ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

01 лютого 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/3189/18

Головуючий у першій інстанції - Коваленко А. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/180/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Лакізи Г.П., Скрипки А.А.

секретар: Позняк О.М.

Позивач: ОСОБА_2

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство»

Особа, яка подала апеляційну скаргу: Товариство з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство»

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати (суддя Коваленко А.В.), ухвалене о 14 год. 15 хв. у м.Прилуки, повний текст рішення складено 14 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ТОВ «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у сумі 9846 грн 90 коп., компенсацію за невикористану щорічну відпустку у сумі 6402 грн 72 коп., а всього стягнути грошових коштів на загальну суму 16 249 грн 62 коп. Позов мотивовано тим, що позивач працював у відповідача з 06 листопада 2017 року вантажником тимчасово, на період заготівлі та сушіння зерна. Звільнений на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін із 10 серпня 2018 року. ОСОБА_2 вказував, що на день його звільнення йому не було виплачено компенсацію за невикористану відпустку за 24 календарні дні. У зв'язку з невиплатою зазначених коштів позивач також посилався, що має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 листопада 2018 року позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача компенсацію за невикористану щорічну відпустку у сумі 5869 грн 16 коп., а також стягнуто з відповідача на користь держави 704 грн 80 коп. судового збору; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що позивач за період роботи на підприємстві має право на 22 календарні дні відпустки. Також суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в зв'язку з відсутністю у підприємства первинних бухгалтерських та кадрових документів, що унеможливило проведення підприємством виплат сум, належних працівникові в день звільнення.

В апеляційній скарзі ТОВ «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» (з урахуванням клопотання від 24.01.2019 р.) просить зазначене рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення компенсації за невикористану відпустку задовольнити частково в розмірі 4 878,51 грн за 13 днів невикористаної щорічної основної відпустки. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно розраховано кількість днів невикористаної відпустки і суму середньоденного заробітку, адже позивач прийнятий на роботу з 07 листопада 2017 року, а судом проведений розрахунок за період з 18 серпня 2017 року по 10 серпня 2018 року. Відповідач вказує, що судом помилково прийнято до уваги неналежний доказ - надане позивачем «Положення про відпустки працівникам ТОВ «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» за умови праці та за особливий характер роботи», на підставі якого неправильно розраховано кількість днів невикористаної відпустки, що підлягає компенсації. ТОВ «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» вважає, що позивач мав право на 13 календарних днів відпустки, сума компенсації за які складає 4 878,51 грн.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції відповідачем фактично не оскаржується в частині відмовлених позовних вимог - про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні, а тому у цій частині не переглядається апеляційним судом.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону в оскаржуваній частині частково не відповідає судове рішення суду першої інстанції.

По справі встановлено, що наказом №236-к від 06 листопада 2017 року ОСОБА_2 прийнято вантажником тимчасово, на період заготівлі та сушіння зерна, з 07 листопада 2017 року (а.с.7).

Відповідно до Наказу №1-В від 20 серпня 2018 року в зв'язку з надзвичайними обставинами на підприємстві, а саме - рейдерським захопленням ТОВ «Оріон-СКТ», враховуючи, що з 10 серпня 2018 року на елеваторі по пров.Залізничному, 19 м.Прилуки діє зовсім інше підприємство ТОВ «Хліб Прилуччини», а працівники ТОВ «Прилуцьке ХПП» фактично підпорядковуються новому керівництву, наказано зокрема виплатити заробітну плату всім працівникам за фактично відпрацьований час в період з 01.08.2018 року по 10.08.2018 року в розмірі мінімальної заробітної плати (а.с.21). У Додатку №1 до вказаного Наказу встановлено порядок відновлення первинної кадрової документації, згідно якого постановлено для забезпечення дотримання прав працівників, а саме для забезпечення виплати компенсації за невикористану відпустку відновити первинну документацію у термін до 30.10.2018 року; відновити особові картки працівників та бухгалтерські звіти, що дасть можливість вирахувати кількість днів невикористаної відпустки та суму компенсації (а.с.22).

Наказом №20-к від 30 серпня 2018 року ОСОБА_2 звільнено із посади вантажник за угодою сторін із 10 серпня 2018 року. Цим же наказом наказано бухгалтерії провести працівнику відповідні нарахування (а.с.7).

