КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 року місто Київ.

Справа 755/5106/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/826/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів Іванченка М.М., Рубан С.М.,

секретар судового засідання Задерей І.В., Гордійчук Ж.В.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (особа, яка не брала участі в розгляді справи та вважає, що суд своїм рішенням вирішив питання про її права та обов'язки) на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2018 року (ухвалене в складі судді Галаган В.І., повний текст рішення складено 22 жовтня 2018 року),

в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Змисловської Тетяни Василівни, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скринника Сергія Миколайовича про скасування рішення державного реєстратора, запису про право власності, визнання права власності на Ѕ частину квартири та повернення її власнику,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4, звернулась з позовом до суду, в якому просила скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28594364 від 04.03.2016 року, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Тетяною Василівною та скасувати запис про право власності № 13566361 ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28604883 від 04.03.2016 року, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською ТетяноюВасилівною та скасувати запис про право власності № 13571299 ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 30965461 від 16.08.2016 року, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу СкринникомСергієм Миколайовичем та скасувати запис про право власності № 15936191 ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після спадкодавця ОСОБА_9 та повернути ОСОБА_4 1/2частину квартири АДРЕСА_1.

Позивач мотивувала свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер батько позивача,- ОСОБА_9, якому на момент смерті належала 1/2 частина квартири АДРЕСА_1, інша 1/2 частина квартири належала бабусі позивача, ОСОБА_10, яка також померла. Після смерті батька позивач звернулась до Київської державної нотаріальної контори № 10 із заявою про прийняття спадщини, та у 2016 році позивач дізналась, що в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно внесено відомості на квартиру АДРЕСА_1 про право власності на цю квартиру невідомій позивачу особі. У зв'язку із зазначеним позивач 01.06.2016 року звернулась до органів поліції за фактом вчинення шахрайства, на підставі чого відкрито кримінальне провадження № 0007693. Під час розслідування обставин справи про шахрайське заволодіння квартирою АДРЕСА_1 стало відомо, що відомості в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на спірну квартиру за відповідачем ОСОБА_5 були внесені 04.03.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В., підставою виникнення права власності ОСОБА_5 є рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04.02.2010 року, однак слідчим було встановлено, що Дніпровським районним судом м. Києва від 04.02.2010 року та у будь-яку іншу дату не ухвалювалось рішення щодо квартири АДРЕСА_1.

Таким чином, рішення суду, на підставі якого були внесені відомості в реєстр про право власності на ОСОБА_5 є сфальсифікованим, тому наявні підстави для скасування рішення реєстратора щодо права власності на квартиру, прийнятого на підставі сфальсифікованого рішення. Крім того, після реєстрації на підставі сфальсифікованого рішення права власності на спірну квартиру за відповідачем ОСОБА_5 в цей же день - 14.03.2016 року відповідачем ОСОБА_5 було підписано договір купівлі-продажу квартири з відповідачем ОСОБА_6, який було посвідчено тим же нотаріусом Змисловською Т.В. У свою чергу ОСОБА_6.16.08.2016 року спірну квартиру було відчужено відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Скринником С.М. Тобто, у зв'язку з тим, що підстава реєстрації права власності за первісним власником ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 - відсутня, підлягають до скасування записи про права власності в державному реєстрі речових прав за відповідачем ОСОБА_6та відповідачем ОСОБА_2, а також рішення державних реєстраторів, на підставі яких були вчинені такі записи, що є предметом спору.

Також позивач посилалась на, те, що через незаконне вибуття квартири із власності її родичів, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадкування, вона просила суд визнати за нею право власності на майно, що належало її батьку, та витребувати це майно у добросовісного набувача, на її користь.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2018 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Змисловської Тетяни Василівни, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скринника Сергія Миколайовича про скасування рішення державного реєстратора, запису про право власності, визнання права власності на Ѕ частину квартири та повернення її власнику - задоволено.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28594364 від 04.03.2016 року, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Тетяною Василівною та скасовано запис про право власності № 13566361 ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28604883 від 04.03.2016 року, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Тетяною Василівною та скасовано запис про право власності № 13571299 ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 30965461 від 16.08.2016 року, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скринником Сергієм Миколайовичем та скасовано запис про право власності № 15936191 ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після спадкодавця ОСОБА_9 та повернуто ОСОБА_4 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з рішенням, 15 листопада 2018 року ОСОБА_3 - особа, яка не брала участі у справі, однак вважає,що суд вирішив питання про його права та інтереси у зв'язку з тим, що він є чоловіком відповідачки по справі ОСОБА_2, а судом прийнято рішення щодо майна, яке було придбане ними під час шлюбу, а отже є спільною сумісною власністю.

Просив скасувати рішення так як вважає його незаконним та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити в повному обсязі.

Посилався на те, що квартиру АДРЕСА_1 було придбано ОСОБА_2 під час шлюбу з ОСОБА_3, зазначив, що під час посвідчення договору купівлі-продажу нотаріусом перевірялась квартира на предмет наявності арештів, заборон та обтяжень, перевірялись дані стосовно минулих продажів квартири, на той час були відсутні будь-які підстави вважати, що квартира, яка належала ОСОБА_6 була придбана ним та власником до нього на підставі сфальсифікованих документів.

Зазначив, що позивачем не було надано суду відповідних експертних висновків щодо не відповідності рішення суду , його підробки/фальсифікації.

Вказував на те, що ним із сином в спірній квартирі було зроблено ремонт, так як стан квартири був нижче задовільного, також зазначив, що вважає себе добросовісним набувачем.

Також не погоджуючись з рішенням, 15 листопада 2018 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити в повному обсязі.

В скарзі посилалася на те, що рішення по справі постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права та є незаконним.

Вказувала на те, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до наданої позивачем відповіді суду, цивільна справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_10 про звернення на предмет застави за період з 01.01.2010 р. та станом на день складення відповіді в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва не перебувала, однак на думку представника відповідача відсутність даних документообігу суду не може бути безумовним та беззаперечним доказом того, що рішення від 04.10.2010 року із такими сторонами не ухвалювалось, так як могли мати місце технічні помилки про реєстрації рішень.

Вказувала на те, що по кримінальному провадженню № 0007693 внесеному в ЄРДР 02.06.2016 року за фактом заволодіння шахрайським шляхом квартири АДРЕСА_1 відсутні будь-які процесуальні рішення , висновки експертів та вирок, що виключає можливість стверджувати про наявність факту шахрайства щодо заволодіння спірною квартирою.

Посилалась на ст. 388 ЦК України, та вказала на те, що відповідно до роз'яснень пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених в постанові №5 від 07 лютого 2014 року, можливість витребування майна власником від добросовісного набувача передбачена лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав поза їх волею.

Представник відповідача зазначила, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального права, оскільки можливість витребування майна за віндикаційним позовом залежить від того, набувач майна є добросовісним чи недобросовісним та від того чи придбане майно набувачем відплатно чи безвідплатно, при цьому позивач мав надати суду підтвердження права власності (іншого суб'єтивного права титульного володільця) позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння чи володіння батька, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

Представник відповідача зазначила, що в матеріалах справи містяться докази придбання відповідачкою квартири за 110 000,00 грн., відповідно до вимог чинного законодавства у разі задоволення віндикаційного позову суду першої інстанції необхідно було вирішити питання про відшкодування добросовісному набувачеві, понесені витрати на придбання майна, такі витрати має бути стягнуто зі сторони, яка отримала кошти за недійсним правочином або з особи, яка є винною в недійсності правочину.

Ухвалою від 27 листопада 2018 року Київським апеляційним судом відкрито провадження за апеляційним скаргами ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та надано учасникам справи 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Однак станом на 29 січня 2019 року у встановлений судом строк відзив від учасників справи до апеляційного суду не надходив.

Заслухавши представника позивача, відповідача ОСОБА_2 її представника та ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до висновку, що вони не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК України. Тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. (ч. 2ст. 215 Цивільного кодексу України)

Оскільки недійсність таких правочинів визначена безпосередньо у правовій нормі, то вони вважаються недійсними з моменту їхнього укладення, незалежно від пред'явлення позову та рішення суду. Отже, у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника, або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Задовольняючи позов , суд вважав встановленими такі обставини.

На підставі Свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення 18.08.2004 року (Наказ № 1500-С/КІ від 16.08.2004 року), зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 25.08.2004 року за реєстровим № 43176 в реєстровій книзі 342-98, квартира АДРЕСА_1. на праві власності зареєстрована на ім'я ОСОБА_10 та ОСОБА_9 в рівних частинах. (а.с. 50; 138 том 1)

ІНФОРМАЦІЯ_4 р. ОСОБА_9 помер у віці 37 років, що підтверджено свідоцтвом про смерть виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 19.10.2015 року, актовий запис № 15651; причина смерті - гостра ішемічна хвороба серця. (а.с. 124; 125 том 1)

За даними довідок Житлово-експлуатаційної дільниці № 412 від 23.10.2015 року № 945, № 947 ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, був зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_3 - з 03.07.2004 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_4. (а.с. 126; 127 том 1)

04.12.2015 року ОСОБА_4 звернулась до Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_9, на підставі чого у спадковому реєстрі зареєстровано спадкову справу № 1389/2005 (а.с. 123; 128; 129-130; 132-134 том 1)

04.03.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ЗмисловськоюТ.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28594364, про право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 37,5 кв.м., житловою площею 18,9 кв.м., що підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.03.2016 року. (а.с. 157; 158; 159-160 том 1) Підставою для набуття права власності зазначено - рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04.02.2010 року у справі № 2-838/1 за 2010 рік за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_10 та ОСОБА_9 про звернення стягнення на предмет застави, копію якого нотаріусом долучено до реєстраційної справи. (а.с. 154-156; 157; 158 том 1)

Відповідно до Листа в.о. заступника Дніпровського районного суду м. Києва від 04.09.2017 року за даними електронного документообігу суду цивільна справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_10 та ОСОБА_9 про звернення стягнення на предмет застави за період з 01.01.2010 року та станом на день складання відповіді в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва не перебувала. Крім того, під вказаним номером 2-838 та 2-838/1 за 2010 рік були розглянуті інші цивільні справи, в яких участі ОСОБА_5, ОСОБА_10 та ОСОБА_4 не приймали. (а.с. 43; 53-56; 57-59 том 1)

04.03.2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено Договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В., зареєстрований в реєстрі за № 109, відповідно до якого ОСОБА_5 здійснено продаж квартири АДРЕСА_1, загальною площею 37,5 кв.м., житловою площею 18,9 кв.м., рішення про державну реєстрацію права власності від 04.03.2016 року, індексний номер: 28604883. (а.с. 148; 190; 191 том 1)

02.06.2016 року на підставі заяви ОСОБА_4 ОСОБА_11 управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві внесено відомості до ЄРДР за ч. 1ст. 190 КК Українипро заволодіння шахрайським шляхом квартирою АДРЕСА_1. (а.с. 61 том 1)

16.08.2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скринником С.М., зареєстрований в реєстрі за № 882, відповідно до якого ОСОБА_6 здійснено продаж ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1, загальною площею 37,5 кв.м., житловою площею 18,9 кв.м., рішення про державну реєстрацію права власності від 16.08.2016 року, індексний номер: 30965461. (а.с. 46; 47; 146-147 том 1)

22.10.2016 року за наслідками заяви ОСОБА_4 про оформлення свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 після померлого ОСОБА_9 державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори Ткач Т.В. прийнято постанову про відмову в оформленні свідоцтва про право на спадщину. (а.с. 142-143 том 1)

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень» (у редакції, чинній на день виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Тобто, як убачається з вказаної норми, державна реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності, тобто права, яке вже мало виникнути до її проведення.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Дане положення кореспондується у п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень», відповідно до якого державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об'єкт незавершеного будівництва, проводиться, зокрема, на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.(ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень»)

Згідно ч. 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень»,відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей, що містяться в цьому реєстрі.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. (ч. 2 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень»)

Судом встановлено, що перехід права власності на майно, яке належало батьку позивача на момент його смерті, а саме 1/2 частину квартири АДРЕСА_1; відбувся в березні 2016 року на підставі прийняття державним реєстратором без відома власників рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та вчинення запису про право власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім'я відповідача ОСОБА_5 на підставі сфальсифікованого рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04.02.2010 року, що у подальшому призвело до неправомірного відчуження ОСОБА_5 спірної квартири відповідно до договору купівлі-продажу відповідачу ОСОБА_6, а останнім відповідно до договору купівлі-продажу відповідачу ОСОБА_2 Суд також встановив, що договір відчуження квартири, укладений ОСОБА_5 є недійсним, так як він відчужив майно, яке йому не належало, та було набуте ним неправомірно на підставі рішення суду, яке судом не ухвалювалось. Тобто суд встановив, що майно вибуло із власності особи, правонаступником прав та обов'язків, якої є позивач поза його волею. Суд також встановив, що внаслідок такого неправомірного переходу права власності на спадкове майно, були порушені права позивача на отримання нею у спадщину частини квартири, що належала її батьку, яке остання позбавлена можливості оформити в нотаріальній конторі, а тому суд визнав за позивачем право власності на 1/2 частину спірної квартири в порядку спадкування, та ухвалив про задоволення віндикаційного позову, шляхом повернення у власність позивача належного їй в порядку спадкування майна.

Дослідивши наявні у справі письмові докази, колегія суддів приходить до висновку, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, а висновки суду про порушення прав позивача та наявність правових підстав для задоволення її вимог відповідають цим обставинам та вимогам Закону.

Доводи поданих апеляційних скарг в частині недоведеності фальсифікації рішення суду, на підставі якого майно вибуло із власності спадкодавця позивача, колегія суддів не приймає з огляду на наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04.02.2010 року у справі № 2-838/1 за 2010 рік за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_10 та ОСОБА_9 про звернення стягнення на предмет застави про звернення стягнення на предмет застави, копію якого відповідачем ОСОБА_5 пред'явлено для державної реєстрації - 04.03.2016 року судом не ухвалювалось, а цивільна справа про розгляд якої в ньому йдеться не реєструвалась та не розглядалась. Фактична та юридична відсутність такого рішення підтверджена реєстраційними даними Дніпровського районного суду м. Києва, відповідно до яких ані вказаного рішення, ані цивільної справи із зазначеними сторонами у Дніпровському районному суді м. Києва не існує, а цивільна справа під номером № 2-838/1 (2-838) за 2010 рік за своїм суб'єктним складом та предметом спору не стосується спірного нерухомого майна та сторін досліджуваних спірних правовідносин. Таким чином сфальсифіковане рішення суду не може створювати будь-яких правових насідків на спірне нерухоме майно, не може бути підставою для набуття права власності та реєстрації права власності, тому, відповідно, подальше відчуження спірної нерухомості є неправомірним як щодо нікчемності правочинів відчуження майна так і щодо прийнятих рішень про державну реєстрацію права власності на підставі таких правочинів.

Посилання в скарзі, що в довідці суду щодо відсутності справи, може міститись помилка, апеляційний суд не приймає, так як вони є лише припущеннями, особи що оскаржила рішення суду. Будь-яких фактичних даних, з яких би суд міг встановити наявність договору застави за яким ухвалювалось рішення, а також і факту розгляду такого спору в Дніпровському суді сторона відповідача не надала, а тому у суду першої інстанції були відсутні підстави не приймати надані стороною позивача довідки, про відсутність такої справи та відповідно рішення суду в ній.

Доводи про те, що фальсифікація рішення могла бути встановлена тільки в кримінальному судочинстві, колегія не приймає , так як вони спростовуються вищенаведеними доказами.

Посилання в скаргах на те, що позивач не є власником спірної квартири, а тому не має права на її витребування від добросовісного набувача , колегія суддів не приймає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1ст. 1258 Цивільного кодексу України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Спадкування за законом відбувається у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини. При вирішенні питання спадкування за законом, враховуються такі юридичні факти, як: родинні стосунки (кровна спорідненість), шлюбні відносини, усиновлення (удочеріння), перебування на утриманні спадкодавця. Центральним субінститутом спадкування за законом є інститут черговості, який полягає в тому, що за загальним правилом кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування за відсутності бодай одного спадкоємця попередньої черги, обумовленого різними причинами: фізичною відсутністю, усуненням від права на спадкування, неприйняттям спадщини або відмовою від прийняття спадщини.

Згідно положення статті 1261 Цивільного кодексу України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в розрізі даного спору позивач має достатні правові підстави на визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після спадкодавця ОСОБА_9 як спадкоємець за законом першої черги після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 року батька позивача - оскільки 1/2 частина зазначеного нерухомого майна є спадковою масою спадкодавця ОСОБА_4, що на момент смерті належала йому на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення 18.08.2004 року (Наказ № 1500-С/КІ від 16.08.2004 року), зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 25.08.2004 року за реєстровим № 43176 в реєстровій книзі 342-98, тому, встановивши коло спадкоємців першої черги, до якого належить лише дочка спадкодавця позивач ОСОБА_4 та якою подано до нотаріальної установи у встановленому законом порядку заяву про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4, суд першої інстанції правомірно визнав за позивачем як спадкоємцем першої черги за законом право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та повернув позивачу 1/2 частину спірної квартири з огляду на те, що квартира вибула з володіння власника поза волею останнього.

Доводи апеляційних скарг в тій частині, що сім'я Каюн сплатила за спірне майно грошові кошти в сумі 110 000 грн., та провела ремонт квартири, на законність ухваленого рішення не впливають, так як відповідачі ОСОБА_2 не звертались з такими вимогами в межах даної справи до осіб у яких вони придбали спірну квартиру. Понесені відповідачами витрати можуть бути відшкодовані в порядку передбаченому Законом в окремому провадженні.

Добросовісність набуття у власність спірної квартири відповідачів, не унеможливлює її витребування, оскільки суд вірно встановив, що квартира вибула з володіння власника поза його волею.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто, згідно із вимогами зазначених статей та частини третьої статті 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Оскільки добросовісність набуття майна можлива лише тоді коли майноза відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, наслідком правочину, здійсненого з таким порушенням, є не двостороння реституція, а витребування майна із незаконного володіння (віндикація). Отже, право особи, яка вважає себе власником майна, підлягає захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача із використанням правового механізму, встановленого статтею 388 ЦК України.

Інші доводи поданих апеляційних скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно дост. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, вірнооцінив надані позивачем докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Враховуючи, те що апеляційні скарги залишаються без задоволення, змінювати розподіл судових витрат за розгляд справ в районному суді підстав немає. Судовий збір за подання апеляційних скарг слід покласти на осіб, які подали апеляційні скарги. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у апеляційному суді.

Відповідно до ухвали Київського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року ОСОБА_2 було відстрочено сплату судового збору до розгляду справи апеляційним судом. За подачу апеляційної скарги остання мала сплатити судовий збір в сумі 4023 грн. 75 коп., яка підлягає стягненню на користь держави.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374,375, 382-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 _залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2(ІНФОРМАЦІЯ_5 року народженння, РНОКПП НОМЕР_1, паспорт НОМЕР_2 виданий 27 березня 1997 року Дніпровським РУГУ МВС України в м. Києві, проживає: АДРЕСА_1) судовий збір за подачу апеляційної скарги в дохід держави в сумі 4023 грн. 75 коп.( розрахунковий рахунок Київського апеляційного суду 0024, одержувач УК у Солом'янському районі м. Києва/22030101, банк-одержувач Казначейство України (ЕАП), МФО 899998, , код класифікації доходів бюджету :22030101).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повна постанова складена 31 січня 2019 року.

Головуючий Желепа О.В.

Судді Рубан С.М.

ІванченкоМ.М.