Справа № 211/3212/17
Провадження № 2/211/107/19
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
24 січня 2019 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді - Ніколенко Д.М.,
за участю секретаря судового засідання - Гулько А.С.,
позивача - ОСОБА_1, представника позивача - ОСОБА_2, відповідача - ОСОБА_3, представника відповідача - ОСОБА_4,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розподіл спільного майна подружжя,-
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про розподіл спільного майна подружжя, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з 1987 року по 2003 рік перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу вони мають повнолітнього сина ОСОБА_5 В період шлюбу ними було придбано за спільні кошти 07 серпня 2001 року на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Договір був оформлений на імя відповідача, про що вона не заперечувала, та після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 залишилася мешкати в квартирі. Однак відповідач, який після розірвання шлюбу мешкав з новою родиною в належному йому будинку №23 по вул. Ярошенка м. Кривого Рогу, повідомив її, що має власні плани на їх квартиру, тому з метою захисту своїх прав просить розділити між нею та ОСОБА_3 однокімнатну квартиру № 32 житловою площею 16,6 кв.м., загальною площею 37,6 кв.м., розташовану на шостому поверсі девятиповерхового будинку № 3 по вул. Сімонова в м. Кривому Розі, визнавши за нею право власності на 1/2 частку квартири.
В ході розгляду справи позивач заявлені вимоги уточнила, в редакції позову від 27.03.2018 року (а.с. 57-61) зазначила, що відповідач 15 травня 2001 року звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, однак судом було надано строк для примирення терміном 6 місяців, період примирення тривав з травня 2001 року по середині грудня 2001 року. Тому вони з відповідачем з метою збереження сім'ї здійснювали примирення: мешкали разом, вели спільне господарство, здійснювали виховання сина, та маючи спільні сімейні цілі, за спільні сімейні кошти купили 07 серпня 2001 року спірну квартиру, маючи на меті, що ця квартира залишиться їх спільному сину. Вона самостійно знайшла квартиру, повідомивши про це відповідача, разом вони відвідали ріелторську контору, ріелтор показав їм квартиру, на оглядини вони брали з собою на той час ще неповнолітнього сина. Вони придбали квартиру, при цьому при укладенні угоди вона теж була присутня у нотаріуса, якого самостійно й підшукала. В звязку з жахливим станом в квартирі, ними було прийнято рішення про ремонт помешкання, тому за спільною згодою вона заселилась в квартиру з метою керування ремонтними роботами, а відповідач залишився мешкати разом з сином в будинку № 23 по вул. Ярошенка в м. Кривому Розі. 20 листопада 2001 року відповідач, усвідомлюючи, що квартира куплена за спільні сімейні кошти, зареєстрував її в квартирі як члена своєї родини, та до цього часу вона значиться зареєстрованою та мешкає в квартирі. В середині грудня 2001 року ремонт в квартирі припинено через відмову відповідача надати кошти та повідомив її про закінчення ведення з нею спільного господарства та спільного сімейного бюджету. Рішенням суду від 28 грудня 2001 року шлюб між ними розірвано. В судовому рішенні судом не встановлено, з якого часу припинено ведення спільного господарства, ОСОБА_3 при поданні позовної заяви до суду про розірвання шлюбу вказував, що на час подання позову сторони не підтримують шлюбні відносини, однак про примирення після подачі позову ним нічого суду не заявлено. Так, вони не підтримували близькі стосунки як подружжя, однак вели спільне господарство та мали спільний сімейний бюджет. тому з метою захисту права власності просить визнати квартиру АДРЕСА_2, спільною сумісною власністю її та відповідача, розділивши її між ними та визнавши за нею та відповідачем право власності за кожним окремо на Ѕ частку квартири.
Ухвалою суду від 24 липня 2017 року відкрито провадження по справі.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_2 наполягали на задоволенні позову з підстав, що викладені в уточненій позовній заяві.
Відповідач ОСОБА_3 та його представник адвокат ОСОБА_4 заперечували проти задоволення позову, наполягали, що спірна квартира є особистою приватною власністю відповідача, при цьому відповідач не заперечував, що з моменту придбання квартири і по сьогоднішній день за квартплату сплачує позивач.
Відповідач також надав відзив на позов (а.с. 33-35), в обґрунтування якого зазначено, що рішенням Жовтневого суду м. Кривого Рогу від 28.12.2001 р. встановлено, що фактичні шлюбні відносини між сторонами припинено з травня 2001 року, а отже вказані обставини відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України повторному доказуванню не підлягають. Таким чином, спірна квартир була придбана ним за договором купівлі-продажу від 07 серпня 2001 року під час фактичного припинення шлюбних стосунків з ОСОБА_1, що також можуть підтвердити свідчи, які на той час були його сусідами. Крім того, ним було отримано в борг у ОСОБА_6 позику в сумі 1100,00 доларів США після фактичного припинення шлюбних відносин саме на придбання квартири, вказану суму він віддавав зі своє заробітної плати, що підтверджується довідкою про доходи. Позивач же не зазначила джерело походження її коштів на придбання квартири та взагалі не відобразила свої доходи. Зазначив, що з самого початку квартира була придбана для їх спільного сина ОСОБА_7, про що знала і позивачка. Син же після фактичного припинення шлюбних стосунків з позивачкою проживає разом з ним, батьком, та його новою сімєю в будинку № 23 по вул. Ярошенка в м. Кривому Розі, де раніше проживала і позивачка до фактичного припинення з ним шлюбних відносин. Таким чином, ніякого порушення права власності ОСОБА_1 відносно спірної квартири та поділу спільного майна подружжя, не відбувалося. Позивачка не мала жодних претензій щодо поділу спільного майна з моменту фактичного припинення шлюбних стосунків з ним. В звязку з викладеним просить в задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування відповіді на відзив (а.с. 46-47) позивачем зазначено, що вказані у відзиві на позов обставини не відповідають дійсності та фактично сфальсифіковані, оскільки твердження про те, в кого саме і коли саме відповідач брав гроші для придбання квартири, з яких сум цей борг погашав і коли саме фактично були припинені шлюбні стосунки є неправдивими, що можуть підтвердити свідки.
Так, допитана в якості свідка ОСОБА_8 суду пояснила, що вона є сусідкою ОСОБА_1 Зазначила, що влітку 2001 року подружжя ОСОБА_1 цікавилось сусідами по будинку №3 по вул. Сімонова, хотіли придбати там квартиру. Коли придбали ту квартиру, разом робили ремонт, обдирали шпалери, порядки наводили. Інна казали, що то її чоловік.
Свідок ОСОБА_9 пояснив, що є сусідом ОСОБА_3 з 1961 року. Бачив, що десь в 2000-2002 році ОСОБА_3 почав жити із ОСОБА_8. Інну він бачив декілька разів. В період шлюбу із ОСОБА_1, він до них в гості не приходив.
Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що була сусідкою подружжя ОСОБА_3 по вул.Ярошенка з будинку навпроти. Чітко вказала, що коли ОСОБА_3 не жили разом, то ОСОБА_3 придбав квартиру. З 1998-1999 р.р. ОСОБА_3 не вели спільне господарство. Років 17 як ОСОБА_1 не проживає по вул.Ярошенка. Коли вони жили разом, ОСОБА_1 ніде не працювала. В 2000-2001 р.р. у ОСОБА_3 з'явилась ОСОБА_8.
Свідок ОСОБА_11 пояснила, що добре знає подружжя ОСОБА_3, була їх сусідкою по вул.Ярошенка, сусідні будинки. Вказала на те, що ОСОБА_3 придбали квартиру влітку, ще будучи подружжям. Інна їй перед придбанням квартири показувала гроші - 800 доларів США, вона сама по газеті знайшла ту квартиру. Після покупки квартири, її запросили відсвяткувати на чай з тортом. Вона безпосередньо була в тій квартирі, чула як ОСОБА_3 з ОСОБА_1 обговорювали ремонтні роботи. З будинку до квартири вони вивезли стіл, табурет, диван, шафу. Знає, що ОСОБА_1 звільнилась з заводу в 1995 році, пізніше недовго працювала в школі для глухонімих. В період літа 2001 року у ОСОБА_1 була лежача мати, тому вона часто у неї залишалась доглядати.
Свідок ОСОБА_12 пояснила, що є дружиною ОСОБА_3 з 02.12.2005 р., а до того проживали разом з серпня 2001 року. Влітку 2001 року вони з ОСОБА_3 придбали для його сина ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_3 за гроші, що вона позичила у своєї подруги. Ті гроші вони через рік вже повернули. ОСОБА_13, вказала на те, що вона перестала жити по вул.Ярошенка з весни 2001 року. ОСОБА_14 та ОСОБА_3 почали погіршуватись ще в 1996-1997 р.р.
Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні, будучи під присягою, пояснила, що знає ОСОБА_3 з 1995 року, вона є колегою його нинішньої дружини ОСОБА_12, разом працюють у школі №35. В липні 2001 року за проханням ОСОБА_12, дала в борг ОСОБА_3 1100 доларів США для придбання квартири сину ОСОБА_7. Гроші передавала в своїй квартирі в присутності ОСОБА_12, її подруги Марини та друга ОСОБА_3 - ОСОБА_2. На запитання суду, чому в розписці вказане ім'я свідка ОСОБА_15, а не Марина, пояснила, що вони так називають Микитюк, а як її ім'я по паспорту не знає. Також пояснила, що ОСОБА_3 в строк повернув позичені гроші. Зазначила, що на момент передачі в позику грошей ОСОБА_3 проживав однією сім'єю із ОСОБА_12, про те, чи був він одружений, вона не знала. На запитання представника позивача вже уточнила, що ОСОБА_3 став проживати із ОСОБА_12 з вересня 2001 року.
Вислухавши сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з таких мотивів.
Як встановлено судом, сторони з 02 жовтня 1987 року по 24 листопада 2003 року перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 6,7 копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану, свідоцтва про розірвання шлюбу).
В період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу квартири від 07 серпня 2001 року ОСОБА_3 як покупець, придбав квартиру під № 32 у будинку № 3 по вулиці Сімонова в місті Кривому Розі (а.с. 8 копія договору).
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.
За ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України (роз'яснення пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).
Отже, до спірних правовідносин щодо поділу майна, яке набуто колишнім подружжям до 01 січня 2004 року необхідно застосовувати норми КпШС України.
Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).
Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована.
Згідно з частиною 1 статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічне положення закріплене в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до положень статті 23 КпШС України, майном, нажитим за час шлюбу подружжя розпоряджається за спільною згодою.
При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
Аналогічне зазначено й у частині 3 статті 61 СК України,в відповідно до якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 4 статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.
До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.
Покази свідків вказану обставину не підтверджують.
До того ж, з договору позики від 10.07.2001 р. (а.с. 38) не вбачається, що гроші позичено саме на придбання спірної квартири. Покази свідка ОСОБА_6 суд до уваги в цій частині не бере, оскільки вони взяті зі слів позичальника.
Згідно частини 2 статті 28 КпШС України, суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
В Сімейному кодексі України аналогічне регулюються положеннями статей 119-120 СК України, відповідно до яких у разі встановлення режиму окремого проживання - майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка.
Разом з тим, згідно зі статтею 39 КпШС України, розірвання шлюбу провадиться в судовому порядку, а у випадках, передбачених статтями 41 і 42 цього Кодексу, - органами реєстрації актів громадянського стану.
Відповідно до статті 44 КпШС України, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що 28 грудня 2001 року рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області суду шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 36 копія рішення). Проте свідоцтво про розірвання шлюбу було отримано лише в 2003 році, про що свідчить витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб, відповідно до якого номер актового запису про розірвання шлюбу складено 24 листопада 2003 року за актовим записом № 675 (а.с. 7 зворот).
Крім того, встановлено, що фактичні шлюбні відносини з травня 2001 року (момент подачі позову відповідачем про розірвання шлюбу до суду) до винесення рішення про розірвання шлюбу, між сторонами поновлювалися, що підтверджується показами свідків.
Так, свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_11 зазначили, що на момент купівлі квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проживали разом як сім'я: разом опікувались ремонтом квартири, вирішували побутові питання, тощо.
Свідок ОСОБА_9 не міг вказати чітко, з якого саме часу сторони не проживали разом.
Покази свідка ОСОБА_10 суд ставить під сумнів, оскільки свідок пояснила, що подружжя з кінця 90-х не вело спільного господарства, а в 2000-2001 роках у відповідача зявилася нова дружина, в той час як самим відповідачем зазначено про припинення шлюбних відносин з позивачкою з травня 2001 року, нова дружина ОСОБА_12, з її ж показів, стала проживати з відповідачем з вересня 2001 року.
Оцінюючи достовірність та допустимість показів свідка ОСОБА_12, суд вбачає в них зацікавленість, як дружини відповідача.
Таким чином, відповідачем не доведено факту роздільного проживання сторін при фактичному припиненні шлюбу.
Суд також бере до уваги той факт, що позивач з 2001 року проживає в спірній квартирі, зареєстрована в ній зі згоди відповідача як власника, сплачує комунальні платежі за користування послугами, що також визнавалось та визнається відповідачем. ним не заявлялось вимоги про визнання квартири його особистою власністю.
Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на вище наведене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суддів вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін як майно, набуте подружжям за час шлюбу, та оскільки іншої домовленості між сторонами щодо порядку володіння, користування та розпорядження спірною квартирою не було, виходячи з принципу рівності часток квартира, частки позивача і відповідача в праві спільної сумісної власності на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_4 є рівними, а тому ідеальні частки становлять: 1/2 частки цієї квартири власність ОСОБА_1, 1/2 частки - власність ОСОБА_3
Тому аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 640,00 грн., сплачений нею при подачі позову (а.с.1), тому оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідача на користь позивача.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 60, 61, 63, 70-73 СК України, ст.ст. 10, 12, 13, 81, 141, 263, 265 ЦПК України,суд, -
позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, однокімнатну квартиру № 32 житловою площею 16,6 кв.м., загальною площею 37,6 кв.м., розташовану на шостому поверсі девятиповерхового будинку № 3 по вул. Сімонова в м. Кривому Розі Дніпропетровської області.
Розділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однокімнатну квартиру № 32 житловою площею 16,6 кв.м., загальною площею 37,6 кв.м., розташовану на шостому поверсі девятиповерхового будинку № 3 по вул. Сімонова в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку вказаної квартири.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 01 лютого 2019 року

Суддя Д.М.Ніколенко