Постанова

Іменем України

16 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 480/561/16-ц

провадження № 61-5867св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ОСОБА_2 (правонаступник - ОСОБА_3 ),

відповідачі: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 15 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Крамаренко Т. В., Лівінського І. В., Серебрякової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

В лютому 2016 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 звернулась до суду з позовними вимогами, які було уточнено, про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу, припинення чинності державного акта та визнання права власності.

Позовні вимоги мотивовано тим, що через постійні хвороби ОСОБА_2 потребувала стороннього догляду та допомоги. На прохання своєї колишньої невістки ОСОБА_4 позивач продала належну їй квартиру

АДРЕСА_1 та на виручені кошти придбала будинок АДРЕСА_2 разом із земельною ділянкою, на якій він розташований АДРЕСА_3 для спільного проживання разом із родиною ОСОБА_4 .

На час укладання вказаного договору ОСОБА_4 перебувала в Італії на заробітках. Догляд за ОСОБА_2 здійснював колишній чоловік невістки - ОСОБА_3 .

Після повернення ОСОБА_4 з Італії, у вересні 2015 року, позивачці стало відомо про те, що житловий будинок та земельна ділянка, які придбані за її кошти, оформлено не на її ім`я, а на ім`я відповідачки. На момент укладання спірного договору позивачка була впевнена, що право власності на спірний будинок зареєстровано саме за нею.

Посилаючись на викладені обставини та на підставі статей 235, 217 ЦК України, ОСОБА_2 , остаточно уточнивши позовні вимоги, просила суд:

- визнати частково недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_3 , в частині встановлення стороною договору «покупець» - « ОСОБА_4 » замість « ОСОБА_2 »;

- припинити чинність Державного акта на право приватної власності на землю, виданого на ім`я ОСОБА_5 24 листопада 2009 року на підставі рішення ХХІІІ позачергової сесії 5 скликання Криничанської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 11 листопада 2009 року за № 1, в тому числі в частині посвідчення приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Біцюк Т. Є. переходу права власності на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_3 , до ОСОБА_4 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 0,1937 га, розташовану по АДРЕСА_3 , призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та право власності на житловий будинок разом з відповідною частиною господарських будівель та споруд, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції:

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області

від 14 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано частково недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку

АДРЕСА_3 , укладений 23 вересня 2010 року між

ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Біцюк Т. Є. за реєстровим № 1786, в частині встановлення стороною договору «покупець» « ОСОБА_4 » замість « ОСОБА_2 ».

Припинено чинність Державного акта про право приватної власності на землю, виданого ОСОБА_5 24 листопада 2009 року на підставі рішення ХХІІІ позачергової сесії 5 скликання Криничанської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 11 листопада 2009 року за № 1, в тому числі в частині посвідчення приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Біцюк Т. Є. переходу права власності на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_3 , до ОСОБА_4 .

Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на земельну ділянку площею 0,1937 га, розташовану по АДРЕСА_3 , призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та право власності на житловий будинок разом з відповідною частиною господарських будівель та споруд, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішення мотивовано тим, що представник відповідачки повністю визнав позовні вимоги, договір купівлі-продажу спірного будинку та земельної ділянки є удаваною угодою в частині покупця, оскільки в дійсності майно придбавалося за кошти позивачки - ОСОБА_2 та для неї.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції:

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 15 лютого 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 задоволено.

Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 14 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 (правонаступника ОСОБА_2 ) до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу, припинення чинності державного акта та визнання права власності відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова мотивована тим, що стороною спірного договору позивач не був, а зі встановлених судами фактичних обставин справи не вбачається, що воля сторін договору була направлена на приховування іншого правочину, а тому висновок суду першої інстанції про можливість застосування до спірних правовідносин положення статті 235 ЦК України є помилковим. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний будинок та земельна ділянка були придбані за кошти ОСОБА_2 позивачем не надано.

Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі:

19 березня 2019 року ОСОБА_3 (правонаступник ОСОБА_2 ) звернувся через засоби поштового зв`язку до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Миколаївського апеляційного суду від 15 лютого 2019 року, а рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 14 липня 2016 року залишити в силі, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд неналежним чином оцінив докази, не дослідив питання дійсної спрямованості волі сторін при укладанні спірного договору та дійшов неправильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири в частині покупця та переведення права покупця на позивача, оскільки воля сторін спірного договору була направлена на приховання іншого правочину, тому, відповідно до статті 235 ЦК України, даний правочин в частині покупця є удаваним.

Судом апеляційної інстанції не враховано правову позицію щодо розгляду судами окремих категорій цивільних справ (зобов`язання, що виникають з угод), викладену Верховним Судом України 04 серпня 2001 року.

Крім того, спірний житловий будинок є єдиним житлом ОСОБА_3 , яке він успадкував від позивача ОСОБА_2 , й останньою волею якої було залишення житлового будинку за ОСОБА_3 .

Судом апеляційної інстанції, в порушення вимог статті 358 ЦПК України, безпідставно поновлено ОСОБА_4 строк на апеляційне оскарження судового рішення, оскільки після ухвалення рішення судом першої інстанції пройшло більше одного року, копію оскаржуваного рішення суду першої інстанції отримано представником ОСОБА_4 ще 07 грудня 2017 року, обставин непереборної сили ОСОБА_4 не заявлялись. Замість апеляційної скарги ОСОБА_4 було подано заяву про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 14 липня 2016 року і тільки піcля відмови районним судом у задоволенні даної заяви, ОСОБА_4 звернулася до суду з апеляційною скаргою.

ОСОБА_4 , яка була особисто присутня в судовому засіданні під час розгляду її зави про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, визнала факт, що їй було відомо про розгляд даної справи і те, що вона спонукала ОСОБА_3 використати повноваження, надані довіреністю, та визнати від її імені позов.

Питання щодо чинності або нечинності довіреності та питання щодо неповідомлення сторони про розгляд справи не може вважатись нововиявленими обставинами. До того ж ОСОБА_3 , як представником ОСОБА_4 , було подано до районного суду письмову заяву про визнання позову в даній справі в межах строку дії довіреності.

Щодо порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, заявник зазначає, що не були допитані та не залучені до участі у справі особи, пояснення яких відіграють вагому роль у вирішенні даного спору.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі № 480/561/16-ц та витребувано справу з Миколаївського районного суду Миколаївської області.

У травні 2019 року матеріали цивільної справи № 480/561/16-ц надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 29 листопада 2019 року заяву ОСОБА_3 про зупинення дії постанови Миколаївського апеляційного суду

від 15 лютого 2019 року задоволено. Зупинено дію постанови Миколаївського апеляційного суду від 15 лютого 2019 року в справі

№ 480/561/16-ц до закінчення касаційного провадження.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи:

31 серпня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Продаж квартири вчинено

за 22 743,00 грн.

23 вересня 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , від імені якої на підставі довіреності діяла ОСОБА_9 , було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з земельною ділянкою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1937 га, кадастровий номер :08:003:0008, що розташовані в АДРЕСА_3 . Продаж відчужуваного майна вчинено

за 172 844,00 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 померла.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року залучено до участі у справі ОСОБА_3 як правонаступника

ОСОБА_2 у якості позивача по справі.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права:

Згідно із статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю та загальним правилом договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмету купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.

Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України в редакції, чинній на час звернення до суду з позовом, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Аналогічні висновки щодо застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16, на яку правильно послався суд апеляційної інстанції при вирішенні справи.

Обґрунтовуючи свої вимоги та посилаючись на приписи статті 235 ЦК України, ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , вказувала на те, що спірний будинок та земельна ділянка були придбані за її кошти, проте відповідачка оформила спірне майно на своє ім`я.

Відповідно до статті 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що під час укладання спірної угоди, ОСОБА_3 надав нотаріально посвідчену згоду своїй дружині - ОСОБА_4 на купівлю спірного будинку та земельної ділянки за ціну та на умовах за її розсудом. Також, йому було роз`яснено, що придбане майно належатиме їм на праві спільної сумісної власності.

Суд апеляційної інстанції, посилаючись на вказані вище норми права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано доказів того, що кошти в розмірі 172 844,00 грн, які були сплачені при придбанні спірного майна належали саме ОСОБА_2 , а також доказів залучення коштів ОСОБА_2 , отриманих нею від продажу дачного будинку, на купівлю спірного будинку з земельною ділянкою, оскільки не може підтверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму.

Таким чином, вирішуючи спір, апеляційний суд з дотриманням вимог

статей 89, 263-264, 382 ЦПК України повно та всебічно з`ясував обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку скасування рішення суду першої інстанції та відмову в задоволенні ОСОБА_3 (правонаступника ОСОБА_2 ), який не був стороною спірного правочину, ним не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що договір купівлі-продажу житлового будинку з земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , укладений 23 вересня 2010 року, є удаваним в частині покупця та визнання ОСОБА_2 покупцем такого будинку з земельною ділянкою.

Отже, висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи заявника в касаційній скарзі про безпідставне поновлення ОСОБА_4 строку на апеляційне оскарження судового рішення є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції, встановивши що ОСОБА_4 не була повідомлена про час та місце розгляду справи судом першої інстанції, перебувала з 26 лютого 2016 року по грудень 2017 року закордоном, та, визнавши причини пропуску поважними, дійшов обґрунтованого висновку про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення суду апеляційної інстанцій ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться лише до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, перебуває поза межами повноважень Верховного Суду.

Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду касаційної скарги:

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу

ОСОБА_3 без задоволення, а постанову Миколаївського апеляційного суду від 15 лютого 2019 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховний Суд поновлює дію постанови Миколаївського апеляційного суду від 15 лютого 2019 року.

Щодо судових витрат:

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 15 лютого 2019 року залишити без змін.

Поновити дію постанови Миколаївського апеляційного суду від 15 лютого 2019 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко