Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 220/1588/18

провадження № 61-47623св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Зайцева А. Ю., Крата В. І., Коротуна В. М.

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Южноє»,

відповідач 1 - ОСОБА_1 ,

відповідач 2 - фермерське господарство «Подсолнух»,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області в судді Яненко Г. М. від 14 серпня 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду в складі колегії суддів: Принцевської В. П., Биліни Т. І., Мальцевої Є. Є. від 28 листопада 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2018 року товариство з обмеженою відповідальністю «Южноє» (далі - ТОВ «Южноє») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , фермерського господарства «Подсолнух» (далі - «ФГ «Подсолнух»), третя особа - ОСОБА_2 , про визнання додаткового договору оренди та договору оренди землі недійсними, скасування їх державної реєстрації, повернення сторін у попередній стан.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 10 липня 2015 року між ТОВ «Южноє» та ОСОБА_3 було укладено договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер :01:001:0174, загальною площею 12,3248 га. Договір укладено на 7 років до 10 липня 2022 року. Від імені ТОВ «Южноє» зазначений договір та додатки, які є невід`ємними частинами договору було підписано генеральним директором ОСОБА_1 . У травні 2018 року генеральний директор ОСОБА_1 від імені ТОВ «Южноє» діючи недобросовісно та не розумно, керуючись власними інтересами уклав додаткову угоду з ОСОБА_2 до договору оренди землі про розірвання договору оренди землі від 10 липня 2015 року за згодою сторін. Укладення вищевказаної додаткової угоди та договору оренди землі, в подальшому, потягло за собою укладення договору оренди землі з ФГ «Подсолнух», засновником (учасником) якого є ОСОБА_1 . ОСОБА_1 будучи представником - генеральним директором та засновником ТОВ «Южноє», а також будучи одночасно представником - керівником та засновником ФГ «Подсолнух» уклав в своїх інтересах спочатку додаткову угоду про розірвання договору оренди землі, а в подальшому і договір оренди землі, чим порушив приписи пункту 3 статті 238 ЦК України. Тобто і укладення додаткової угоди і в подальшому укладення договору оренди земельної ділянки однією і тією ж особою було направлене на реалізацію інтересів однієї і тієї ж особи, а саме ОСОБА_1 . Зазначене свідчить про те, що земельна ділянка, яка перебувала в користуванні ТОВ «Южноє» на підставі договору оренди, вибула з його користування без достатніх правових підстав та з порушенням його прав і охоронюваних законом інтересів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 14 серпня 2018 року позов задоволено. Визнано недійсною додаткову угоду б/н від 16 травня 2018 року, укладену між ТОВ «Южноє» та ОСОБА_2 про розірвання договору оренди землі кадастровий номер :01:001:0174, загальною площею 12,3284 га від 10 липня 2015 року та скасовано її державну реєстрацію. Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0174, загальною площею 12,3248 га, укладений між ОСОБА_2 та ФГ «Подсолнух» від 18 травня 2018 року та скасовано його державну реєстрацію. Застосовано наслідки недійсності правочину та повернуто сторони у попередній стан шляхом повернення спірної земельної ділянки кадастровий номер :01:00'1:0174, загальною площею 12,3284 га ТОВ «Южноє» в натурі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що розірвання ОСОБА_1 договору оренди з ТОВ «Южноє» та їх подальше укладення з ФГ «Подсолнух» вказує на укладення угод у власних інтересах чим порушено пункт 3 статті 238 ЦК України.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Донецького апеляційного суду від 28 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 14 серпня 2018 року залишено без змін.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками місцевого суду про задоволення позову, зазначив про те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з огляду на вимоги статті 238 ЦК України, такі дії сторін оспорюваних правочинів законом не допускаються, а укладені додаткова угода та договір підлягають визнанню недійсними. На підставі вимог статті 216 ЦК України, спірна земельна ділянка підлягає поверненню позивачу в натурі.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи касаційної скарги

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 14 серпня 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду від 28 листопада 2018 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано те, що ОСОБА_1 як колишній генеральний директор ТОВ «Южноє» при укладенні спочатку додаткової угоди до договору оренди з орендарем ОСОБА_2 , а в подальшому договору оренди з ним, діяв не як представник ТОВ «Южноє» та ФГ «Подсолнух» а діяв, як орган управління зазначених юридичних осіб, а керівник не може вважатись представником цих осіб. Зазначив, що не міг діяти у власних інтересах, оскільки спірні правочини є різними та жодним чином не пов`язані між собою. Також указує на те, що суд першої інстанції, не повідомивши належним чином ФГ «Подсолнух» та третю особу ОСОБА_2 про час і місце розгляду справи порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У грудні 2018 року від ТОВ «Южноє» до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому заявник просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Указує на те, що залучення ОСОБА_1 третьої особи ОСОБА_2 до участі в укладенні додаткової угоди до договору оренди з ТОВ «Южноє» було лише формальною дією, спрямованою на подальшу передачу землі в оренду ФГ «Подсолнух», з метою позбавлення ТОВ «Южноє» права оренди на земельні ділянки. ОСОБА_1 при підписанні спочатку додаткової угоди до договору оренди а в подальшому договору оренди землі був одночасно і генеральним директором, співвласником ТОВ «Южноє» так і керівником та власником ФГ «Подсолнух», тобто був представником цих юридичних осіб.

Узагальнені доводи пояснень до касаційної скарги

У грудні 2019 року на адресу суду касаційної інстанції надійшли пояснення позивача, у яких останній просить вищевказану касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 911/2129/17.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 220/1588/18 з Великоновосілківського районного суду Донецької області. Зупинено виконання рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 14 серпня 2018 року до закінчення касаційного провадження.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 квітня 2019 року вказану справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08 травня 2018 року зупинено касаційне провадження у справі № 220/1588/18 до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 911/2129/17.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 листопада 2019 року касаційне провадження у зазначеній справі поновлено.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що 10 липня 2015 року між ТОВ «Южноє» (орендарем) а ОСОБА_2 (орендодавцем) укладено договір оренди землі загальною площею 12,2384 га, кадастровий номер :01:001:0174 строком дії до 10 липня 2022 року.

Цього ж дня складено акти визначення меж земельної ділянки в натурі та прийому-передачі земельної ділянки, а також проведено державну реєстрацію про інше речове право, про що внесено запис за № 10365709.

Договір та акти від імені орендаря підписано генеральним директором ОСОБА_1

16 травня 2018 року між ТОВ «Южноє» в особі генерального директора ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду про розірвання договору від 10 липня 2015 року оренди землі, загальною площею 12,3284 га, кадастровий номер :01:001:0174.

18 травня 2018 року між ФГ «Подсолнух» (орендарем) в особі генерального директора ОСОБА_1. та ОСОБА_2 (орендодавцем) укладено договір оренди землі загальною площею 12,33 га, кадастровий номер :01:001:0174 строком на 10 років терміном дії до 18 травня 2028 року.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина перша статті 92 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 237 ЦК України, представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

Відповідно до частини третьої статті 238 ЦК України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Отже, орган юридичної особи, який діє одноособово, має повноваження щодо представництва юридичної особи (з можливістю їх обмеження відповідно до установчих документів чи закону), створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки юридичної особи, тому підпадає під поняття представництва, наведене у статті 237 ЦК України.

За змістом статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частиною першою та другою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичний наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Верховний Суд України в пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представник: представник усвідомлює, що вчинив правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Тобто, умовою недійсності в порядку частини першої статті 232 ЦК України правочину є встановлення того, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє, при цьому, у власних інтересах або інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє.

При цьому, під зловмисною домовленістю мається на увазі саме навмисні дії представника, тобто він повинен усвідомлювати, що вчиняє правочин, всупереч інтересам довірителя, передбачати настання невигідних для довірителя наслідків та бажати (або свідомо допускати) їх настання

Розірвання ОСОБА_1 договорів оренди з ТОВ «Южноє» та їх подальше укладення з ФГ «Подсолнух» вказує на укладення угод у власних інтересах чим порушено приписи пункту 3 статті 238 ЦК України. Тобто і укладення додаткових угод і в подальшому укладення договорів оренди земельної ділянки однією і тією ж особою було направлене на реалізацію інтересів однієї і тієї ж особи, а саме ОСОБА_1 .

Отже, правильними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що такі дії ОСОБА_1 є недобросовісними, вчинені у власних інтересах та порушують права ТОВ «Южноє» як користувача земельних ділянок, що є підставою для визнання недійсними оспорюваних угод, та того, що на підставі статті 216 ЦК України спірна земельна ділянка підлягає поверненню позивачу.

Зазначеного висновку й дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові № 911/2129/17 (провадження № 12-45гс19) від 22 жовтня 2019 року.

Те, що наслідком визнання правочину недійсним за приписами статті 232 ЦК України, крім загальних наслідків, визначених статтею 216 ЦК України, є виникнення у довірителя права вимагати від свого представника і другої сторони солідарного відшкодування збитків, не звужує межі застосування частини першої статті 232 ЦК України лише до застосування до правовідносин на підставі договору, а є приведенням права довірителя відшкодувати збитки у відповідність із відповідним законодавчим регулюванням представництва на підставі акта органу юридичної особи та представництва за законом.

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги щодо неналежного повідомлення ОСОБА_1 про час та дату розгляду справи в суді першої інстанції не заслуговують на увагу, оскільки третя представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 приймав участь у судовому засіданні 14 серпня 2018 року та був присутнім при проголошення судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Частиною третьою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи, що ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 грудня 2018 року зупинено виконання рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 14 серпня 2018 року до закінчення касаційного провадження, касаційне провадження у справі закінчено тому виконання вказаного рішення підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 14 серпня 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду від 28 листопада 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 14 серпня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
А. Ю. Зайцев
В. І. Крат
В. М. Коротун