Справа № 2-421/2009
Провадження №2-р/548/6/19
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.08.2019 року м. Хорол

Хорольський районний суд Полтавської області

у складі головуючого судді: Миркушіної Н.С.,

за участю секретаря судового засідання - Ващенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за об"єднаними заявами представника скаржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_3 та представника скаржника ОСОБА_2 адвоката Ларькіної Ганни Юріївни про роз`яснення ухвали суду від 18.04.2019 року у цивільній справі № 2-421/2009 провадження №4-с/548/4/19 за об"єднаними скаргами ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Крюківського відділу державної виконавчої служби міста Кременчук ГТУЮ у Полтавській області Горбульова Антона Вадимовича за участю заінтересованої особи Крюківського відділу державної виконавчої служби міста Кременчук ГТУЮ у Полтавській області та стягувача ПАТ «Банк Фінанси та кредит»; ОСОБА_2 на бездіяльність державного виконавця,

В С Т А Н О В И В :

Представники скаржників звернулися до суду з вищевказаними заявами про роз`яснення ухвали суду від 18 квітня 2019 року, оскільки для них незрозумілою є мотивувальна частина ухвали.

В ході розгляду зазначених заяв судом встановлено, що при підготовці тексту ухвали суду від 18.04.2019 року за технічних причин у вказану ухвалу не увійшла частина тексту з її мотивуванням, на підставі чого саме суд задовольнив скарги, а тому заяви представників скаржників про роз`яснення вказаної ухвали підлягають задоволенню з огляду на те, що будь-яке рішення суду повинно бути обґрунтованим та вмотивованим, як регламентовано пунктами 3 4 ст. 260, п.1 ст. 263 ЦПК України.

З огляду на цей недолік щодо повного тексту ухвали суду від 18.04.2019 року суд роз`яснює мотивувальну частину вказаної ухвали суду.

В ухвалі суду зазначено, що 29 травня 2018 року ОСОБА_2 звернувся зі скаргою за бездіяльність Хорольського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (надалі «зацікавленої особи-1») та її державного виконавця, що полягала у нереагуванні на його клопотання про закриття ВП № 1770 9522, зі стягнення з нього грошових коштів за рішенням Хорольського райсуду № 2-421/09 (174 т. 1.), яке фактично було виконано за рахунок продажу предмету іпотеки, наданого у якості забезпечення громадянкою ОСОБА_4 . Зазначені обставини були встановлені 20.04.18р. у справі № 548/520/18 ухвалою Хорольського райсуду (61 т.1, яка додавалась до скарги), а отже не підлягають додатковому доказуванню.

ОСОБА_2 просив суд (а.с. 59 т.1): визнати протиправною бездіяльність зацікавленої особи-1 та її державного виконавця щодо відсутності у належному реагуванні на клопотання скаржника про закриття виконавчого провадження № 1770 9522, яке продовжує здійснюватись зі стягнення з нього грошових коштів, як поручителя по кредиту, іпотечне майно як забезпечення по якому продане Зацікавленою особою-1 у січні 2018 року; визнати виконавчий лист № 2-421/09 виданий Хорольським райсудом таким, що не підлягає виконанню, судові витрати просив покласти на Зацікавлену особу.

За такого ж обгрунтування 5 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулася зі скаргою на бездіяльність Крюківського відділу Державної виконавчої служби міста Кременчук Головного територіального управління Юстиції у Полтавській області (надалі «зацікавлена особа-2») та її державного виконавця, що полягала у нереагуванні на її клопотання про закриття виконавчого провадження № 4276 1575 зі стягнення з неї грошових коштів за рішенням Хорольського райсуду № 2-421/09, яке фактично було виконано за рахунок продажу предмету іпотеки, наданого у якості забезпечення громадянкою ОСОБА_4 (договір на а.с. 176 т.1). При цьому Зацікавлена особа - 2 була стороною у справі № 548/520/18, де були встановлені ці обставини, які відповідно, не підлягають додатковому доказуванню»

Розглянувши вказані скарги за обставин зазначених в ухвалі суду від 18.04.2019 року суд прийшов до висновку про необхідність задоволення вищезазначених скарг, що відображено у вказаній ухвалі.

Постановляючи зазначену ухвалу суд виходив з наступних правових підстав.

Так, 25 серпня 2009 року Хорольським районним судом Полтавської області було ухвалено рішення у справі № 2-421/09, яким визначено права та солідарні обовязки скаржників та інших поручителів щодо сплати за кредитним договором № МКЛМ-40-07 укладеним між ПАТ «Банк Фінанси та кредит» та скаржницею, - ОСОБА_1 , а сам договір розірвано.

На виконання вказаного рішення суду видано виконавчий лист № 2-421/09 на суму 338 817 грн., який перебуває у виконавчому провадженні Зацікавленої особи-1.

На підставі нього зацікавленою особою-1 було відкрито два виконавчих провадження, одне з яких залишалося у неї (за місцезнаходженням першого скаржника), друге було виділено з першого та направлено Зацікавленій особі-2 за місцем роботи (доходів) другого скаржника.

ПАТ «Банк фінанси та кредит» в серпні 2015 року звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за рахунок предмету іпотеки (договір на а.с. 176 т.1). У цьому договорі обумовлено, що предмети іпотеки, надаються іпотекодавцем в якості забезпечення по кредитному договору № МКЛМ-40-07 укладеного 27.03.2007р. між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Фінанси та кредит».

На виконання рішення суду по справі № 548/981/15 судом було видано виконавчий лист на стягнення за рахунок предметів іпотеки, що були реалізовані зацікавленою особою-1 02 та 12 лютого 2018 року (протоколи прилюдних торгів на а.с. 143,147 т. 2), за наслідками чого перераховано грошові кошти від цих дій стягувачу, а виконавче провадження зі стягнення з предметів іпотеки закрито 26.02.18р. (постанова на а.с. 151 т.1).

Суд прийшов до висновку, що стягувач - ПАТ «Банк Фінанси та кредит» своє право на задоволення вимог, що були предметом стягнення за рішенням Хорольського районного суду № 2-421/09 на підставі кредитного договору, реалізував повністю за рахунок продажу предметів іпотеки, що обумовлені договором іпотеки та відповідним рішенням суду у справі № 548/981/15.

Щодо припинення зобов`язань за рішенням Хорольського районного суду у справі № 2-421/09 суд враховує, наступне.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 599 ЦК України (надалі ЦКУ) зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За загальним правилом зобов`язання припиняється частково, або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до приписів ст. 575 ЦКУ та ст. 1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки .

ЗУ«Про іпотеку» регламентує, те що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання (ч. 5 ст. 3); основне зобов`язання це зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою (ч. 4 ст.1 цього закону); іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання, або задоволення вимоги (ч. 4 ст. 3); у разі порушення боржником основного зобов`язання (ч. 6 ст. 3), відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки, що і відбулося у даному випадку шляхом стягнення на предмет іпотеки за окремим рішенням суду справа № 548/981/15.

Застава як окремий спосіб забезпечення зобов`язання регулюється параграфом 6 глави 49 ЦК України, законами України "Про заставу", "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", "Про іпотеку", "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до ст. 3 ЗУ "Про заставу" заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча вимога, що не суперечить законодавству України. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. При цьому застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання.

Згідно з ч.1 ст. 7 ЗУ «Про іпотеку» зарахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням (кредитний договір, або рішення суду про стягнення за ним) у повному обсязі, або в частині, встановленій іпотечним договором, яке визначено на час виконання цієї вимоги, що обумовлює основне зобов`язання (обов`язки по кредитному договору остаточно вирішені Хорольський районним судом 25.08.2009 року у справі № 2-421/09).

Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобовязання» розділу І книги п"ятої «Зобовязальне право» Цивільного Кодексу України. Норми цієї глави передбачають, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦКУ), переданням відступного (ст. 600 ЦКУ), зарахуванням (ст.601 ЦКУ).

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦКУ зобов`язання припиняється частково, або у повному обсязі на підставах, встановлених договором, або законом.

За таких обставин очевидно, що рішення суду у справі № 2-421/09 виконано за рахунок продажу майна іпотеки, стягнення за яким було здійснено за окремим рішенням Хорольського райсуду (у справі № 548/981/15), кошти від продажу майна зараховані стягувачем на його рахунок за наслідками їх перерахунку останньому зацікавленою особою-1.

Таку правову позицію (щодо первинного зобов`язання при його виконанні за рахунок іпотеки) висловлено у пункті 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року N 5 зазначено, що зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором, або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, наведені у статтях 599 - 601,604 - 609 ЦК. Крім того, постановою ВСУ від 06.07.2016 р. по справі № 6-118цс16 суд вказав, що "Разом з тим статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а тому зарахування на банківський рахунок сум, стягнутих за рішенням суду, або з поручителів чи за рахунок іпотеки, основне зобов`язання вважається виконаним».

Оскільки стягнення за рахунок іпотеки (справа № 548/981/15), як встановлено судом, проводила Зацікавлена особа-1 за безпосередньої участі її керівника ОСОБА_5 , яка була державним виконавцем у провадженнях, за якими подано скарги, вона була обізнана про фактичне зарахування боргу у справі №2-421/09 за рахунок проданих предметів іпотеки, якими були забезпечені зобов`язання за кредитним договором № МКЛМ-40-07, укладеним між стягувачем та ОСОБА_1 , а також, щодо повного фактичного виконання рішення Хорольського районного суду № 2-421/09 у лютому 2018 року.

Щодо приюдиційності. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не ставляться під сумнів, та не переглядаються відносно осіб, щодо яких встановлено ці обставини, з урахуванням осіб, які брали участь у справі.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням, що набрало законної сили. При цьому, ухвала суду, на яку посилалися скаржники у своїх клопотаннях до зацікавлених осіб, - є різновидом судового рішення. Рішення суду містить в собі не тільки резолютивну, а і мотивувальну частину, в якій встановлюються судом ті, чи інші обставини. А тому, з огляду на ст.11 ЦКУ, якою визначена обов`язковість судових рішень, суд прийшов до висновку, що зацікавлені особи проігнорували обставини, встановлені судом відносно них та скаржників, на які посилались останні у своїх клопотаннях до зацікавлених осіб.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення, і визначається його суб`єктивним, і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі факти, або ставити їх під сумнів у щоденній діловій, чи службовій практиці.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до першої частини статті 1 протоколу 1 до Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 41 Конституції України особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом, і загальними принципами права.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном, які він здійснює на свій розсуд (ч. 1 ст. 317 та ч.1. ст. 319 ЦКУ).

Грошові кошти скаржників, яких безпідставно позбавляли зацікавлені особи з огляду на положення статей 190,193 ЦКУ прирівнюються до майна. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦКУ).

Згідно з ч. 1 ст.15 ЦКУ кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За вищенаведених обставин та наведених норм права у сукупності, суд прийшов до остаточного висновку про порушення прав скаржників обома зацікавленими особами через стягнення останніми зі скаржників коштів, сплата яких шляхом стягнення з лютого 2018 року не була обов`язком для скаржників, на що вони звертали увагу у клопотаннях до зацікавлених осіб, що в подальшому зумовило звернення скаржників до суду зі скаргами на бездіяльність зацікавлених осіб. Отже, суд прийшов до висновку, що зацікавленими особами порушено право скаржників на володіння ними їх особистим майном (грошовими коштами) у розумінні ст. 321 ЦК України та ст. 41 Конституції України, і примушено до дій (з лютого 2018 року), які не були обов`язком для скаржників.

За вищенаведених обставин державні виконавці зацікавлених осіб, мали би самостійно дійти зазначених вище правових висновків, і після продажу предметів іпотеки, що були забезпеченням виконання обов`язків зі сплати по кредиту перед стягувачем за рішенням Хорольського районного суду у справі № 2-421/09, керуючись п. 9 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» зобов`язані були закінчити виконавчі провадження, що були відкриті ними на підставі останнього рішення суду та відповідного виконавчого листа, проте не зробили цього.

Твердження Зацікавленої особи-2 в її відзиві про те, що вона «об`єктивно не могла перевірити обставини, на які посилався скаржник», - суд відхиляє, оскільки зазначена особа не була позбавлена можливості перевірити чинність ухвали суду, на яку посилався скаржник у своєму клопотанні, шляхом перегляду ЄДР судових рішень. А крім того, ця особа була стороною у справі, де були встановлені обставини, на які посилався скаржник.

Пояснення Зацікавленої особи-1, щодо неможливості закриття провадження за клопотанням скаржника з посиланням на те, що у неї не було відомостей про зарахування банком сум в рахунок виконавчого провадження, за яким вчинялось стягнення (і не реагування банку на неодноразові запити цієї особи) суд відхиляє, оскільки Зацікавлена особа-1 була відправником грошових коштів по виконавчим провадженням, про які йдеться, а отже не могла не знати, скільки коштів, і за що вона відправила, а стягувач, відповідно, отримав від неї ці кошти.

Статтею 19 Конституції України передбачено,- «органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України», що було порушено зацікавленими особами відносно скаржників починаючи з лютого 2018 року.

З урахуванням наведеного вище у сукупності суд прийшов до твердого переконання про необхідність задоволення обох скарг скаржників в повному обсязі.

На підставі вищезазначеного, керуючись ст. ст. 1-3, 10, 82, 260, 263, 271 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Заяви представника скаржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_3 та представника скаржника ОСОБА_2 адвоката Ларькіної Ганни Юріївни про роз`яснення ухвали суду від 18.04.2019 року у цивільній справі № 2-421/2009 провадження №4-с/548/4/19 за об"єднаними скаргами ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Крюківського відділу державної виконавчої служби міста Кременчук ГТУЮ у Полтавській області Горбульова Антона Вадимовича за участю заінтересованої особи Крюківського відділу державної виконавчої служби міста Кременчук ГТУЮ у Полтавській області та стягувача ПАТ «Банк Фінанси та кредит»; ОСОБА_2 на бездіяльність державного виконавця, - задовольнити.

Вважати роз`ясненням суду вищенаведене мотивування (роз`яснення позиції суду) в цій ухвалі, постановленій 02.08.2019 року.

На виконання вимог частини 4 пункту 5 статті 265 ЦПК України суд наводить повні найменування та імена, і ідентифікаційні коди осіб.

- Скаржник 1: ОСОБА_2 (іпн. НОМЕР_1 ) , мешкає за адресою, - АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Хорольським РВ УМВС України у полтавській області 06.04.1996р.;

- Скаржник-2: ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_3 ), мешкає за адресою, - АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Хорольським РВ УМВС України у полтавській області 30.11.2001р.;

- Зацікавлена особа- 1: Хорольський районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального Управління Юстиції у Полтавській області (код ЄДРПОУ 3486 5290), адреса, - м. Хорол, вул. Незалежності, 21-А, МСП 37800;

- Зацікавлена особа-2: Крюківський районний відділ Державної виконавчої служби міста Кременчук Головного територіального Управління Юстиції у Полтавській області (код ЄДРПОУ 3498 7557), адреса м. Кременчук, вул. Академіка Маслова, 15/4, МСП 39605;

- Зацікавлена особа-3: Державний виконавець Хорольського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального Управління Юстиції у Полтавській області, - Барановська Світлана Миколаївна. Робоча адреса м АДРЕСА_1 вул. Незалежності, 21-А;

- Зацікавлена особа-4 : Державний виконавець Крюківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Кременчук Головного територіального Управління Юстиції у Полтавській області Горбульов Антон Вадимович. Робоча адреса м. Кременчук, вул. Академіка Маслова, 15/4, МСП 39605;

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом 15 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення йому повного судового рішення.

Відповідно до пп.15.5 п.15розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України,до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Хорольський районний суд Полтавської області.

Повний текст ухвали складений 02.08.2019 року.

Суддя Миркушіна Н.С.