Постанова

Іменем України

07 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 758/8151/16-ц

провадження № 61-3592св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 24 лютого 2017 року у складі судді Неганової Н. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Білич І. М., Болотова Є. В., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект»), Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») про визнання частково недійсним договору факторингу.

Позовна заява мотивована тим, що 23 березня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 820 000 доларів США на строк до 23 березня 2022 року.

28 серпня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладена додаткова угода №1 до договору

від 23 березня 2007 року, відповідно до умов якої встановлений новий графік погашення кредиту.

07 травня 2008 між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладена додаткова угода № 2 до договору

від 23 березня 2007 року, відповідно до умов якої деякі пункти договору викладено у новій редакції та доповнено договір розділом 12.

Також позивач вказувала, що 12 грудня 2011 між ПАТ «УкрСиббанк» та

ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» зобов`язується передати у власність ТОВ «Кей-Колект», а ТОВ «Кей-Колект» прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження ПАТ «УкрСиббанк» за плату та на умовах, визначених цим договором.

12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки.

Згідно з витягом № 1 до вищезазначеного договору факторингу

до ТОВ «Кей-Колект» перейшло право вимоги щодо кредитного договору

від 23 березня 2007 року, укладеного з ОСОБА_1 (позиція № 1256).

Листами від 15 грудня 2011 року та 13 травня 2015 року ОСОБА_1 повідомлено про відступлення ПАТ «УкрСиббанк» права вимоги, заміну кредитора у зобов`язанні та факторинг за договором факторингу

від 12 грудня 2011 року.

Позивач вказувала, що відступлення прав вимоги за укладеним кредитним договором є таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства України, оскільки за вказаним кредитним договором кредит був наданий ОСОБА_1 у іноземній валют, а Національний банк України (далі - НБУ) не надавав ТОВ «Кей-Колект» генеральну та індивідуальні ліцензії на здійснення валютних операцій у період з 01 жовтня 2011 року по 23 жовтня 2015 року.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсними положення договору факторингу від 12 грудня 2011 року № 1, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», які передбачають передачу прав вимоги за кредитним договором від 23 березня 2007 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , на користь ТОВ «Кей-Колект».

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 24 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2017 року рішення Подільського районного суду міста Києва від 24 лютого 2017 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами на підтвердження порушення відповідачами вимог законодавства при укладенні договору факторингу в частині передачі права грошової вимоги до ОСОБА_1 , у зв`язку з чим підстави для задоволення позову відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що у ТОВ «Кей-Колект» відсутня генеральна ліцензія НБУ на здійснення валютних операцій. Отже, ТОВ «Кей-Колект» не має права виступати фактором за договором факторингу та набувати права вимоги за валютними кредитними операціями, а тому вимагати від ОСОБА_1 виконання існуючих зобов`язань за кредитними договорами, укладеними в іноземній валюті.

Доводи інших учасників справи

У травні 2018 року ТОВ «Кей-Колект» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що ТОВ «Кей-Колект» є фінансовою установою, яка надає фінансові послуги. Статтею 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено право на здійснення операцій з надання фінансових послуг. Однак, вказаною нормою закону не встановлено обов`язку фінансовим установам здійснювати операції з надання фінансових послуг, зокрема, факторингу на підставі відповідної ліцензії. Таким чином товариство має право здійснювати факторингові операції на підставі статті 1079 ЦК України.

У травні 2018 року ПАТ «УкрСиббанк» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що грошові кошти в іноземній валюті, які сплачувались боржниками ТОВ «Кей-Колект», перераховувались на рахунок

AT «УкрСиббанк», і саме банк в обов`язковому порядку здійснював конвертацію отриманих коштів в національну валюту України. Тобто,

ТОВ «Кей-Колект» не отримувало кошти в іноземній валюті, що виключало необхідність встановленого ліцензування для ТОВ «Кей-Колект».

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 23 березня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 820 000 доларів США на строк

до 23 березня 2022 року.

28 серпня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є

ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладена додаткова угода №1 до договору від 23 березня 2007 року, відповідно до умов якої встановлений новий графік погашення кредиту.

07 травня 2008 між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладена додаткова угода № 2 до договору

від 23 березня 2007 року, відповідно до умов якої деякі пункти договору викладено у новій редакції та доповнено договір розділом 12.

Також суди встановили, що 12 грудня 2011 між ПАТ «УкрСиббанк» та

ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» зобов`язується передати у власність ТОВ «Кей-Колект»,

а ТОВ «Кей-Колект» прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження ПАТ «УкрСиббанк» за плату та на умовах, визначених цим договором.

12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки.

Згідно з витягом № 1 до вищезазначеного договору факторингу

до ТОВ «Кей-Колект» перейшло право вимоги щодо кредитного договору

від 23 березня 2007 року, укладеного з ОСОБА_1 (позиція № 1256).

Листами від 15 грудня 2011 року та 13 травня 2015 року ОСОБА_1 повідомлено про відступлення ПАТ «УкрСиббанк» права вимоги, заміну кредитора у зобов`язанні та факторинг за договором факторингу

від 12 грудня 2011 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Частиною першою статті 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до статті 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмежень.

Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що договір факторингу був укладений сторонами договору на підставі статті 627 ЦК України, із досягненням згоди щодо всіх істотних умов договору.

Встановивши, що договір факторингу спрямований на реальне настання правових наслідків, а тому при укладенні цього договору права боржника (позивача у справі ) не були змінені, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про те, що у ТОВ «Кей-Колект» відсутня генеральна ліцензія НБУ на здійснення валютних операцій, колегія суддів не бере до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов`язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов`язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред`явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника.

Як вбачається з матеріалів справи та письмових пояснень ТОВ «Кей-Колект» на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , відповідно до пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) фінансовими вважаються такі послуги, зокрема, факторинг.

Статтею 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначений перелік видів діяльності, які потребують ліцензування. До такої діяльності надання факторингу не відноситься.

Установлено, що ТОВ «Кей-Колект» є суб`єктом підприємницької діяльності та зареєстроване як фінансова установа і має право здійснювати фінансові послуги з факторингу.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Виходячи із правового аналізу статті 1, частин першої, другої, четвертої статті 5 Декрету № 15-93 право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «Кей-Колект» за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Не заборонено законодавством стягнення боргу і у валюті зобов`язання.

Отже, зазначення у кредитному договорі надання кредитних коштів у іноземній валюті та набуття фактором права вимоги за таким кредитним договором не зобов`язує його отримувати ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, так як сам фактор не видає кредитні кошти, а набуває право вимоги сплати заборгованості у гривні за курсом відповідної валюти.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого

2010 року).

На думку судової колегії судові рішення, що переглядаються, є достатньо мотивованими.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 24 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська А. І. Грушицький В. В. Сердюк