КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 757/1049/16
Головуючий у суді І інстанції - Цокол Л.І.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/413/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря Удовиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Фоміної Наталії Миколаївни на рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 червня 2018 року у справі за позовом Зеркаль Євгенії Олександрівни, яка діє в інтересах малолітньої доньки Зеркаль Вероніки Олексіївни до Перехріст Віри Павлівни, Фоміної Наталії Миколаївни, треті особи: Служба у справах дітей Печерської районної у місті Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бабенко Вікторія Вікторівна про визнання недійсним договору дарування квартири та скасування рішення про державну реєстрацію,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року представник ОСОБА_2, яка діє в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_3, - ОСОБА_4 звернулась до суду із вказаним позовом, який обґрунтовано тим, що 24 грудня 2014 року між ОСОБА_5, від імені якої діяла по довіреності ОСОБА_6, та ОСОБА_7 було укладено договір дарування квартири, що був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом КМНО Бабенко В.В. Відповідно до п.1 вказаного договору ОСОБА_5 безоплатно передає у власність ОСОБА_7 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Позивач вважає, що даний договір є недійсним в силу ст. 203 ЦК України, оскільки був укладений з порушенням ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», а саме без отримання дозволу органу опіки та піклування на відчуження квартири, на підставі підробленої довідки форми 3, що є порушенням законних прав та інтересів малолітньої ОСОБА_3, яка разом із матір'ю на момент укладення договору була зареєстрована та постійно проживала у вказаній квартирі.

Також в позовній заяві вказано, що ОСОБА_5 в рамках кримінального провадження №0006485 надала письмові пояснення від 01 жовтня 2015 року з яких вбачається, що остання не пам'ятає про те, щоб комусь дарувала власну квартиру або ж надавала довіреність на таке дарування, що може свідчити про відсутність волевиявлення у дарувальника на відчуження спірної квартири.

Враховуючи викладене та уточнені позовні вимоги, представник ОСОБА_2, яка діє в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_3, - ОСОБА_4 просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 24 грудня 2014 року між ОСОБА_5, від імені якої діяла ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бабенко Вікторії Вікторівни, індексний номер 18297393 від 24 грудня 2014 року, за яким право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_7. Одночасно зобов'язати державного реєстратора приватного нотаріуса КМНО Бабенко В.В. внести відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо скасування рішення про державну реєстрацію вказаного правочину.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 червня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений 24 грудня 2014 року між ОСОБА_5, від імені якої діяла ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бабенко В.В., зареєстрований в реєстрі за №3192. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бабенко В.В., індексний номер 18297393 від 24 грудня 2014 року, за яким право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_7

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що суд першої інстанції грубо порушив норми матеріального і процесуального права проігнорувавши висновки, викладені в постановах Верховного суду, стосовно того, що сам по собі факт відсутності попередньої згоди органу опіки і піклування не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним.

Вважає, що правочин може бути визнано недійсним виключно за умови, якщо це призвело до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини. Також зазначається, що права малолітньої ОСОБА_3 не зменшились та не обмежились, оскільки укладений договір дарування квартири не позбавив останню права користуватися цією житловою площею, а також спірна квартира не є єдиним житлом малолітньої ОСОБА_3 й на момент укладення договору дарування не проживала у ній.

При апеляційному розгляді справи представник апелянта ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_9 підтримала доводи апеляційної скарги просила її задовольнити, мотивуючи свої пояснення тим, що суд першої інстанції при розгляді справи не правильно застосував норми матеріального права, не врахував висновки викладені у Постановах Верховного Суду України та не врахував практику викладену в рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема суд не врахував, що позивачка та її дочка були зареєстровані у вказаній квартирі, однак власниками вказаної квартири не являлися, при цьому позивачка мала на той час та має на даний час у власності житловий будинок площею 250 кв.м. де і проживає з дочкою. Також просила врахувати той факт, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року встановлено, що позивачка не проживала у вказаній квартирі так як і не проживала малолітня ОСОБА_3 в спірній квартирі, а вказану квартиру позивачка без дозволу власника здавала оренду та отримувала за це грошові кошти.

Представник ОСОБА_5 - ОСОБА_10 при апеляційному розгляді підтримала доводи апеляційної скарги поданої ОСОБА_7 та просили її задовольнити, при цьому зазначила, що рішення суду постановлено у вказаній справи з неправильним застосуванням норм матеріального права та міжнародного права.

Так, судом не враховано, що одноосібним власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_5 і саме їй належить право розпорядження вказаним майном. Крім того, судом не враховано, що позивачка і її малолітня дочка хоч формально і були зареєстровані у вказаній квартирі, але фактично в ній не проживали, оскільки мали інше постійне місце проживання в с. Нові Петрівці де у власності позивачки мається приватний будинок. Крім того судом не враховано, що ОСОБА_5 є прабабусею ОСОБА_3 і не відноситься до осіб на яких покладений обов'язок утримувати та забезпечувати житлом останню. Просила рішення суду скасувати, апеляційну скаргу задовольнити, відмовивши ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог.

Позивачка ОСОБА_2, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явилася та подала заяву, в якій просила розглядати справу у її відсутність. ( а.с. 189 т.3)

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідачки ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_9, представника відповідачки ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_10, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що 24 грудня 2014 року між ОСОБА_5, від імені якої діяла за довіреністю ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Бабенко В.В. (а.с. 152 - 170 т.1, 204, 205 т.1).

Відповідно до п.1 даного договору дарування квартири - дарувальник ОСОБА_5 безоплатно передає у власність обдарованій ОСОБА_7, належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2, житловою площею 76,40 кв.м., загальною площею 169,80 кв.м.

Відповідно до п.7 даного договору, дарувальник гарантує, що на момент укладення цього договору квартиру (її частина) нікому не продана, не подарована, в спорі та під арештом не значиться, а також відсутні будь-які права чи обтяження щодо неї з боку третіх осіб. Дарувальник свідчить, що внаслідок відчуження квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі дітей, яких дарувальник зобов'язаний утримувати за законом чи договором, квартира не надана в користування наймачам (орендарям).

Під час укладення (посвідчення) договору було надано довідку форми №3 за №26 від 23 грудня 2014 року, на якій міститься печатка ОСББ «Корона-Веденська» про те, що в квартирі АДРЕСА_3, яка належить ОСОБА_5, зареєстрована ОСОБА_2.(донька) (а.с. 171 т.1).

Також суд першої інстанції встановив, що 27 червня 2013 року ОСОБА_2 разом зі своєю малолітньою донькою ОСОБА_3 були зареєстровані за згодою власника квартири ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_4, про що свідчить копія відповідної заяви, яка надійшла на вимогу суду з Печерського районного відділу в м. Києві (а.с. 85 т.2) .

Із відповіді ОСББ «Корона-Веденська» від 20 липня 2017 року на вимогу суду вбачається, що станом на 24 грудня 2014 року за адресою АДРЕСА_5 з 27 червня 2013 року були зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 65, 83 т.3).

Також надано відомості про те, що довідка (форма №3) за №26 від 23 грудня 2014 року уповноваженою особою (паспортист ОСОБА_11) не видавалась, про що свідчать записи в Книзі реєстрації обліку видачі довідок, останній обліковий запис в 2014 році є за №23 (Книга прошита, пронумерована та скріплена печаткою).

Згідно довідки форми №3 виданої ОСББ «Корона-Веденська» за №9 від 15 вересня 2015 року вбачається, що в зазначеній квартирі з 27 червня 2013 року зареєстровані ОСОБА_2 (племінниця) та ОСОБА_3 (донька племінниці) ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.215 т.1)

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції визнав обґрунтованими доводи позивача про те, що відповідач ОСОБА_5, як особа, що мала намір відчужити квартиру, якою користувалася малолітня дитина зобов'язана була спершу отримати дозвіл органу опіки та піклування на відчуження такої квартири, а вже потім вчиняти відповідний правочин. Оскільки правочин щодо відчуження квартири здійснено за відсутності попередньої згоди органу опіки та піклування на таке відчуження, чим порушено ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», а тому суд в порядку визначеному ч.ч.1,3 ст. 203, а також ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, визнав договір дарування недійсним.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦКпідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України "Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК Україниправочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин, вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що відповідачка у справі ОСОБА_5 не є матір'ю малолітньої ОСОБА_3 та не відносить до осіб на яких законом покладається обов'язок піклуватися вказаною дитиною.

При цьому із матеріалів справи вбачається, що позивачка у справі ОСОБА_2, яка є матір'ю малолітньої ОСОБА_3 та відповідно до вимог Сімейного законодавства зобов'язана піклуватися дитиною на момент укладення вказаного договору дарування була забезпечена житловим приміщенням, а саме мала у власності житловий будинок АДРЕСА_9 в селі Нові Петрівці, Вишгородського району Київської області, загальною площею 250 кв.м., житловою 93.4 кв.м., що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ( а.с. 57 т.2), а також є власником земельної ділянки площею 0.2283 га. за вказаною вище адресою. (а.с.60, 61 т.2)

Також із матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_2 та її малолітня дочка ОСОБА_3 в інтересах якої поданий даний позов, будучи зареєстрованим на час укладення оспорюваного правочину у спірній квартирі фактично її не використовували для власного проживання.

Так, заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року у справі №757/6039/16-ц встановлено , що 1 грудня 2014 року ОСОБА_2 від імені ОСОБА_5 на підставі договору найму (оренди) нерухомого майна передала в найм ОСОБА_12 квартиру АДРЕСА_6. Щомісячна плата за оренду квартири становить 43 500 грн., що еквівалентно 2 900 доларам США, строк договору з 1 грудня 2014 року по 1 грудня 2015 року . Договір оренди квартири укладений від імені ОСОБА_5, підписаний ОСОБА_2, що стверджується самим договором, а також підписом останньої, вчиненому в її паспорті громадянина України. (а.с. 69-71 т.2)

Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України "Про охорону дитинства" та статтею 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Саме до такого правового висновку прийшов Верховний Суд України при розгляді 11 травня 2016 року цивільної справи №6-806цс16 .

Окрім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі ОСОБА_13 проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Оскільки ОСОБА_5, як власник квартири АДРЕСА_7, не є особою, на яку Законом покладений обов'язок піклуватися про житлові чи майнові права малолітньої ОСОБА_3, крім того судом встановлено, що остання була забезпечена вказаним житлом за місцем проживання позивачки в с. Нові Петрівці Вишгородського району та фактично не проживала у спірній квартирі, тому колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_5, як власник квартири не була обмежена у праві на укладення правочину щодо дарування спірної квартири своїй дочці ОСОБА_7, оскільки малолітня ОСОБА_3 фактично проживала за місцем проживання позивачки, а тому її права вказаним відчуженням квартири не могли бути порушенні.

Отже при укладенні оспорюваного договору право малолітньої дитини на користування житлом порушено не було, а тому ОСОБА_5 як власник спірної квартири мала право, відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 317 ЦК України розпоряджатися нею на власний розсуд.

Відтак, відсутність згоди органу опіки та піклування при укладенні зазначених договорів не призвело до погіршення житлових прав дитини. Вказаних вище обставин судом першої інстанції враховано не було, що призвело до постановлення помилкового рішення у вказаній справі .

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК Українипідставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про скасування постановленого у справі рішення суду першої інстанції та ухвалення у вказаній справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог .

Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ч.13 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки ОСОБА_7 при подачі апеляційної скарги було сплачено судовий збір у розмірі 11163 грн., що підтверджується квитанцією №190 від 24 вересня 2019 року ( а.с. 167 т.3), то вказані кошти підлягають стягненню з позивачки у справі ОСОБА_3 (прізвище змінено на «ОСОБА_14» згідно до свідоцтва про шлюб від 01 березня 2018 року) ОСОБА_13 на користь апелянта .

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 367, 374,376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 червня 2018 року скасувати та ухвалити у вказаній справі постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_2, яка діє в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_7, треті особи: Служба у справах дітей Печерської районної у місті Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бабенко Вікторія Вікторівна про визнання недійсним договору дарування квартири та скасування рішення про державну реєстрацію, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована 01011 АДРЕСА_8 РНКОПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_7 (прож. АДРЕСА_10 РНКОПП НОМЕР_2) витрати пов'язані із сплатою судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 11163 грн.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Мотивований текст постанови складено 31 січня 2019 року .

Головуючий суддя: М.А.Яворський

судді: Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв