприємства «Полтавська обласної клінічна психіатрична лікарня ім. О. Ф. Мальцева» (далі - КП «ПО КПЛ ім. О. Ф. Мальцева») ОСОБА_1 . звернулася до суду із заявою про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу ОСОБА_3 .

Заява мотивована тим, що на стаціонарне лікування у 5-А відділення указаної лікарні в порядку примусової госпіталізації 15 лютого 2019 року об 11 год 00 хв за направленням лікаря-психіатра Лубенської центральної районної лікарні Сікач Л. М. була госпіталізована ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Пацієнтка раніше на диспансерному обліку у психіатра не перебувала, в Полтавській обласній клінічній психіатричній лікарні не лікувалася.

На підставі статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» 15 лютого 2019 року о 13 год 15 хв ОСОБА_3 була оглянута комісією лікарів-психіатрів Полтавської обласної клінічної психіатричної лікарні та їй встановлено діагноз: «Гострий, переважно маячний психотичний розлад. F 23.3».

Зважаючи на наявність у хворої тяжкого психічного розладу, відмову від добровільного лікування, внаслідок чого вона виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих (агресія по відношенню до батька та матері), на підставі статей 14, 16 Закону України «Про психіатричну допомогу», комісія лікарів-психіатрів дійшла висновку про доцільність госпіталізації ОСОБА_3 до психіатричного стаціонару в примусовому порядку.

На даний час, стан хворої нестабільний, заявник вважає, що стан пацієнтки являє собою суспільну небезпеку та просила винести рішення про примусову госпіталізацію ОСОБА_3 до психіатричного стаціонару.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 20 лютого 2019 року заяву задоволено; госпіталізовано в примусовому порядку до психіатричного стаціонару ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що висновки комісії лікарів від 15 лютого 2019 року, від 18 лютого 2019 року та від 19 лютого 2019 рокупро психічний стан ОСОБА_3 є підставою для її госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, передбаченому статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», оскільки психічний розлад ОСОБА_3 є такого виду та ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні, оскільки без лікування в стаціонарних умовах є ризик того, що ОСОБА_3 може вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку як для себе, так і для оточуючих.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року рішення Київського районного суду м. Полтави від 20 лютого 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні заяви про примусову госпіталізацію.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що стаття 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачає примусову госпіталізацію особи лише у виняткових випадках, а заявник не надав достатніх доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 вчиняє чи має намір вчинити дії, небезпечні для неї чи оточуючих, або доказів того, що вона не може задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини від 24 жовтня 1979 року у справі Winterwerp v. the Netherlands, суд апеляційної інстанції мотивував свій висновок презумпцією психічного здоров`я людини та незаконності втручання держави в її особисту свободу на підставі припущення щодо наявності психічного захворювання. Апеляційний суд також врахував, що на даний час ОСОБА_3 рішенням суду обмежено дієздатною чи недієздатною не визнавалася, експертиза стану її психічного здоров`я належним чином не проводилась, також раніше на обліку та лікуванні у психіатричних закладах не перебувала.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій у травні 2019 року до Верховного Суду КП «ПО КПЛ ім. О. Ф. Мальцева» посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог відзиву на касаційну скаргу

У червні 2019 року ОСОБА_3 подала відзив, у якому просить касаційну скаргу КП «ПО КПЛ ім. О. Ф. Мальцева» залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки вона постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У липні 2019 року КП «ПО КПЛ ім. О. Ф. Мальцева» надіслало відповідь на відзив ОСОБА_3 у якому просив касаційну скаргу задовольнити, а відзив заінтересованої особи відхилити.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Указана справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, що в КП «ПО КПЛ ім. О. Ф. Мальцева» 15 лютого 2019 року об 11 год 00 хв за направленням лікаря-психіатра Лубенської ЦРЛ ОСОБА_8 була госпіталізована ОСОБА_3 , 24 вересня 1987 року, з діагнозом: гострий, переважно маячний психотичний розлад. F 23.3.

У приймальному відділенні КП «ПО КПЛ ім. О. Ф. Мальцева» під час огляду черговим лікарем ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , активно чинила опір при огляді, кричала, нецензурно лаялася, була агресивна по відношенню до персоналу, у зв`язку з чим проводилася м`яка фіксація на 30 хв. Від госпіталізації ОСОБА_2 - ОСОБА_3 категорично відмовилася.

Згідно висновку комісії лікарів-психіатрів КП «ПО КПЛ ім. О. Ф. Мальцева» від 15 лютого 2019 року № 12 госпіталізація ОСОБА_3 , до психіатричного стаціонару у примусовому порядку визнана доцільною, зважаючи на наявність у неї тяжкого психічного розладу - гострого, переважно маячного психотичного розладу і відмову від добровільного лікування, внаслідок чого вона виявляла реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих (агресивна поведінка по відношенню до батька та матері).

Зі змісту заяви лікаря-психіатра 5-А відділення КП «ПО КПЛ ім. О. Ф. Мальцева» ОСОБА_1 про примусову госпіталізацію особи до психіатричного відділення вбачається, що підставою для звернення з даною заявою стало те, що ОСОБА_3 згідно заяв її батьків та колишнього чоловіка, останні 3 місяці поводить себе роздратовано, часто, без поважних причин ламає меблі, б`є тарілки, палить постільну білизну, кухонною сокирою розбила телевізор, неодноразово била матір та батька, робила безпідставні зауваження колишньому чоловіку, постановою Лубенського міськрайонного суду від 31 жовтня 2018 року притягнута до адміністративної відповідальності.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У силу частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Підпунктом «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифікованої Верховною Радою України прийняттям Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законного затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг відповідно до процедури, встановленої законом.

З огляду на вимоги процесуального закону (статті 339-342 ЦПК України) та відповідно до статей 14, 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» рішення про надання відповідної психіатричної допомоги у примусовому порядку приймається виключно судом.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» (у редакції, чинній на момент направлення заяви про госпіталізацію), особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Розглядаючи справу, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що направлена до суду заява про госпіталізацію не містить безумовних підстав, передбачених статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», які б давали суду право надати згоду на госпіталізацію ОСОБА_3. до психіатричного закладу в примусовому порядку без її усвідомленої згоди, оскільки заявник не надав достатніх доказів на підтвердження обставин вчинення чи виявлення наміру вчинити ним дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, або доказів того, що ОСОБА_3 неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

При цьому колегія суддів виходить із того, що встановлення судового контролю за процедурою примусової госпіталізації передбачає дослідження та оцінку судом висновку лікарів-психіатрів КП «ПО КПЛ ім. О. Ф. Мальцева» від 15 лютого 2019 року № 12 про доцільність госпіталізації особи у відділення стаціонару лікарні без її усвідомленої згоди у сукупності з іншими доказами, що підтверджують такий стан особи, який дає підстави саме для примусової госпіталізації.

Сама по собі наявність такого висновку лікарів-психіатрів при відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію ОСОБА_3 до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди.

Оскільки відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, відсутні правові підстави ставити під сумнів висновок суду апеляційної інстанції про недостатність в даній справі доказів для примусової госпіталізації особи до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди.

У касаційній скарзі КП «ПО КПЛ ім. О. Ф. Мальцева» посилається на те, що ОСОБА_3 вчиняє дії, які становлять небезпеку для оточуючих і для себе, зокрема, погрожує своїм батькам, медичному персоналу, штовхала малолітню доньку, розбила кухонною сокирою телевізор, палила одяг, такі вчинки є підставою для примусової госпіталізації останньої.

Апеляційний суд належним чином дослідив вказані обставини та дійшов обгрунтованого висновку про те, що факт псування ОСОБА_3 меблів та техніки, не є підставою для примусової госпіталізації останньої до психіатричного стаціонару, оскільки, є наслідком сімейно-побутових конфліктів, що постійно існують в родині.

Обставини встановлені судом 31 жовтня 2018 року при розгляді адміністративного матеріалу про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 не свідчить про те, що остання створює безпосередню небезпеку для оточуючих.

Крім того, на даний час ОСОБА_3 рішенням суду обмежено дієздатною чи недієздатною не визнавалася, експертиза стану її психічного здоров`я належним чином не проводилась, також раніше на обліку та лікуванні у психіатричних закладах не перебувала.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Комунального підприємства «Полтавська обласна клінічна психіатрична лікарня ім. О. Ф. Мальцева» залишити без задоволення.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 11 квітня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

В. С. Жданова

В. О. Кузнєцов