Справа № 128/2057/17
Провадження № 22-ц/801/2489/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ганкіна І. А.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 рокуСправа № 128/2057/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Шемети Т. М., Якименко М. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Вінницького районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 30 вересня 2019 року в м. Вінниці суддею цього суду Ганкіною І. А., зі складанням його повного тексту 08 жовтня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи його тим, що відповідно до укладеного кредитного договору б/н від 28 вересня 2011 року відповідач отримав кредит у розмірі 300, 00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ОСОБА_1 підписом у анкеті-заяві підтвердив свою згоду на те, що ця заява разом з запропонованими банком Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Відповідно до умов договору ОСОБА_1 зобов`язаний погашати заборгованість за кредитним договором, заборгованість за відсотками за використання кредитних коштів. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладенні договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

В порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконує, у зв`язку з чим станом на 30 червня 2017 року має заборгованість перед позивачем в сумі 45772,67 грн, яка складається з: 3796,88 грн - заборгованості по тілу кредиту; 36030,09 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 3289,86 грн - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн - штраф (фіксована частина); 2155,84 грн - штраф (процентна складова).

Пославшись на вказані обставини, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь вказану суму заборгованості.

Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 31 серпня 2017 року позовні вимоги задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 28 вересня 2011 року в розмірі 45 772, 67 грн 67, яка складається з наступного: 3796.88 грн. - заборгованість за кредитом; 36030.09 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3289.86 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500.00 грн. - штраф (фіксована частина) та 2155.84 грн. штраф (процентна складова). Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 08 грудня 2017 року заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 31 серпня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 3289,86 грн. пені та комісії; 500,00 грн. штрафу (фіксована частина) скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог, в іншій частині заочне рішення залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 10 січня 2019 року заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 31 серпня 2017 року та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 08 грудня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до Вінницького районного суду Вінницької області.

Скасовуючи судові рішення з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, касаційний суд виходив з того, що в ухвалі Вінницького районного суду Вінницької області від 19 жовтня 2017 року про залишення без задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення цього ж суду від 31 серпня 2017 року, місцевим судом не надано оцінки доводам заявника щодо пропуску позивачем строків позовної давності. Водночас, апеляційний суд при перегляді справи вищевказаного не врахував, не перевірив обставини, за яких заявник не зміг реалізувати своє право подати заяву про застосування наслідків спливу позовної давності до ухвалення судом заочного рішення та не врахував порушення місцевим судом порядку розгляду справи у заочному порядку.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 30 вересня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором б/н від 28 вересня 2011 року в сумі 3 796, 88 грн., в решті вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись із ухваленим рішенням, АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати в частині вимог, у задоволенні яких відмовлено та постановити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині вимог, у задоволені яких відмовлено, тому, з огляду на положення ст. 367 ЦПК України, в іншій його частині не перевіряється.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, рішення суду цим вимогам в повній мірі не відповідає, тому апеляційний суд, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 264 ЦПК України).

Частиною 4 ст. 265 ЦПК України встановлено, що у мотивувальній частині рішення зазначаються: фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов вірного висновку по суті заявлених вимог, проте вказаних вимог процесуального закону в повній мірі не дотримався, зокрема не вирішив чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, не навів у мотивувальній частині жодних положень норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а лише обмежився наведенням загальних норм права без зазначення своїх висновків та мотивів щодо часткового задоволення заявлених вимог.

За таких обставин, оскільки суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по процентам за користування кредитом, заборгованості за пенею, комісією та штрафами, проте не дотримався наведених вище вимог процесуального закону, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції необхідно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України).

Згідно з положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ч. 1 ст. 527 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

З матеріалів справи вбачається, що 28 вересня 2011 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву (а. с. 6), у якій зазначено, що він, ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, погодився укласти договір про надання банківських послуг. Водночас, у вказаній заяві не зазначена процентна ставка за користування кредитними коштами, яка кредитна картка видавалась та чи видавалась вона взагалі, відсутні будь-які умови кредитного договору, а лише міститься інформація про анкетні дані ОСОБА_1 .

Відповідно до наданої позивачем довідки про умови кредитування ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , відповідно до договору SAMDN0374, з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», підписаної позичальником, пільговий період кредитування становить 55 днів; нарахування процентів здійснюється по ставці 0,01% річних; базова процентна ставка на місяць - 2,5%; розмір обов`язкового щомісячного платежу - 7% від заборгованості, але не менше 50 грн; з терміном внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним; розмір пені за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів - 1 % від загального розміру заборгованості, але не менше 30 грн в місяць, яка нараховується 1 раз на місяць; розмір штрафу за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань більш ніж на 30 днів становить 500 грн + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій (а. с. 7, 113).

Згідно з проведеним позивачем розрахунком заборгованості за договором № б/н від 28 вересня 2011 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 30 червня 2017 року розмір заборгованості становить 45 772, 67 грн 67, яка складається з наступного: 3796.88 грн. - заборгованість за кредитом; 36030.09 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3289.86 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500.00 грн. - штраф (фіксована частина) та 2155.84 грн. штраф (процентна складова) (а. с. 4-5).

ПАТ КБ «ПриватБанк» надано суду довідку про те, що ОСОБА_1 28 вересня 2011 року було підписано договір б/н, за яким надано наступні кредитні картки: НОМЕР_6 від 28 вересня 2011 року з терміном дії до червня 2015 року; НОМЕР_2 від 19 березня 2012 року з терміном дії до грудня 2015 року; НОМЕР_7 від 05 лютого 2014 року з терміном дії до жовтня 2017 року (а. с. 94).

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на ОСОБА_1 , договір б/н від 28 вересня 2011 року, старт карткового рахунку НОМЕР_2 та встановлення кредитного ліміту в розмірі 300,00 грн - 28 вересня 2011 року, зміна кредитного ліміту на 3800,00 грн також 28 вересня 2011 року (а. с. 95).

З виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 НОМЕР_3 за період з 01 січня 1999 року по 20 листопада 2017 року видно, що кредитний ліміт по основній карті НОМЕР_6 становить 0,00 грн, баланс на початок періоду 0,00 грн, усього надходжень - 10344,28 грн, усього витрат - 67540,39 грн, баланс на кінець періоду - 57196,11 грн. 16 березня 2012 року здійснено останнє надходження готівки за платіжними картами НОМЕР_4 , з карти на карту НОМЕР_5 , в розмірі 250 грн. Крім того, 29 вересня 2011 року по цій картці встановлено кредитний ліміт в розмірі 10 грн, а 08 листопада 2011 року кредитний ліміт знижено до 0,00 грн (а. с. 101-110).

Умовами та Правилами надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256 та які регулюють відносини між банком та клієнтом щодо відкриття та обслуговування карткового рахунку клієнта, а також інших банківських послуг, встановлено, що для надання послуг банк відкриває клієнту карткові рахунки, видає картки, їх вид та строк дії визначено у анкеті-заяві та в Пам`ятці клієнта, підписанням якої клієнт та банк заключають договір про надання банківських послуг. Датою заключення договору є дата відкриття рахунку, зазначена в розділі «відмітки банку» анкети-заяви. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку, одночасно, передбачена можливість односторонньої зміни тарифів та інших невід`ємних частин договору (а. с. 8-31).

Долучені позивачем до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг та анкета-заява від 28 вересня 2011 року, не містять інформації, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме з ними погодився ОСОБА_1 шляхом проставлення підпису у анкеті-заяві. Отже, позивачем не надано належних і допустимих доказів, що Умови, які є частиною договору про надання банківських послуг та з якими відповідач був ознайомлений станом на день укладення договору - 28 вересня 2011 року та Умови, долучені до позовної заяви, є однаковими, а також доказів того, що вказані документи взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

За таких обставин, в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Отже, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві розміру наданого кредиту та можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, надані банком Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Такі висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються із висновками Великої Палати Верховного суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Апеляційний суд звертає увагу, що з довідок банку про надання переліку кредитних карт та зміну умов кредитування і обслуговування, які містять суперечливі дані, неможливо достовірно встановити яка з наданих ОСОБА_1 карт була кредитною, оскільки 28 вересня 2011 року видано карту НОМЕР_6, а 19 березня 2012 року - карту НОМЕР_2 , водночас зміна кредитного ліміту, яке здійснювалось 28 вересня 2011 року, відбувалось по картковому рахунку НОМЕР_2 , який на момент змін не існував. У виписці банку зазначено, що рух коштів, а саме: видача готівки, поповнення карткового рахунку, нарахування та списання процентів, штрафів здійснювалось по картковому рахунку НОМЕР_6 , кредитний ліміт на якому становив 0,00 грн, а збільшення кредитного ліміту по цьому рахунку не здійснювалось. Крім того, розмір заявленої заборгованості, наведений в розрахунку заборгованості, суперечить сумі заборгованості, наведеній у виписці по рахунку.

Довідка про умови кредитування ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , відповідно до договору SAMDN0374, з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», не є належним доказом, який підтверджує правомірність нарахування банком заявленого розміру заборгованості за договором б/н від 28 вересня 2011 року, оскільки анкета-заява від 28 вересня 2011 року не містить інформації про укладення ОСОБА_1 і ПАТ КБ «Приватбанк» договору SAMDN0374 та отримання позичальником карки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», що унеможливлює здійснити розрахунок заборгованості.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за відсотками, пенею та штрафами, оскільки витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та довідка про умови кредитування, які долучені до позовної заяви, не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору, отже зазначені вимоги не можуть бути задоволені у зв`язку з їх безпідставністю через відсутність обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 28 вересня 2011 року.

За таких обставин, відсутність належних та допустимих доказів по суті заявлених позовних вимог унеможливлює встановити на яких умовах здійснювалось кредитування відповідача, отже відсутні й підстави для застосування правових наслідків порушення зобов`язання.

Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення у зв`язку з незастосуванням судом першої інстанції положень ст. 1048 ЦК України та стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом у розмірі на рівні облікової ставки НБУ, оскільки місцевий суд розглянув дану справу дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, який передбачено ст. 13 ЦПК України, та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних доказів.

Всі інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, однак висновків суду не спростовують, а тому відхиляються.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, оскільки суд першої інстанції не дотримався вимог процесуального закону щодо зазначення положень норм матеріального права, а лише обмежився наведенням переліку ряду загальних норм права та посиланням на деякі докази без зазначення своїх висновків та мотивів, рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 30 вересня 2019 року необхідно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково, рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 30 вересня 2019 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : Т. М. Шемета

М. М. Якименко

Текст постанови виготовлено 12 грудня 2019 року.