10 вересня 2018 року ОСОБА_2 направив на адресу в.о. директора ТОВ «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» претензію, в якій пропонував, зокрема відповідно до ст.116, 117, 83 КЗпП України провести з ним остаточний розрахунок при звільненні та сплатити середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, а також виплатити грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки (а.с.10).

Згідно додатку №1 до Наказу №20-к про звільнення від 30.08.2018 року, датованого 30 жовтня 2018 року, з метою проведення остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_2 наказано виплатити суму компенсації невикористаної відпустки ОСОБА_2 за 17 календарних днів в розмірі 4 535,26 грн (з розрахунку середньоденної заробітної плати за останній календарний рік - 266,78 грн) на підставі відновлених документів та інших відомостей (а.с.39). Враховуючи те, що питання по виплаті суми компенсації невикористаної відпустки при звільненні ОСОБА_2 розглядається в суді, наказано розрахунок провести у строк до 31.11.2018 року, але не раніше вступу рішення суду в законну силу.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 статті 6 Закону України «Про відпустки» передбачено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Згідно ст.8 Закону України «Про відпустки» щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається: 1) окремим категоріям працівників, робота яких пов'язана з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або виконується в особливих природних географічних і геологічних умовах та умовах підвищеного ризику для здоров'я, - тривалістю до 35 календарних днів за Списком виробництв, робіт, професій і посад, затверджуваним Кабінетом Міністрів України; 2) працівникам з ненормованим робочим днем - тривалістю до 7 календарних днів згідно із списками посад, робіт та професій, визначених колективним договором, угодою. Конкретна тривалість щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від часу зайнятості працівника в цих умовах.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки.

Згідно роз'яснень, викладених у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Пунктами 2, 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях, провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні, які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.

Відповідно до картки (типова форма №П-2) працівника ТОВ «Прилуцьке ХПП» ОСОБА_2 останній прийнятий на роботу 07 листопада 2017 року, відомості про надання йому відпустки відсутні (а.с.6). Відповідач не заперечував, що за відпрацьований період позивачу відпустка не надавалась.

Оскільки ТОВ «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» заперечувало наявність у товаристві документа, який надає право працівникам на додаткову відпустку, Чернігівським апеляційним судом було витребувано такі документи як у відповідача, так і у ТОВ «ВО «Хліб Прилуччини», яке, за доводами відповідача, володіє договірною, кадровою, фінансово-господарською документацією ТОВ «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство».

ТОВ «ВО «Хліб Прилуччини» відповіді на запит не надало.

Згідно наданої відповідачем довідки Управління праці та соціального захисту населення Прилуцької міської ради за період з 01.07.2010 року по 21.01.2019 року ТОВ «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» колективний договір на повідомну реєстрацію не надавало.

Проте, ТОВ «ВО «Хліб Прилуччини» надало на запит апеляційного суду у іншій аналогічній справі копію Протоколу №1 Загальних зборів працівників ТОВ «Прилуцьке ХПП» від 01 липня 2010 року, згідно якого вирішено не укладати колективний договір, керуючись Конвенцією Міжнародної організації праці №98, у зв'язку із укладенням індивідуальних трудових договорів (контрактів) з працівниками у письмовій або усній формі; затверджено, зокрема Положення про надання працівникам основних та додаткових відпусток.

Положенням про відпустки працівникам ТОВ «Прилуцьке ХПП» встановлено тривалість основної відпустки вантажника - 24 дні, а також додаткової відпустки - 7 днів (а.с.41).

Відповідно до ч.4 ст.81 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи, що постановою Чернігівського апеляційного суду від 24 січня 2019 року, яка набрала законної сили, у справі № 742/3146/18 встановлено наявність Протоколу №1 Загальних зборів працівників та Положення про відпустки працівникам, якими передбачено надання працівникам ТОВ «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» основної відпустки тривалістю 24 дні і додаткової відпустки тривалістю 7 днів, вказані обставини не підлягають доказуванню у даній справі. Таким чином, доводи відповідача щодо відсутності у ОСОБА_2 права на додаткову відпустку є необґрунтованими.

З оскаржуваного рішення суду першої інстанції вбачається, що для розрахунку компенсації за невикористану відпустку судом взято суму нарахованої заробітної плати позивача 94 438,48 грн, яка зазначена ОСОБА_2 у розрахунку заборгованості (а.с.5).

Відповідач не погоджується з таким розміром і вважає, що розрахунок компенсації повинен бути проведений із розміру заробітної плати позивача - 72 052,28 грн.

По справі встановлено, що позивач працював у ТОВ «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» в період з 07 листопада 2017 року по 10 серпня 2018 року.

Відповідно до індивідуальної відомості про застраховану особу, виданої Пенсійним фондом України, доходи ОСОБА_2 під час роботи в ТОВ «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» становлять: листопад 2017 року - 8923,06 грн; грудень 2017 року - 8083,93 грн; січень 2018 року - 8143,31 грн; лютий 2018 року - 8348,73 грн; березень 2018 року - 8332,42 грн; квітень 2018 року - 7213,98 грн; травень 2018 року - 7689,36 грн; червень 2018 року - 6786,18 грн; липень 2018 року - 8531,31 грн, всього 72 052,28 грн (а.с.9).

З викладеного вбачається, що судом першої інстанції розрахунок компенсації за невикористану відпустку здійснено невірно.

Проводячи розрахунок зазначеної компенсації, колегія суддів виходить з наступного.

Середньоденна заробітна плата для розрахунку суми компенсації за щорічну відпустку розрахована таким чином: 72 052,28 грн (сума заробітної плати за відпрацьований період) / 268 (календарні дні за період з 07 листопада 2017 року по 10 серпня 2018 року без врахування святкових та неробочих днів (277 - 9) = 268,85 грн.

Щодо відпустки за відпрацьований період, то за даний період кількість днів відпустки розраховується пропорційно кількості відпрацьованих днів, тобто позивач має право на основну відпустку строком 18 днів, виходячи із розрахунку 24 (календарні дні щорічної відпустки за рік) : 354 (календарні дні за рік без врахування святкових та неробочих днів (365-11) х 268 (календарні дні за період з 07.11.2017р. по 10.08.2018р. без врахування святкових та неробочих днів за вказаний період).

Додаткова відпустка за вказаний період становить 5 днів (7 (календарні дні додаткової відпустки за рік) : 354 х 268).

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 за період роботи на підприємстві мав право на 23 дні відпустки.

Компенсація відпустки за 23 календарні дні становить 6183,55 грн (268,85 грн (середньоденна заробітна плата) х 23 (дні відпустки)), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

У зв'язку з викладеним, рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом збільшення розміру компенсації за невикористану щорічну відпустку з 5869,16 грн до 6183,55 грн.

Посилання ТОВ «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство», що судом не враховано положення ч.2 ст.8 Закону України «Про відпустки», не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки між роботодавцем та працівниками було досягнуто домовленості не укладати колективний договір, а затвердити Положення про відпустки працівникам, яким і було встановлено конкретну тривалість щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці.

Також не приймаються до уваги доводи відповідача щодо неналежності наданих позивачем доказів.

За замістом положень ст.ст. 77, 78, 81 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачем не надано доказів, що надана позивачем копія особової картки працівника ОСОБА_2 не відповідає її оригіналу. Незважаючи на те, що Наказом №1-В від 20 серпня 2018 року було постановлено відновити особові картки працівників, товариством не було надано апеляційному суду оригіналу або належним чином завіреної копії особової картки позивача, тобто не надано доказів на підтвердження своїх заперечень щодо кількості днів належної позивачу відпустки.

Відповідно до ст.13 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається, позивачем було заявлено вимоги про стягнення 6402,72 грн компенсації за невикористану щорічну відпустку. Позов в цій частині задоволено на 97%, в зв'язку з чим з відповідача підлягає стягненню 683,70 грн судового збору на користь держави. Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, проте розмір компенсації за невикористану відпустку визначено у більшому розмірі, ніж просив відповідач, колегія суддів вважає за необхідне компенсувати відповідачу половину розміру сплаченого судового збору - 528 грн (1056 : 2). Провівши взаємозалік, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зменшення розміру стягнутого судом першої інстанції з відповідача на користь держави судового збору з 704,80 грн до 155,7 грн (683,70 - 528).

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» задвольнити частково.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 листопада 2018 року змінити, збільшивши розмір компенсації за невикористану щорічну відпустку з 5869 грн 16 коп. до 6160 грн 55 коп., а також зменшивши розмір судового збору з 704 грн 80 коп. до 155 грн 70 коп.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: