ПОСТАНОВА

Іменем України

12 грудня 2019 року м. Кропивницький

справа № 405/8304/18

провадження № 22-ц/4809/1761/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Черненка В.В.

суддів: Авраменко Т.М., Суровицької Л.В.

секретар Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький без участі сторін цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23 січня 2019 року, суддя Драний В.В., у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - Банк) звернувся у суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 10.11.2015 року відповідач отримав кредит у розмірі 62034,98 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач погодився на те, що підписана Генеральна угода разом із запропонованими банком умовами та правилами, тарифами складають між ним та позивачем кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві.

ОСОБА_1 належним чином не виконує взятих на себе зобов`язань, у зв`язку із чим, станом на 03.07.2018 року має заборгованість в розмірі 33202,71 грн., яка складається із наступного: 15217,25 грн. - заборгованість за кредитом, 3076,25 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 6695,59 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 8213,62 грн. штраф відповідно до п. 2.2 генеральної угоди, яку позивач просив стягнути з відповідача.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23.01.2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначено, що суд першої інстанції не встановив дійсні обставини по справі, а висновки суду є передчасними. Суд першої інстанції в порушення норм процесуального права не зобов`язав позивача надати докази на підтвердження позову. Зазначили, що з метою повного та всебічного встановлення обставин по справі, просять суд апеляційної інстанції долучити до матеріалів справи і дослідити доказ-копію Генеральної угоди та новий доказ-виписку по рахунку, які є визначальними при встановлені фактичних обставин, стосовно наявності кредитних правовідносин між сторонами, використання кредитних коштів відповідачем, права нарахування відсотків та неустойки.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 06.11.2019 по справі відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 18.11.2019 справу призначено до розгляду.

До суду відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечується проти задоволення апеляційної скарги. Зазначається, що позивачем не було надано суду доказ існування правочину - Генеральної угоди. Розрахунок заборгованості не можна вважати оригіналом, оскільки позивачем не було надано суду та відповідачу доказів на підтвердження заборгованості. Крім того. Зазначив, що він не був ознайомлений з усіма положеннями Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, Тарифів Банку.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно статті 367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що 19.12.2013 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 подав до ПАТ КБ «ПриватБанк» заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, чим виявив бажання приєднатися до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 7).

У заяві позичальника від 19.12.2013 року бажаний кредитний ліміт не визначено та не обрано вид кредитної карти, відмітка про отримання пам`ятки клієнта, про ознайомлення і отримання тарифів та основних умов обслуговування відповідачем відсутня, процентна ставка не зазначена.

У вказаній заяві відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та визначення її розміру. Долучені до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача (а.с. 8-31). При цьому, вони не можуть бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем.

Докази, що саме долучені позивачем до матеріалів справи Умови та Правила надання банківських послуг, були надані відповідачу для ознайомлення та що він погодився із нарахуванням визначених у цих Умовах відсотків, пені, комісії та штрафів, суду не надано.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у заяві даних про бажання клієнта банку ОСОБА_1 одержати кредитну карту зі встановленим лімітом, узгодження його розміру, домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком відповідні Умови та правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Суд першої інстанції зазначив, що наданий позивачем розрахунок заборгованості ОСОБА_1 визначає його заборгованість за договором б/н від 10.11.2015 року, а не за договором від 19.12.2013 року, а відтак не є належним доказом на підтвердження обґрунтованості розміру заборгованості (а.с. 5).

Також, позивачем суду не надано доказів на підтвердження факту отримання ОСОБА_1 кредитних коштів.

Суд першої інстанції зазначив, що згідно ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не була доведена обставина порушення відповідачем передбаченого договором б/н від 10.11.2015 року обов`язку погашення заборгованості у розмірі 33202,71 грн., у зв`язку з чим, у задоволенні позову слід відмовити.

При розгляді справи суд першої інстанції посилався на норми матеріального права які регулюють спірні правовідносини , зокрема на статті 207, 549, 551, 634 частину 1 статті 1048, частину 1 статті 1049, частину 1 статті 1050 частину 1 статті 1054, частину першу статті 1056, ЦК України.

Справа розглядалась судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

Сторони в судове засідання не з`явились. Справа розглядалась відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України.

Перевіривши доводи апеляційної скарги суд апеляційної інстанції дійшов висновку,що зазначені доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що 23.11.2018 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 10.11.2015 року відповідач отримав кредит у розмірі 62034,98 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач погодився на те, що підписана Генеральна угода разом із запропонованими банком умовами та правилами, тарифами складають між ним та позивачем кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві.

ОСОБА_1 належним чином не виконує взятих на себе зобов`язань, у зв`язку із чим, станом на 03.07.2018 року має заборгованість в розмірі 33202,71 грн., яка складається із наступного: 15217,25 грн. - заборгованість за кредитом, 3076,25 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 6695,59 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 8213,62 грн. штраф відповідно до п. 2.2 генеральної угоди, яку позивач просив стягнути з відповідача.

На підтвердження позову позивач посилається, як на належні та допустимі докази: розрахунок заборгованості, копію Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості, Витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг», копію документу , що посвідчує особу відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що позивач направив на адресу суду першої інстанції клопотання про розгляд справи за відсутності позивача.

Посилаючись на частину 3 статті 211 ЦПК України позивач в клопотанні зазначив, що враховуючи надане законодавством право, просить розгляд справи розглянути без участі представника позивача, позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» підтримує в повному обсязі, необхідні докази є в матеріалах справи, клопотання та заяви з боку АТ КБ «Приватбанк» відсутні.

Позивач не заперечує проти розгляду справи та винесення судом заочного рішення суду, у разі виникнення викладених в ч. статті 280 ЦПК України.

Встановлені обставини свідчать, що позивач надав необхідні докази на підтвердження позову і просив справу розглянути за відсутності позивача. Клопотання, заяви у позивача відсутні.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів , поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду , крім випадків . встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до частини 7 статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконання обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 5 статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Доводи викладені в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції безпідставно не витребував у позивача копію Генеральної угоди є необґрунтованими, оскільки обов`язок по наданню доказів та добросовісність виконання своїх процесуальних обов`язків покладається на сторони.

Судом першої інстанції були виконанні процесуальні дії при призначені справи до розгляду.

З доводів апеляційної скарги вбачається, що позивач з метою повного та всебічного встановлення обставин по справі, просить суд апеляційної інстанції долучити до матеріалів справи і дослідити доказ-копію Генеральної угоди та новий доказ-виписку по рахунку.

З матеріалів справи вбачається, що копія Генеральної угоди від 10.11.2015 року до суду апеляційної скарги не надходила.

Встановлені обставини свідчать, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, зокрема кредитний договір , на підтвердження позовних вимог.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах справи знаходиться заява від імені підприємця ОСОБА_1 про приєднання до умов та правил надання банківських послуг та заяв на відкриття рахунку від 19.12.2013 року.

Зазначена заява не містить інформації про отримання відповідачем кредиту на який посилається позивач в позові.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Приймаючи до уваги встановлені обставини, зокрема відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження позову зокрема, договору на підставі якого відповідач отримав кредит, який є предметом судового розгляду та відсутність підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Суд першої інстанції розглянув справу в межах доводів заяви та наданих сторонами доказів.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки не підтверджуються належними доказами, суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23 січня 2019 року , залишити без змін.

Текст постанови складено 16.12.2019 року.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: