Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 758/14834/15-ц

провадження № 61-18501св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальне підприємство «Київська міська лікарня ветеринарної медицини»,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Київська міська лікарня ветеринарної медицини», третя особа - ОСОБА_2 , про поновлення на роботі, стягнення зарплати за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою Комунального підприємства «Київська міська лікарня ветеринарної медицини» на рішення Подільського районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року у складі судді Войтенко Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, посилаючись на те, що вона з 01 вересня 2003 року працювала в Комунальному підприємстві «Притулок для тварин» (далі - КП «Притулок для тварин»), правонаступником якого є Комунальне підприємство «Київська міська лікарня ветеринарної медицини» (далі - КП «Київська міська лікарня ветеринарної медицини»), на посаді головного фахівця служби моніторингу та регулювання чисельності тварин.

Наказом від 13 листопада 2015 року № 134-К її звільнено з роботи у зв`язку із скороченням штату працівників, на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Її звільнення було незаконним, оскільки, враховуючи стаж роботи на підприємстві, вона мала переважне право на залишення на роботі згідно частинами першою, другою статті 42 КЗпП України, а у порушення частини третьої статті 49-2 КЗпП України їй не було запропоновано іншу роботу на цьому підприємстві.

З 18 серпня 2011 року вона є головою Первинної профспілкової організації КП «Притулок для тварин», проте у порушення статті 43 КЗпП України підприємством не було отримано згоди на її звільнення ні від Первинної профспілкової організації КП «Притулок для тварин», ні від Об`єднання первинних профспілкових організацій Київської міської ради та Київської міської державної адміністрації.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила поновити її на роботі у КП «Київська міська лікарня ветеринарної медицини», яке є правонаступником КП «Притулок для тварин», на посаді головного фахівця служби моніторингу та регулювання чисельності тварин, стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 220 275,95 грн та середній заробіток час затримки розрахунку при звільненні у сумі 1 070,60 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року позов задоволено.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного фахівця служби моніторингу та регулювання чисельності тварин КП «Київська міська лікарня ветеринарної медицини».

Стягнуто з КП «Київська міська лікарня ветеринарної медицини» на користь ОСОБА_1 1 070,60 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнуто з КП «Київська міська лікарня ветеринарної медицини» на користь ОСОБА_1 220 275,95 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та в частині стягнення заробітної плати за 1 місяць - листопад 2015 року у розмірі 2 944,15 грн.

Стягнуто з КП «Київська міська лікарня ветеринарної медицини» на користь держави 2 700,67 грн судового збору.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що в період з 30 червня 2015 року (дата попередження позивача про наступне вивільнення) до 13 листопада 2015 року (день звільнення з роботи ОСОБА_1 ) у штаті відповідача були відсутні вакантні посади, що підтверджується довідкою Комісії з припинення КП «Притулок для тварин» від 31 березня 2017 року № 39, тому вакантні посади, які могли бути запропоновані позивачу, були відсутні.

Зважаючи на те, що перевагу на залишення на роботі було надано головному фахівцю ОСОБА_3 , яка мала тривалий стаж роботи в службі моніторингу та регулювання чисельності тварин та мала високі показники ефективності виконуваної роботи, підстав для застосування такої додаткової гарантії під час звільнення як переважне право на залишення на роботі не вбачається.

Первинна профспілкова організація КП «Притулок для тварин», головою якої була ОСОБА_1 , входила до складу Об`єднання первинних профспілкових організацій Київської міської державної адміністрації та Київської міської ради, проте ні Первинна профспілкова організація КП «Притулок для тварин», ні Об`єднання первинних профспілкових організацій Київської міської державної адміністрації не давало згоди на звільнення ОСОБА_1 за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав констатувати факт незаконного звільнення позивача з посади головного фахівця служби моніторингу та регулювання чисельності безпритульних тварин КП «Притулок для тварин».

Факт незаконного звільнення позивача в силу вимог статті 235 КЗпП України дає підстави для нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Київського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року апеляційну скаргу КП «Київська міська лікарня ветеринарної медицини» задоволено частково. Рішення Подільського районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у їх задоволенні.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року змінено в частині визначення розміру судового збору, зменшивши його з 2 700,67 грн до 2 689,96 грн.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині, апеляційний суд виходив з того, що місцевий суд не врахував, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в іншій частині, суд апеляційної інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулося з порушення вимог статей 43, 252 КЗпП України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2019 року КП «Київська міська лікарня ветеринарної медицини» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Подільського районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволення позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в їх задоволенні.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття незаконних рішень.

Судом апеляційної інстанції неправильно застосовано частину третю статті 49-2 КЗпП України.

Також судами не надано оцінки тому, що Первинний профспілковий орган під керівництвом позивача не здійснював своєї роботи з серпня 2011 року, а саме не проводив звітно-виборчих зборів, не звертався до вищестоящого виборного профспілкового органу із службовою документацією, тобто не вирішував жодних питань, які стосуються його статутної діяльності, що підтверджується офіційними листами вищестоящої профспілкової організації. З цієї причини отримати згоду на попереднє звільнення було неможливо інакше, ніж шляхом винесення цього питання на розгляд загальних зборів членів первинної профспілкової організації та трудового колективу, які було проведено 26 квітня 2016 року за відсутності належним чином повідомленого про збори позивача (голови профспілки).

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 01 вересня 2003 року ОСОБА_1 працювала в КП «Притулок для тварин», а з 29 вересня 2014 року - була переведена на посаду головного фахівця служби моніторингу та регулювання чисельності тварин.

18 серпня 2011 року ОСОБА_1 обрано головою Первинної профспілкової організації КП «Притулок для тварин».

Розпорядженням від 04 червня 2015 року № 529 Виконавчим органом Київської міської ради (Київською міською державною адміністрацією) «Про організаційно-правові заходи щодо виконання рішення Київської міської ради від 04 березня 2015 року № 194/1059 «Про діяльність комунального підприємства «Центр ідентифікації тварин» та КП «Притулок для тварин» було утворено комісію з припинення КП «Притулок для тварин» та призначено голову комісії з припинення виконуючого обов`язки директора комунального підприємства - Панченка А. М.

Наказом КП «Притулок для тварин» від 25 червня 2015 року № 51-ОП «Про вивільнення працівників» визначено повідомити працівників в установленому порядку про подальше звільнення у зв`язку з припиненням КП «Притулок для тварин» шляхом приєднання до КП «Київська міська лікарня ветеринарної медицини» у термін до 30 червня 2015 року.

Згідно КП «Притулок для тварин» від 13 листопада 2015 року № 134-К ОСОБА_1 була звільнена із займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням штату працівників.

З вказаним наказом ОСОБА_1 була ознайомлена 13 листопада 2015 року, про що міститься її підпис.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 25 жовтня 2019 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Подільського районного суду міста Києва.

15 листопада 2019 року справа № 758/14834/15-ц надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в кількості п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених, зокрема у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані із звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17.

Відповідно до частини першої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема пунктом 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Згідно з частиною третьою статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об`єднання профспілок).

Частиною третьою статті 252 КЗпП України передбачено, що звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок).

Отже системний аналіз указаних норм закону дозволяє зробити висновок, що попередня згода чи незгода на звільнення працівника, який є членом профспілкової організації або його керівником, з боку профспілкової організації є засобом захисту прав працівника, і це право на захист не може бути обмежено.

Аналогічна позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 01 жовтня 2013 року у справі № 21-319а13 та від 25 березня 2014 року у справі № 21-44а14.

Судами встановлено, що на час звільнення ОСОБА_1 із займаної посади не було отримано згоди на її звільнення як голови Первинної профспілкової організації КП «Притулок для тварин» у КП «Притулок для тварин» та у Об`єднання первинних профспілкових організацій Київської міської державної адміністрації та Київської міської ради.

