П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 263/18140/18

Номер провадження 22-ц/804/3341/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Биліни Т.І., Принцевської В.П.,

секретар судового засідання Сікора М.М.,

сторони :

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Маріупольська міська рада Донецької області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням учасників справи, апеляційну скаргу Маріупольської міської ради на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 жовтня 2019 року у складі судді Папаценко П.І.,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання незаконним та скасування рішення Маріупольської міської ради Донецької області №7/37-3312 від 21.11.2018 року ( про захист права на землю). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Маріупольська міська рада порушила строки розгляду заяви позивача, передбачені ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України, а також при прийнятті рішення про відмову від 21.11.2018 року взагалі не зазначила мотивів відмови, зокрема, жодної із вичерпних встановлених законом підстав, передбачених ч.3 ст.123 ЗК України. Тобто, відповідач не мав жодних підстав, передбачених законом, для прийняття рішення про відмову позивачу у розробленні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі її в оренду для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (реконструкції існуючого павільйону під магазин).

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання незаконним та скасування рішення Маріупольської міської ради Донецької області №7/37-3312 від 21.11.2018 року задоволені: визнано незаконним та скасовано рішення Маріупольської міської ради Донецької області №7/37-3312 від 21.11.2018 року.

Стягнуто з Маріупольської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення районного суду у повному обсязі та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що суд прийшов до помилкового висновку про те, що порушення відповідачем встановленого частиною 7 статті 118 ЗК України місячного строку розгляду клопотання позивача про розробку проекту землеустрію для відведення земельної ділянки означає протиправність рішення міської ради.

Так, строк розгляду такого клопотання є строком виконання органом місцевого самоврядування своїх повноважень (компетенції). Цей строк разом з іншими елементами (складовими) утворюють структуру повноважень суб`єкта владних повноважень. Недотримання строку виконання обов`язку є свідченням формального порушення реалізації повноважень, проте воно повинно оцінюватися в межах причин і умов, які призвели до цього. Недотримання строку виконання обов`язку не означає припинення повноважень органу місцевого самоврядування і втрату ним правоможності на ухвалення будь-яких рішень. Тому пропуск цього строку сам по собі не свідчить про протиправність оспореного рішення.

Також судом не надано ніякої оцінки обставинам, що свідчать про відсутність об`єктивної можливості задовольнити клопотання позивача і вирішити питання про виділ йому земельної ділянки площею 0,0320 га, а не 0,0061га, якою він користувався. Суд не врахував наявність Плану зонування території (зонінг) міста Маріуполя, який був складений ще 18.06.2913 року. А відповідно до графічних матеріалів, наданих позивачем міській раді, наміри замовника не відповідають та не входять до переважних видів використання території та супутніх видів використання території.

Крім того, позивачем не надано підтверджень необхідності реконструкції будівлі, що розташована на ділянці, якою він користується, не надано проектної документації з цього приводу. Тобто, позивач не довів належно, що земельна ділянка площею 0,061 га, якою він користувався, не може влаштовувати його для реалізації права власності на будівлю, і не обґрунтував необхідність земельної ділянки більшої площі.

Представник позивача ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому вказувала на законність рішення і відсутність підстав для його скасування. Зазначила, що суд вірно виходив з того, що відповідач не тільки порушив строк вирішення клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки, а й відмовив позивачу без будь-якого обґрунтування. Позивачу не було надано мотивованої відмови в задоволенні клопотання, як це передбачено законом. Отже, суд вирішив позов у відповідності до норм матеріального права. Щодо зауважень відповідача про відсутність законних підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 , то заперечення міської ради є безпідставними, оскільки рішення про зонінг було ухвалено 18.06.2013 року, а земельну ділянку в оренду передано позивачу 08.07.2013 року. Отже, на час виділення ОСОБА_1 земельної ділянки не виникало питань щодо намірів ОСОБА_1 та місця розташування з метою та цільовим призначенням для обслуговування будівель торгівлі. Крім того, таких причин в оскарженому рішенні міської ради не наведено. Тільки в ході судового розгляду відповідачем висловлені такі зауваження.

Також вказує, що статтею 123 ЗК України не передбачено надання проектної документації на здійснення робіт з реконструкції нерухомості для вирішення питання, з яким звернувся позивач до міської ради.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Позивач до суду не явився, про розгляд справи повідомлений належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача - Зінов`єва І.Г., який просив задовольнити апеляційну скаргу, заперечення представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Ботман О.О., дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 08.07.2013 року між Маріупольською міською радою та громадянином ОСОБА_1 укладений договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_1 було надано в оренду на п`ять років земельну ділянку площею 0,0061 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.08.2014 року ОСОБА_1 є власником нежитлової будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

30 травня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Маріупольської міської ради Донецької області із заявою про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0320 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (реконструкції існуючого торгівельного павільйону під магазин) по АДРЕСА_1 (а.с.16).

Позивачем було надано разом із заявою всі необхідні документи, що підтверджується копією опису вхідного пакету документів від 30.05.2018 року реєстраційний №40-001-1261.

У результаті розгляду заяви позивача Маріупольська міська рада прийняла рішення №7/37-3312 від 21.11.2018 року про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0320 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (реконструкції існуючого торгівельного павільйону під магазин) по АДРЕСА_1 . Цим же рішенням йому рекомендовано звернутися з заявою про поновлення строку оренди земельної ділянки площею 0,0061 га. (а.с.18)

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України.

Позивач обґрунтовує факт порушення його права тим, що Маріупольською міською радою було порушено строки розгляду заяви ОСОБА_1 від 30.05.2018 р., передбачені ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України.

Позивач подав заяву 30 травня 2018 року, а Маріупольська міська рада прийняла оскаржуване рішення №7/37-3312 21 листопада 2018 року, тобто майже після шести місяців після подання заяви.

Відповідач такі обставини не оспорює. Однак в апеляційній скарзі вказує на те, що цей факт сам по собі не свідчить про незаконність рішення.

Разом з тим, викладені в оскарженому рішення мотиви суду стосовно задоволення позовних вимог не пов`язані із такими підставами. Зі змісту рішення вбачається, що судом першої інстанції тільки зазначено, що крім відсутності законних підстав в рішенні для відмови позивачу, воно ще й винесено з порушенням встановленого ч.3 ст.123 ЗК України строку.

Також позивач зазначає, що в оскаржуваному рішенні Маріупольська міська рада не зазначила жодних законних підстав щодо відмови у розробленні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, тому вказане рішення міської ради є незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Суд першої інстанції при вирішенні спору керувався наступними нормами матеріального права.

У відповідності до ст. 19 Конституції України та ч.3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як врегульовано ч.2 ст. 123 Земельного кодексу України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (ч.3 ст.123 Земельного кодексу України).

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з преамбулою Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" цей Закон відповідно до Конституції України визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

За приписами п.34 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в України" до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад, зокрема, відноситься вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

У відповідності до ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Відповідно до ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до пункту 2 ст. 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку.

Підставами для визнання акту недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акту недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акту прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

В силу положень ст.12 Земельного кодексу України, ст. 140 Конституції України Маріупольська міська рада Донецької області як орган місцевого самоврядування розпоряджається земельними ділянками комунальної власності. В той же час, таке розпорядження землями комунальної власності не є безумовним та повинно здійснюватися із дотриманням вимог діючого законодавства.

Ухвалення органом місцевого самоврядування рішення є результатом певної процедури, яка йому передує. Визначена законом процедура є способом дії відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення громадян щодо того чи іншого «земельного» питання. У світлі вимог частини другої статті 19 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов`язковим.

Разом з тим, відповідачем тільки в суді надані певні докази і відомості в заперечення проти клопотання позивача про дозвіл розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, які суд не має перевіряти для визначення наявності або відсутності підстав для такого звернення позивач, оскільки функції розпорядження землями не властиві для судового органу.

Отже, враховуючи викладене, зважаючи на вищезазначені обставини, апеляційний суд не може погодитися із доводами апеляційної скарги і вважає, що відповідачем не спростовано підстави порушення прав позивача, на які він посилався при звернення до суду. Тому відповідно неможливо не погодитися із висновками суду першої інстанції, які також відповідають напрямкам практики вищої судової інстанції України і Європейського суду з прав людини, про обґрунтованість підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги наведених висновків суду не спростовують, а зводяться до посилань на обставини, викладені у відзиві на позов, які суд першої інстанції перевірив і надав їм мотивовану оцінку. З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Маріупольської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 16 грудня 2019 року.

Судді Є.Є. Мальцева

Т.І. Биліна

В.П. Принцевська