П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2019 року м. Київ

Справа № 22-14838 Головуючий у1-й інстанції - Петренко Н. О.

Унікальний № 759/11192/19 Доповідач - Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Пікуль А. А.

суддів Гаращенка Д. Р.

Невідомої Т. О.

розглянувши в порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 вересня 2019 року у справі за позовом Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості -

у с т а н о в и л а:

У червні 2019 року Фірма «Т.М.М.» - ТОВ пред`явила в суд позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти за спожиті житлово-комунальні послуги в розмірі 20 725 грн 29 коп.(а.с. 2-6).

В обґрунтування позову зазначено, що Фірма «Т.М.М.» є забудовником та організацією, що надає житлово-комунальні послуги в багатоквартирних житлових будинках введених в експлуатацію після будівництва. Позивач як балансоутримувач будинку АДРЕСА_1 фактично надає послуги з його технічного обслуговування та санітарного обслуговування прибудинкової території. Відповідач є власником квартири АДРЕСА_2 та споживачем житлово-комунальних послуг. Між фірмою «Т.М.М.» -ТОВ та відповідачем укладено договір про участь у витратах на утримання житлового будинку та прилеглої території № 202 ж/Ч2-06 від 11 грудня 2006 року предметом даного договору є забезпечення підприємством обслуговування та поточного ремонту житлового будинку, в якому знаходиться квартира співвласника та прилеглих до неї території. Правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а його обов`язком оплатити житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Проте, всупереч умовам договору, відповідач не сплачує в повному обсязі кошти за спожиті житлово-комунальні послуги, в результаті чого заборгованість у розмірі 20 725 грн 29 коп.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 03 вересня 2019 року у задоволенні позову ТОВ Фірма «Т.М.М.» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, Фірма «Т.М.М.» - ТОВ подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити (а.с.94-101).

Відзиву на апеляційну скаргу у визначений судом строк не надійшло.

Ураховуючи у контексті положень ст. 130 ЦПК України наявні у розпорядженні апеляційного суду докази щодо причин тривалого неотримання ОСОБА_1 кореспонденції від суду, апеляційний суд доходить висновку щодо належного повідомлення відповідача про наявність справи проти неї та наявність апеляційного провадження за апеляційною скаргою позивача.

За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга Фірми «Т.М.М.» - ТОВ на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 вересня 2019 року розглядається апеляційним судом у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи убачається, що відповідно до свідоцтва про право власності від 02 березня 2017 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 (а.с.7).

11 грудня 2016 року між Фірма «Т.М.М.» - ТОВ в особі генерального директора Толмачева М. Г. та ОСОБА_1 укладено договір № 202ж/ Ч2в-06 про участь у витратах на утримання будинку та прилеглої території (а.с.8).

Відповідно до п.1.1. предметом договору є забезпечення підприємством обслуговування та поточного ремонту житлового будинку, в якому знаходиться квартира співвласника і прилеглих до нього територій.

Підприємство здійснює експлуатацію жилого будинку по АДРЕСА_3 та зобов`язується надати співвласнику наступний комплекс послуг: постачання електро- та теплоенергії, теплоенергії, води (далі по тексту договору - ресурси) за діючими в Україні стандартами; забезпечувати утримання нежитлового фонду житлового комплексу та прилеглих територій; обслуговування, експлуатація, поточний і капітальний ремонт; забезпечення контролю за пересуванням (не допуском) сторонніх осіб і пересування товарно-матеріальних цінностей в межах житлового дому; забезпечення трансляції програм кабельного телебачення; надання додаткових послуг по забезпеченню безпечного проживання співвласника проживаючих з ним осіб за додаткову плату (п.1.2. договору).

Відмовляючи у задоволенні позову ТОВ Фірма «Т.М.М.» за встановлених обставин, районний суд виходив із того, що згідно наданого позивачем акту звірки взаємних розрахунків за період 01 січня 2012 року - 13 червня 2019 року, показник в графі дебет-обороти за період становить 63 548 грн 49 коп., а в графі кредит - 49 174 грн 61 коп., кінцеве сальдо складає 20 725 грн 29 коп. При цьому 63 548 грн 49 коп. - 49174 грн 61 коп. = 14 373 грн 61 коп. Вказаний акт не містить підпису відповідача, а зі сторони позивача підписаний «виконавець ОСОБА_2 », тобто встановити чи уповноважена особа його підписала неможливо, представником позивача не надано жодного доказу на підтвердження заборгованості відповідача, саме у розмірі 20 725 грн 29 коп., а наданий акт звірки на який посилається представник позивача не підтверджує заборгованість в даному розмірі.

Перевіривши вказані висновки районного суду в контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду доходить наступних висновків.

За змістом статей 322, 360 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом; співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Згідно з положеннями ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком, яка включає: - утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; - купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; - поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Згідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Згідно із статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);

2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);

3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);

4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Такі ж вимоги передбачені в п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45.

Із зазначених положень випливає, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що «хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі».

Отже під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель зобов`язаний забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об`єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів.

У даному випадку між позивачем та відповідачем склалися фактичні договірні відносини, за якими у належне ОСОБА_1 житло, у якому вона проживає, надавалися житлово-комунальні послуги, нарахування плати за які здійснювалися позивачем відповідно до виставлених рахунків, які відповідачем не оспорені.

Матеріали справи свідчать, що позивачем на підтвердження своїх вимог було надано копію акту звірки (т. 1 а.с.13-17) та рахунки на сплату житлово-комунальних послуг (т. 1 а.с.18-81), в яких відображено наявну у ОСОБА_1 заборгованість.

Висновки районного суду щодо невідповідності у наданому позивачем акті звірки взаємних розрахунків за період 01 січня 2012 року - 13 червня 2019 року дебету та кредиту (63 548 грн 49 коп. - 49174 грн 61 коп. = 14 373 грн 61 коп., а не 20 725 грн 29 коп.), є помилковими. Судом першої інстанції при перевірці достовірності цього письмового доказу не було враховане початкове сальдо у сумі 6 351 грн 41 коп. (т. 1 а.с. 13), яке враховується при розрахунку кінцевого сальдо. Отже, 14 373 грн 61 коп. + 6 351 грн 41 коп. = 20 725 грн 29 коп.

Висновок районного суду стосовно того, що зазначений вище Акт звірки не є доказом наявності заборгованості, ураховуючи положення ст. ст. 76-77 ЦПК України, є помилковим, оскільки вказаний Акт звірки є зведеним документом (письмовим доказом), який складений відповідно до вимог чинного законодавства ті підписано уповноваженою особою.

Значення відомостей цього письмового доказу відповідачем у встановленому процесуальним законом порядку не спростовано.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку про доведеність наявності у ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 20 725 грн 29 коп., яка підлягає стягненню з останньої на користь позивача.

Відповідно до положень п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

За правилом ч. 2 ст. 376 ЦПК неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на встановлені апеляційним судом: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та неправильне застосування норм матеріального права, суд апеляційної інстанції доходить висновку про наявність правових підстав для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

При ухваленні нового рішення про задоволення позову, ураховуючи положення ч. 13 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь Фірми «Т.М.М.» - ТОВ підлягає стягненню 4 742 грн 50 коп. на відшкодування судових витрат позивача по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги (1921 + 2881,50; т. 1 а.с.1, 93).

Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою АДРЕСА_4 ) на користь Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю (Код , адреса: 04116, м. Київ, вул. Провіантська, 3) грошові кошти за спожиті житлово-комунальні послуги в розмірі 20 725 (двадцять тисяч сімсот двадцять п`ять) грн 29 коп. на розрахунковий рахунок № НОМЕР_1 в АТ КБ «ПриватБанк» Філія «КиївСіті», МФО 380775 та 4 742 (чотири тисячі сімсот сорок дві) грн 50 коп. на відшкодування судових витрат по сплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий А. А. Пікуль

Судді Д. Р. Гаращенко

Т. О. Невідома