Постанова

Іменем України

04 грудня 2019року

м. Київ

справа № 522/17150/15-ц

провадження № 61-31737св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.

суддів: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Порто-Франко» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного банку «Порто-Франко»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Порто-Франко» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного банку «Порто-Франко» Красюка Ігоря Івановича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2016 року у складі судді Загороднюка В. І. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 17 січня 2017 року в складі колегії суддів: Плавич Н. Д., Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Порто-Франко» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) на ліквідацію акціонерного банку «Порто-Франко» Красюка Ігоря Івановича (далі - ПАТ АБ «Порто-Франко») про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії.

Позов обґрунтований тим, що 20 лютого 2014 року між ним та банком укладено два договори банківського вкладу («Пенсійний строковий») № НОМЕР_1 та № НОМЕР_3 на суму 50 000,00 дол. США строком до 21 серпня 2014 року кожний зі сплатою 12,5 % річних.

На депозитні рахунки в іноземній валюті № НОМЕР_4/НОМЕР_1 та № НОМЕР_4/НОМЕР_3 він уніс готівкові кошти в сумі по 50 000,00 дол. США на кожний рахунок, тобто договірні зобов`язання він виконав повністю.

Відповідно до пункту 4.2 договорів у разі закінчення (припинення) строку дії наявного договору банк перераховує суму вкладу на поточний рахунок № НОМЕР_2 в ПАТ АБ «Порто-Франко». Грошові кошти з цього рахунка вкладник має право одержувати в будь-який час згідно з графіком роботи банку з урахуванням пункту 3.1.5 цього договору.

21 серпня 2014 року за закінченням терміну дії договорів позивач звернувся з письмовою заявою до відповідача, відповідно до якої просив перерахувати грошові кошти з поточного рахунка в сумі 106 199,13 дол. США в Імексбанк згідно із зазначеними ним реквізитами. Згідно з листом банку йому рекомендовано звернутися після 10 вересня 2014 року.

22 вересня 2014 року позивач повторно звернувся до відповідача з письмовою заявою, в якій просив перерахувати належні йому кошти в сумі 106 199,13 дол. США до Імексбанку.

Відповідач повідомив позивача про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, запровадження на три місяці з 29 вересня 2014 року до 29 грудня 2014 року тимчасової адміністрації і призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Позивач звернувся з письмовою заявою до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про повернення, крім гарантованої суми відшкодування за вкладами, всієї суми в розмірі 100 000,00 дол. США.

24 червня 2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою про визнання кредиторських вимог та включення до реєстру кредиторів у зв`язку з ліквідацією ПАТ АБ «Порто-Франко», проте банк йому відмовив у включенні до реєстру кредиторів та акцептуванні його вимог.

Позивач просив визнати протиправною бездіяльність ПАТ АБ «Порто-Франко» щодо виконання договірних зобов`язань та зобов`язати банк визначити суму заборгованості перед позивачем і віднести вимоги до четвертої черги погашення; включити суму заборгованості до реєстру акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб; письмово повідомити його про акцептування його вимог протягом 20 днів з дня затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 17 січня 2017 року, позов задоволено. Визнано бездіяльність ПАТ АБ «Порто-Франко» в особі уповноваженої особи Фонду на ліквідацію АБ «Порто-Франко» щодо виконання договірних зобов`язань за договорами банківського вкладу («Пенсійний строковий») за № НОМЕР_1 та № НОМЕР_3 від 20 лютого 2014 року протиправною. Зобов`язано ПАТ АБ «Порто-Франко» в особі уповноваженої особи Фонду на ліквідацію АБ «Порто-Франко» визначити суму заборгованості перед ОСОБА_1 за договорами банківського вкладу («Пенсійний строковий») за № НОМЕР_1 та № НОМЕР_3 від 20 лютого 2014 року та віднести вимоги ОСОБА_1 до четвертої черги погашення; включити суму заборгованості до реєстру акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду; письмово сповістити ОСОБА_1 про акцептування його вимог протягом 20 днів з дня затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що за закінченням строку дії обох договорів - 21 серпня 2014 року позивач дав письмове розпорядження відповідачу на безготівкове переведення з поточного рахунка належних йому коштів до Імексбанку. На цю дату ПАТ АБ «Порто-Франко» не було віднесено до категорії неплатоспроможних, тому бездіяльність відповідача щодо виконання договірних зобов`язань є протиправною, оскільки будь-які відстрочки виплат або невиконання розпоряджень ОСОБА_1 на безготівкове перерахування коштів не були передбачені договорами банківських внесків.

Бездіяльність відповідача щодо виконання договірних зобов`язань є протиправною, а позовні вимоги - обґрунтовані та підтверджені належними та допустимими доказами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2018 року ПАТ АБ «Порто-Франко» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 17 січня 2017 року, просило скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Рух справи в суді касаційної інстанції

21 липня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

21 вересня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зупинено виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2016 року до закінчення касаційного провадження.

У травні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК Україниу редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 11 червня 2019 року № 652/0/226-19 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи», пунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року №7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» доповідачем у справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Олійник А. С.

20 листопада 2019 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Зокрема заявник вказує, що відповідно до постанови Верховного Суду України від 15 червня 2016 року № 826/20410/14 спір, що виник з банком, який знаходиться у процедурі ліквідації у зв`язку з визнанням його неплатоспроможним, повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.

Суди неправильно витлумачили частину п`яту статті 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон).

Законом встановлено присічний строк, протягом якого кредитори можуть подати свої вимоги до банку, а не будь-який інший строк, а тому всі вимоги кредиторів, які направлені уповноваженій особі Фонду на ліквідацію АБ «Порто-Франко» поза межами цього строку правомірно відхилені.

Про прийняття вимог кредиторів відповідач повідомляв усіх кредиторів банку передбаченими законодавством засобами, у тому числі й шляхом опублікування відомостей у газеті «Голос України» 05 лютого 2015 року, однак позивач не дотримався передбаченого Законом тридцятиденного строку для звернення із заявою про включення його до реєстру акцептованих вимог кредиторів, а тому підстави для задоволення позову немає.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 20 лютого 2014 року між позивачем та банком укладено два договори банківського вкладу («Пенсійний строковий») № НОМЕР_1 та № НОМЕР_3 на суму 50 000,00 дол. США строком до 21 серпня 2014 року кожний зі сплатою 12,5 % річних.

На депозитні рахунки в іноземній валюті № НОМЕР_4/НОМЕР_1 та № НОМЕР_4/НОМЕР_3 позивач уніс готівкові кошти в сумі по 50 000 дол. США на кожний, тобто договірні зобов`язання він виконав повністю.

Відповідно до пункту 4.2 договорів у випадку закінчення (припинення) строку дії наявного договору, банк перераховує суму вкладу на поточний рахунок № НОМЕР_2 в ПАТ АБ «Порто-Франко». Грошові кошти з цього рахунку вкладник має право одержувати в будь-який час згідно з графіком роботи банку з урахуванням вимог пункту 3.1.5. цього договору.

21 серпня 2014 року за закінченням терміну дії договорів позивач звернувся з письмовою заявою до відповідача, відповідно до якої просив перерахувати грошові кошти з поточного рахунка в сумі 106 199,13 дол. США до Імексбанку згідно із зазначеними ним реквізитами. Згідно з листом банку йому рекомендовано звернутися після 10 вересня 2014 року.

Відповідно до листа від 05 вересня 2014 року № 36/993 банк повідомив позивача, що починаючи з 11 серпня 2014 року до 10 вересня 2014 року вводиться особливий режим роботи, запропоновано повторно звернутися до банківської установи після 10 вересня 2014 року.

22 вересня 2014 року позивач повторно звернувся до відповідача з письмовою заявою, в якій просив перерахувати належні йому кошти в сумі 106199,13 дол. США до Імексбанку.

Відповідно до листа від 03 жовтня 2014 р. № 36/1553 банк повідомив позивача про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, запровадження на три місяці з 29 вересня 2014 року до 29 грудня 2014 року тимчасової адміністрації і призначення уповноваженої особи Фонду.

09 грудня 2014 року позивач звернувся до уповноваженої особи Фонду із письмовою заявою про повернення, крім гарантованої суми відшкодування за вкладами, всієї суми в розмірі 100 000,00 дол. США.

Згідно з довідкою АБ «Порто-Франко» від 01 вересня 2015 року № 01/1519 ОСОБА_1 включений до Загального реєстру вкладників АБ «Порто-Франко» та 18 грудня 2014 року отримав через установу ПАО «Банк Восток» (банк-агент), суму, гарантовану Фондом, у розмірі 200 000,00 грн.

24 червня 2015 року позивач звернувся до відповідача з заявою про визнання кредиторських вимог та включення до реєстру кредиторів у зв`язку з ліквідацією ПАТ АБ «Порто-Франко».

Відповідно до листа АБ «Порто-Франко» від 22 липня 2015 року№ 24/1353/1 позивачу відмовлено у включенні його до реєстру кредиторів та акцептуванні його вимог.

Згідно з витягом від 02 листопада 2015 року з особового рахунка на рахунку вкладника ОСОБА_1 № НОМЕР_5 залишок коштів становить 90 603,07 дол. США.

21 серпня 2014 року позивач видав письмове розпорядження відповідачу на безготівкове переведення з поточного рахунку належних йому коштів до Імексбанку.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 26 вересня 2014 року № 610 «Про віднесення публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Порто-Франко» до категорії неплатоспроможних», виконавча дирекція Фонду 26 вересня 2014 року прийняла рішення № 103 про уведення з 29 вересня 2014 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ АБ «Порто-Франко». Уповноваженою особою Фонду на тимчасову адміністрацію в АБ «Порто-Франко» призначено ОСОБА_2 .

Рішенням від 29 грудня 2014 року № 169 виконавчої дирекції Фонду продовжено строк тимчасової адміністрації в АБ «Порто-Франко» до 29 січня 2015 року.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 30 січня 2015 року № 67 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Порто-Франко» виконавча дирекція Фонду прийняла рішення від 30 січня 2015 року № 19 «Про початок процедури ліквідації АБ «Порто-Франко» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ АБ «Порто-Франко» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію АБ «Порто-Франко» Красюка І. І. строком на 1 рік з 30 січня 2015 року до 29 січня 2016 року включно.

Вказана інформація опублікована в офіційному друкованому виданні «Голос України» № 20 (6024) від 05 лютого 2015 року, відображена на офіційному сайті Фонду та НБУ, міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно зі статтею 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом.

Отже, випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Закон установлює правові, фінансові й організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати відшкодування за вкладами, а також регулює відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначає повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до частин першої та другої статті 3 Закону Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно з частиною другою статті 6 Закону Фонд приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.

Перелік функцій, що їх виконує Фонд, наведений у частині другій статті 4 Закону, згідно з якою Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює, зокрема, заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами (пункт 4 вказаної частини).

Згідно з частиною п`ятою статті 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Спірні правовідносини пов`язані з невиконанням банком зобов`язань за договорами депозиту щодо повернення суми вкладу, яка перевищує встановлений законом граничний розмір гарантованого державою відшкодування за вкладом.

Згідно з частиною п`ятою статті 45 Закону протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб - вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються. У разі призначення уповноваженої особи Фонду, якій делеговано Фондом повноваження щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, кредитори заявляють про свої вимоги до банку такій уповноваженій особі Фонду.

Будь-які спори щодо акцептування вимог кредиторів підлягають вирішенню у судовому порядку. Судове провадження щодо таких вимог не припиняє перебігу ліквідаційної процедури (частина четверта статті 49 Закону).

Згідно з частиною першою статті 52 Закону кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів в порядку черговості. До четвертої черги відносяться вимоги вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом.

Згідно із частиною першою статті 49 Закону Фонд припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

Отже, про свої вимоги до банку кредитор зобов`язаний заявити у межах 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку.

Таке обмеження строку звернення спрямоване не на позбавлення права кредиторів банку, якими є у значній кількості фізичні особи, а на дисциплінування кредиторів у виконанні своїх обов`язків щодо прояву волевиявлення на отримання від банку, що ліквідується, виконання грошового зобов`язання.

У статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року (далі - Конвенція) зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (справа «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року).

Обмеження надзвичайно коротким строком кредиторів у зверненні з вимогами про включення до реєстру акцептованих кредиторів з урахуванням процедури доведення до відома кредиторів про зміну правового статусу банку без можливості поновлення такого строку, якщо його пропущено з причин, що є поважними і не залежали від волі та дій кредитора банку, не є необхідним у правовій державі. Таке обмеження буде непропорційним і неправомірним обмеженням прав кредиторів та неправомірним втручанням у право на мирне володіння своїм майном, у здійснення майнових прав.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 553/1642/15-ц, провадження № 14-207цс18.

Разом з тим Закон не містить обмежень щодо подання заяв про внесення до реєстру акцептованих вимог кредиторів раніше строку розміщення інформації про початок процедури ліквідації банку.

Вказане узгоджується з пунктом 3 частини першої статті 48 Закону, згідно з яким Фонд та його уповноважена особа наділені повноваженнями вносити зміни до реєстру акцептованих вимог кредиторів.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 05 липня 2012 року № 2 затверджено Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, яке регулює відносини, що виникають у процесі виведення неплатоспроможного банку з ринку, а саме: підготовку, затвердження та реалізацію плану врегулювання, розробленого на основі найменш витратного для Фонду способу виведення неплатоспроможного банку з ринку (далі - Положення).

Відповідно до пункту 4.31 Положення (у чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції) за необхідності уповноважена особа Фонду на ліквідацію банку вносить пропозиції щодо затвердження виконавчою дирекцією Фонду змін до реєстру акцептованих вимог на підставі, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили.

Банк і відповідач були обізнані з кредиторськими вимогами позивача ще до початку процедури ліквідації банку, адже позивач неодноразово звертався із заявами про повернення залишку вкладу та включення його до реєстру (списку) вкладників для здійснення виплат.

Неможливість вкладників забрати заощадження (депозит) з рахунків у банках через відсутність коштів, через передбачене законом замороження рахунків, або через нездатність національних органів вжити заходів з метою надання таким вкладникам можливості розпоряджатися їхніми заощадженнями Європейський суд з прав людини розглядає як втручання в ефективне користування правом мирно володіти майном, що захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції або як незабезпечення користуванням цим правом (справа «Alisic and Others v. Bosnia and Herzegovina, Croatia, Serbia, Slovenia and the former Yugoslav Republic of Macedonia», рішення від 16 липня 2014 року).

Фонд та його уповноважена особа наділені правом вносити зміни до реєстру акцептованих вимог кредиторів. Cуди не встановили обставин, що могли би свідчити про нехтування позивачем його правом на звернення стосовно включення вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ АБ «Порто-Франко».

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши всі фактичні обставини справи, всебічно дослідили обставини справи, правильно визначили юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, порушень норм матеріального та процесуального законодавства при розгляді справи не допустили.

Доводи касаційної скарги про те, що спеціальний закон встановив присічний строк, протягом якого кредитори можуть подати свої вимоги до банку, а не будь-який інший строк на увагу не заслуговують, оскільки Закон не передбачає і заборони щодо поновлення такого строку в разі його пропуску з поважних причин, а Фонд та його уповноважена особа наділені повноваженнями вносити зміни до реєстру акцептованих вимог кредиторів.

Відповідний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 456/450/16-ц, провадження № 14-653цс18.

Верховний Суд не бере до уваги доводи касаційної скарги про правомірність невключення вимог позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ АБ «Порто-Франко».

Безпідставними є посилання в касаційній скарзі на постанову Верховного Суду України від 15 червня 2016 року у справі № 826/20410/14, провадження № 21-286а16, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 910/8132/17, провадження № 12-27гс18 відійшла від висновку Верховного Суду України, викладеного в зазначеній вище постанові, вказавши, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду господарських й адміністративних справ недостатньо застосовувати виключно формальний критерій - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них Фонду чи його уповноваженої особи) на стадії ліквідації чи банкрутства банку, тоді як визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).

Перевіряючи доводи касаційної скарги, які зводяться до незгоди із судовими рішеннями у справі та власне тлумачення норм матеріального права, Верховний Суд зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили обставини справи, надали належну оцінку доводам сторін та наданим у справі доказам, правильно здійснили тлумачення норм матеріального та процесуального права і застосували їх до спірних правовідносин.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права є необґрунтованими.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2017 року зупинено виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2016 року до закінчення касаційного провадження, то згідно із статтею 436 ЦПК України його виконання підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Порто-Франко» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного банку «Порто-Франко» Красюка Ігоря Івановича залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 17 січня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко