Справа №613/578/17 Провадження № 2/613/4/19
31 липня 2019 року м.Богодухів
Богодухівський районний суд Харківської області у складі головуючого судді Харченка С.М., за участю секретаря Мізяк М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Богодухові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації вартості частки в спільному майні, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення частки у спільному майні подружжя та стягнення грошової компенсації її вартості,-
Відповідач ОСОБА_2 надав відзив на позовну заяву, зазначивши, що з уточненим позовом він не згоден повністю, посилаючись на те, що під час шлюбу вони з ОСОБА_1 мешкали в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у якому на даний час проживає остання. Після розриву стосунків ОСОБА_2 пішов з будинку, забравши лише свої особисті речі, а ОСОБА_1 продовжує користуватися спільними меблями та іншими речами у вказаному будинку. ОСОБА_2 вважає, що позивач за первісним позовом свідомо приховує весь обсяг спільно нажитого майна від суду, і як наслідок від його поділу. Крім того, ОСОБА_2 зазначає, що ні автомобіль, ні причеп поділу не підлягають, оскільки вони відсутні в наявності на час розгляду справи, тому як передані в володіння інших осіб. При цьому також зазначає, що причеп вони за спільною згодою з ОСОБА_1 передали у володіння ОСОБА_4 , який сплатив їм винагороду у сумі 1000 грн. та ці кошти витрачені на потреби їх сім`ї. Крім того, зазначає, що судові витрати мають бути покладені на ОСОБА_1 , оскільки вважає, що подані нею заяви та клопотання були необґрунтовані, що призвело до затягування розгляду справи, в т.ч. і судово-товарознавча експертиза проведена з ініціативи ОСОБА_1 має бути відшкодована за її рахунок. Вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 незаконні та необґрунтовані та що у їх задоволенні має бути відмовлено у повному обсязі.
Позивач ОСОБА_1 та її представник позов підтримали, наполягали на його задоволенні. Зустрічний позов не визнали, просили відмовити в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 та його представник позов не визнали, зустрічний позов підтримали в повному обсязі, просили задовольнити.
Третя особа ОСОБА_3 позов не визнав, підтвердив придбання ним у ОСОБА_2 спірного автомобіля.
Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, третьої особи, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає позовні вимоги позивача за первісним позовом такими, що підлягають частковому задоволенню. У задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом необхідно відмовити у повному обсязі.
Відповідно до копії Свідоцтва про одруження серії НОМЕР_4 , сторони ( ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ) перебували у зареєстрованому шлюбі з ІНФОРМАЦІЯ_1 серпня 2002 року народження. (а.с.9)
Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 11 травня 2017 року шлюб між ОСОБА_2 , 1964 р.н. та ОСОБА_1 , 1965 р.н., зареєстрований 29 серпня 2002 року Улянівською сільською радою Богодухівського району Харківської області було розірвано. (а.с.11)

Згідно довідки Територіального сервісного центру №6343 РСЦ МВСУ в Х/о №31/20/3-5аз від 29.04.2017 року, за гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_2 станом на 29.04.2017 року зареєстровані наступні транспортні засоби: ПФ 01 ФЕРМЕР, 2005 року випуску, д.н.з НОМЕР_2 , дата реєстрації 18.05.2005р. причіп зареєстрований згідно документів наданих для першої реєстрації. ВАЗ 21101, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , дата реєстрації 12.12.2007 р. Автомобіль зареєстрований згідно документів наданих для першої реєстрації (а.с.43)

Відповідно до змісту копії Довідки Територіального сервісного центру №6343 РСЦ МВСУ в Х/о №31/20/3-6аз від 06.07.2017 рокуза гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_2 станом на 06.07.2017 року зареєстровані наступні транспортні засоби: ПФ 01 ФЕРМЕР, 2005 року випуску, д.н.з НОМЕР_2 , дата реєстрації 18.05.2005р. причіп зареєстрований згідно документів наданих для першої реєстрації. ВАЗ 21101, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 перереєстрований 15.06.2017 року ТОВ «Примакс-автоексперт» на гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: с.Улянівка Богодухівський р-н номерний знак ТЗ НОМЕР_5 (а.с.71)

Надані до матеріалів справи докази про придбання зазначених вище автомобіля та причепа під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, суд вважає належними, допустимими та, оцінюючи їх у сукупності, вважає достатніми для підтвердження аргументів, викладених у позові позивача за первісним позовом ОСОБА_1 .

Відповідно до вимог ч.З ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь- які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що автомобіль ВАЗ-21101, 2007 року випуску, дата реєстрації 12.12.2007 року та автомобільний причеп ПФ 01 ФЕРМЕР, 2005 року випуску, дата реєстрації 18.05.2005 року, які придбані сторонами під час зареєстрованого шлюбу належать сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя, зважаючи на відсутність домовленості між сторонами про поділ спільного майна, виходячи з правил рівності часток подружжя, складають по Ѕ частині в спірному майні за кожним з подружжя.

Відповідно до ст.365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Статтею 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно положень статті 1-ї Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі „Ятрідіс проти Греції" зазначив, що володіння майном повинно бути законним.

Так, матеріалами справи підтверджено, що спільне володіння та користування майном, придбаним під час шлюбу сторонами є неможливим.

З урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи з того, що зазначене у позові майно не може бути реально поділене між сторонами у справі, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь компенсації вартості 1/2 частини автомобіля та причепа є законними та обґрунтованими.

Відповідно до Висновку експерта ХНІДСЕ ім.засл.проф.М.С.Бокаріуса №18928 від 13.03.2019 року, ринкова вартість автомобіля «ВАЗ 21101» д.н. НОМЕР_3 , на момент проведення експертизи, складає: 66730 грн. Ринкова вартість причепа ПФ-01 «Фермер» д.н. НОМЕР_6 , на момент проведення експертизи складає: 900 грн. Отже, загальна вартість спірного майна становить 67630 грн.( а.с.149-155)

Та обставина, що кредит на придбання спірного автомобіля було надано відповідачу ОСОБА_2 ніяк не впливає на необхідність зміни розміру часток сторін у цьому автомобілі та розміру його вартості, яка підлягає до стягнення та яка складає Ѕ частину його вартості, оскільки кредит було повністю погашено під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією повідомлення №104834 від 20.10.2011 року (а.с.20). Жодних доказів сплати кредиту за особисті кошти відповідача суду надано не було.

Крім того, під час розгляду справи судом було встановлено, що 15.06.2017 року була здійснена перереєстрація транспортного засобу ВАЗ 21101, 2007 року випуску, д.н. НОМЕР_7 на нового власника по договору, укладеному ТОВ «Примакс-автоексперт» (відповідачем відчужено спірний автомобіль під час знаходження справи в суді, за добу до проведення попереднього судового засідання). При цьому, матеріали справи не містять даних про те, що позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 надавала відповідачу згоду на відчуження спірного автомобіля ВАЗ 21101, відповідач таких доказів суду також не надав.

Враховуючи встановлені обставини справи, які свідчать про те, що спірний автомобіль був об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та неподільним майном, який ОСОБА_2 відчужив без згоди ОСОБА_1 , суд вважає, що існують достатні правові підстави для задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача, в т.ч. і вартості 1/2 частини вказаного автомобіля.

Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Згідно з ч.1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового; для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Частиною 4 ст.65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При цьому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.3 ст.61 СК України) та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном (ст. 63 СК України).

Таким чином, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частини вартості майна, яке відчужено у тому випадку, зокрема якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.

Указане узгоджується із роз`ясненнями, викладеними у п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з якими у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, оскільки спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, цінним майном, при цьому відповідач за первісним позовом розпорядився ним на власний розсуд без письмової згоди позивача, тому позивач має право на Ѕ частину грошової компенсації вартості спірного транспортного засобу.

За таких обставин, виходячи з вартості автомобіля та причепа, яка була визначена на підставі висновку експерта (у загальному розмірі 67630 грн.), на користь позивача за первісним позовом підлягає компенсація їх вартості 1/2 частини у сумі 33815 грн., шляхом стягнення зазначеної суми з відповідача на користь позивача.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 , слід зазначити наступне.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до роз`яснень п.п. 22, 23, 24 постанови Пленуму Верхового Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

В судовому засіданні встановлено, що між сторонами не досягнуто згоди щодо існування та вартості спільного майна подружжя.

Не заслуговують на увагу пояснення ОСОБА_2 та його представника, що під час шлюбу сторони придбали мотоцикл «Мінськ» (2002 рік) вартістю 1000 грн, телевізор «Самсунг» (2003 рік) вартістю 2500 грн., холодильник «Норд» (2004 рік) вартістю 4000 грн., телевізор «LG» (2007 рік) вартістю 3000 грн, диван (2007 рік) вартістю 1500 грн., мотоцикл «Муравей» (2008 рік) вартістю 2500 грн., мотокоса «Алеомак» (2008 рік) вартістю 5000 грн., холодильник (2009 рік) вартістю 5000 грн, бензопила «Урал» (2009 рік) вартістю 1000 грн., комп`ютер (2010 рік) вартістю 5000 грн, надувний човен (2011 рік) вартістю 3000 грн., а всього на загальну суму 33500 грн., оскільки ОСОБА_2 та його представник будь-яких належних та допустимих доказів з цього приводу суду не надали і судом їх не здобуто. Будь-які докази щодо приховування такого майна відповідачкою за зустрічним позовом ОСОБА_1 в матеріалах справи відсутні.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу.

Оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження існування на час припинення шлюбно-сімейних відносин та розгляду справи в суді майна, про поділ якого заявлено в зустрічному позові та його вартості, доказів наявності та реєстрації за позивачем або відповідачем вказаних в зустрічній позовній заяві транспортних засобів ОСОБА_2 та його представником не надано, суд відмовляє у задоволенні зустрічного позову в повному обсязі, в зв`язку з його недоведеністю.

Враховуючи зазначені вище обставини, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а саме: в частині стягнення з відповідача вартості спірного майна. В задоволенні зустрічного позову слід відмовити, так як в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження існування зазначеного в ньому переліку майна та підтвердження його вартості.

При цьому слід зазначити наступне, внаслідок поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя та шляхом компенсації 1/2 частини його вартості на користь позивача, таке право власності за позивачем припиняється, тому суд вважає за необхідне залишити причеп ПФ 01 «Фермер», 2005р. випуску, р.н. НОМЕР_2 у особистій власності відповідача, що відповідає положенню ст.372 ЦК України. Посилання відповідача на відчуження спірного причепа іншій особі за дорученням ніяк не впливає на необхідність задоволення первісного позову в цій частині, оскільки надання доручення на причеп не припиняє права власності відповідача на нього. Питання щодо припинення права власності позивача за первісним позовом на автомобіль ВАЗ 21101, 2007 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 вирішенню не підлягає, оскільки вказаний транспортний засіб 15.06.2017 року був перереєстрований, згідно договору купівлі-продажу на ОСОБА_3 та на даний час знаходиться у його власності.

Вимога ОСОБА_1 щодо визначення часток, які належать сторонам на праві спільної сумісної власності задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, також враховуючи прохання позивача стягнути грошову компенсацію вартості майна, не потребує необхідності визначення його часток в резолютивній частині рішення.

Стосовно вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на її користь витрат на правничу допомогу у розмірі 1500 грн., слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.1-4 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення, за рахунок іншої сторони. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 р. у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018р. у справі № 814/698/16.

В обґрунтування витрат на професійну правничу допомогу стороною позивача було подано договір про надання професійної правничої допомоги від 27 березня 2017 року (а.с.6) та Квитанцію №4 від 10 травня 2018 року (а.с.135) про оплату юридичних послуг у розмірі 1500 грн.

Разом з тим, ОСОБА_1 і її представником не долучено до матеріалів позовної заяви акту прийому-передачі фактично наданих послуг до Договору про надання правової допомоги, який мав би містити перелік робіт.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд, враховуючи вищевикладене та положення ст.137 ЦПК України, розподіляючи витрати, вважає, що надані позивачем докази на підтвердження понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат, а тому приходить до висновку щодо відмови у задоволенні вимог щодо їх відшкодування.

В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягають стягненню судові витрати, які складаються з судового збору, сплаченого нею під час розгляду справи у розмірі 1280 грн. (640 грн. судовий збір за подання позовної заяви, 640 грн. за подання заяв про забезпечення позову, які були задоволені) та витрат, пов`язаних із залученням експерта у розмірі 3003 грн., всього 4283 грн.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні зустрічного позову, в порядку ст.141 ЦПК України, судовий збір стягненню з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом не підлягає.

Керуючись ст. ст. 7, 10, 76, 81,133,136,141, 244-245, 259, 263 - 265, 268 ЦПК України,суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації вартості частки в спільному майні задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_8 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_9 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) вартість 1/2 частини автомобіля ВАЗ-21101, 2007 року випуску, дата реєстрації 12.12.2007 року та автомобільного причіпу ПФ 01 ФЕРМЕР, 2005 року випуску, дата реєстрації 18.05.2005 року, у розмірі 33815 (тридцять три тисячі вісімсот п`ятнадцять) гривень.

Припинити право спільної сумісної власності на автомобільний причіп ПФ 01 ФЕРМЕР, 2005 року випуску, дата реєстрації 18.05.2005 року.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_8 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_9 ) судові витрати у розмірі 4283 (чотири тисячі двісті вісімдесят три) гривні.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення частки у спільному майні подружжя та стягнення грошової компенсації її вартості відмовити у повному обсязі.

Повний текст рішення суду складено 09.08.2019 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до Харківського апеляційного суду через Богодухівський районний суд Харківської області.

Суддя