Разом з тим, згідно з частиною дев`ятою статті 43 КЗпП України, якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

Пленумом Верховного Суду України у пункті 15 Постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що суд, встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Аналогічним чином вирішується спір про поновлення на роботі, якщо згоду профспілкового органу на звільнення визнано такою, що не має юридичного значення. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

Отже як при звільненні члена профспілкової організації без отримання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (стаття 43 КЗпП України), так і при звільненні члена виборного профспілкового органу без отримання попередньої згоди виборного органу, членом якого він є, а також вищого виборного органу цієї профспілки (стаття 252 КЗпП) суд має зупинити провадження по справі та запитати відповідний орган щодо згоди на звільнення. Відсутність такого рішення при час звільнення працівника сама по собі не є безумовною підставою для його поновлення на роботі, оскільки така згода або незгода на звільнення може бути витребувана судом при вирішенні трудового спору.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, висловленим у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 336/5828/16 (провадження № 61-30894сво18).

Виконуючи вимоги частини дев`ятої статті 43 КЗпП України, місцевий суд здійснив запит щодо згоди на звільнення ОСОБА_1

Листом від 19 травня 2016 року № 17 комісія з припинення КП «Притулок для тварин» повідомила суд про те, що подання на ОСОБА_1 про погодження розірвання трудового договору не надходило.

08 серпня 2016 року місцевий суд запитав згоду на звільнення ОСОБА_1 від Об`єднання первинних профспілкових організацій Київської міської державної адміністрації, яка листом від 10 жовтня 2016 року повідомила про те, що 11 березня 2016 року на вимогу суду Комісією з припинення КП «Притулок для тварин» на їх адресу було направлено подання щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_1 . Зважаючи на порушення, виявлені у ході перевірки 11 грудня 2015 року, не було надано згоду на звільнення голови профкому КП «Притулок для тварин» ОСОБА_1 .

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Отже, Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції ухвалюючи рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді головного фахівця служби моніторингу та регулювання чисельності тварин КП «Київська міська лікарня ветеринарної медицини», з яким в цій частині погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог статей 43, 252 КЗпП України.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Розмір такого стягнення слід обчислювати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, виходячи із середньоденного заробітку позивача за два останні місяці роботи до звільнення, помноженого на кількість робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. При цьому середньоденна заробітна плата обчислюється діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

Визнавши незаконними дії та рішення роботодавця щодо звільнення позивача, суд першої інстанції, з рішенням кого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в їх задоволенні, апеляційний суд виходив з того, що зазначені вимоги є взаємовиключними із позовними вимогами про поновлення на роботі на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вказаний висновок апеляційного суду є правильним, з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Окрім того, відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Однак не можна погодитись із тим, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні можливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.

У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16.

Доводи касаційної скарги про те, що Первинний профспілковий орган під керівництвом позивача не здійснював своєї роботи з серпня 2011 року, а саме не проводив звітно-виборчих зборів, не звертався до вищестоящого виборного профспілкового органу із службовою документацією, тобто не вирішував жодних питань, які стосуються його статутної діяльності, що підтверджується офіційними листами вище стоячої профспілкової організації, не заслуговують на увагу та спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами справи.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції у нескасованій після апеляційного перегляду частині та суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій і не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції у нескасованій після апеляційного перегляду частині та постанову апеляційного суду- без змін.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Виконання рішення суду першої інстанції було зупинено ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2019 року. Тому у зв`язку із залишенням касаційної скарги без задоволення необхідно поновити його виконання.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Комунального підприємства «Київська міська лікарня ветеринарної медицини» залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року у нескасованій після апеляційного перегляду частині та постанову Київського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року залишити без змін.

Поновити виконаннярішення Подільського районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька Судді:А. І. Грушицький І. В. Литвиненко В. В. Сердюк І. М. Фаловська