П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 грудня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Кожух О.А. та Фазикош Г.В.,

з участю секретаря Терпай С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Коваленка Олександра Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12 лютого 2019 року (у складі судді Іванова А.П.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом у вересні 2018 р.

Просив:

-визнати за ним право власності на трикімнатний житловий будинок, загальною площею 62,7 кв. м і земельні ділянки площею 0,0092 га та площею 0,0047 га, розташовані по АДРЕСА_1 ;

-скасувати накладені приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу заборони відчуження трикімнатного житлового будинку, загальною площею 62,7 кв. м і земельні ділянки площею 0,0092 га та площею 0,0047 га, розташовані по АДРЕСА_1 .

Обґрунтував тим, що 16 липня 2016 р. між сторонами було укладено договір довічного утримання. Відповідно до умов указаного договору відчужувач (позивач) передає у власність набувача (відповідача) належні йому на праві приватної власностітрикімнатний житловий будинок, загальною площею 62,7 кв. м і земельні ділянки площею 0,0092 га та площею 0,0047 га, розташовані по АДРЕСА_1 , а набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням довічно, а в разі втрати здоров`я - довічно доглядати.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків згідно з договором довічного утримання (догляду) від 16.07.2016 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про розірвання цього договору та повернення сторін у попередні стан. Постановою апеляційного суду Закарпатської області від 11 вересня 2018 р. апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, а рішення Ужгородського міськрайонного суду від 16 травня 2018 р. скасовано: позов задоволено частково; розірвано договір довічного утримання від 16 липня 2016 р., укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .

У цьому судовому рішенні колегія суддів дійшла висновку, що в порушення умов договору довічного утриманняОСОБА_1 не надавав фінансову допомогу ОСОБА_2 , чим неналежно здійснював свої обов`язки за договором довічного утримання.

Відтак, у зв`язку з розірванням договору довічного утримання, у силу вимог п.1 ч.1 ст.755 ЦК України, позивач має право на набуття права власності на трикімнатний житловий будинок, загальною площею 62,7 кв. м і земельні ділянки площею 0,0092 га та площею 0,0047 га, розташовані по АДРЕСА_1 та скасування заборон на відчуження указаного майна.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 12 лютого 2019 р. позов задоволено: визнано за ОСОБА_2 право власності на трикімнатний житловий будинок загальною площею 62,7 кв. м і земельні ділянки площею 0,0092 га та площею 0,0047 га за №14 (літ. В ), що на АДРЕСА_1 ; скасовано записи про обтяження №15449383, № 154459757і №15448650, зареєстровані 16.07.2017 р. приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Малинич Н.А. на підставі договору довічного утримання, посвідченого нею 16.07.2016 р. за реєстровим №1150.

Адвокат Коваленко О.М. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Узагальнені та доречні доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

-у резолютивній частині постанови апеляційного суду Закарпатської області від 11 вересня 2018 р. узагалі не вказано тієї обставини, що договір довічного утримання розірвано через неналежне виконання його умов;

-суд оскаржуваним рішенням не позбавив права власності відповідача, проте одночасно визнав право власності за позивачем, що є порушенням закону;

-суд не прийняв до розгляду зустрічний позов відповідача про повернення грошових коштів. У вказаному позові відповідач доводить про те, що саме з вини позивача відповідач не міг у повному обсязі виконувати взяті на себе зобов`язання згідно з умовами договору довічного утримання.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу адвокат Джуган Н.Б. в інтересах ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Узагальнені доводи заперечення зводяться до законності, обґрунтованості та справедливості рішення суду першої інстанції і безпідставності та необґрунтованості доводів апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення - залишенню без змін, із таких мотивів.

Із огляду на специфіку договору довічного утримання та особливості його розірвання, які не передбачають автоматичного застосування реституції або віндикації у розумінні ст.216 ЦК України як способів захисту цивільного права, суд дійшов висновку про достатність підстав для задоволення позовних вимог.

Також судом першої інстанції було встановлено, що 16.07.2017 р. між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 було укладено договір довічного утримання (догляду) (а.с.6-7), посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Малинич Н.А. Відповідно до п.1.1. указаного договору відчужувач передає у власність набувача належні йому на праві приватної власності трикімнатний житловий будинок, літ. В, загальною площею 62,7 кв. м, житловою площею 39,00 кв. м, і земельні ділянки площею 0,0092 га та площею 0,0047 га за №14 (літ .В ), які знаходяться на АДРЕСА_1 , а набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням довічно, а в разі втрати здоров`я також довічно доглядати. Приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Малинич Н.А. на виконання п. 7.7 Договору накладено заборону відчуження на трикімнатний житловий будинок загальною площею 62,7 кв. м і земельні ділянки площею 0,0092 га та площею 0,0047 га за №14 (літ. В), що на АДРЕСА_1 , номери запису про обтяження: 15449383, 15449757,15448650. (а.с.8-12). ОСОБА_2 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання і повернення сторін у попередній стан. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 16 травня 2018 р. у справі №308/3644/17 у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Однак, постановою апеляційного суду Закарпатської області від 11 вересня 2018 р. апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково: рішення Ужгородського міськрайонного суду від 16.05.2018 р. скасовано; розірвано договір довічного утримання від 16.07.2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.13-14).

Постановою Верховного суду від 09.01.2019 р. касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову апеляційного суду Закарпатської області від 11.09.2018 р. залишено без змін (а.с.109-111).

У справі, яка переглядається, предметом позову є застосування правових наслідків розірвання договору довічного утримання, визначених частиною першою статтею 756 ЦК України.

Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно з частиною першою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

За правилами статті 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).

У частині першій статті 756 ЦК України визначено, що у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню.

Постановою апеляційного суду Закарпатської області від 11 вересня 2018 р. було встановлено, що відповідач належним чином не виконує свої зобов`язання за договором довічного утримання, відтак було прийнято рішення про розірвання договору довічного утримання. Указана постанова є чинною, тобто в касаційному порядкуне скасована.

Відтак, у позивача виникло право на підставі ч.1 ст. 756 ЦК України повернути у свою власність майно, яке виступало предметом за договором довічного утримання (догляду).

Доводи заявника про те, що він належним чином виконував зобов`язання за договором довічного утримання, проте позивач відмовлявся від їх отримання і почав умисно перешкоджати відповідачеві виконувати взяті на себе зобов`язання, передбачені договором, не заслуговують на увагу, оскільки вказані обставини вже були предметом дослідження і їм надана оцінка на підставі належних і допустимих доказів.

Решта доводів апеляційної скарги не потребує правового аналізу, оскільки не характеризує суті спірних правовідносин. Відповідач аналізує висновки апеляційного суду, викладені в постанові від 11.09.2018 р., на предмет розірвання договору довічного утримання, безпідставності вимог позивача щодо розірвання договору довічного утримання, однак це не має жодного правового значення у контексті цих спірних правовідносин.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.

Керуючись п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 133, 137, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу адвоката Коваленка Олександра Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення. 2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12 лютого 2019 року залишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 4.Повне судове рішення складено 13 грудня 2019 р.

Судді: