Справа № 201/7272/18
Провадження №2з/201/14/2019
У Х В А Л А

21 січня 2019р. суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В., розглянувши заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2 про вжиття заходів забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

03.07.2018р. до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Ухвалою судді Ткаченко Н.В від 20.07.2018р. провадження у справі було відкрито.

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 20.07.2018р. відмовлено у задоволенні заяви позивачів про вжиття заходів забезпечення позову (а.с.№24).

17.01.2019р. до суду повторно надійшла заява про вжиття заходів забезпечення позову, в якій позивачі посилаються на те, що сума заборгованості відповідача збільшилась і він не має намірів її повертати. Крім того, позивачі посилалися на те, що відповідач дізнавшись про наявність в суді справи, у своєму відзиві намагається спростувати факт позики, посилаючись на неіснуючі обставини. Позивачі вважають дії відповідача такими, що завдають їм значних збитків, оскільки неповернення значної суми боргу негативно вплинуло на фінансовий стан їх самих та їх родин. Просили накласти арешт на квартиру 287 в буд. 58 по Набережній Перемоги в м. Дніпро, яка належить на праві власності ОСОБА_3

Ознайомившись із заявою про вжиття заходів забезпечення позову, вважаю за можливе в її задоволенні відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до роз'яснень п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі, а п. 4 вказаної Постанови, передбачено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір і існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Зі змісту заяви вбачається, що позивачами заявлені вимоги про вжиття заходів забезпечення позову, які є аналогічними до заявлених 03.07.2018р. (накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1) і в задоволенні яких суддею Ткаченко Н.В. відмовлено з тих підстав, що майно є предметом іпотеки на підставі іпотечного договору № 27.3/000420/І01/12-НВД від 07.09.2012р. з державною реєстрацією іпотеки та державною реєстрацією обтяжень.

В своїй ухвалі від 20.07.2018р. суддею Ткаченко Н.В. було зазначено що накладення арешту на іпотечне майно може призвести до порушення прав іпотекодержателів, адже зобов'язання за договором іпотеки виникло ще до укладення в 2017р. договорів позики.

Проте, подаючи повторно 17.01.2019р. заяву про вжиття заходів забезпечення позову (копія ухвали від 20.07.2018р. про відмову в забезпеченні позову була отримана позивачами 17.08.2018р. та 21.08.2018р. (а.с.№12-13)), позивачами не зазначено обґрунтування повторного звернення з аналогічними вимогами щодо забезпечення позову, в задоволенні яких було відмовлено 20.07.2018р.

Саме по собі збільшення суми заборгованості (при цьому уточнень позову до суду не надано) та подача відповідачем відзиву (на що позивачі посилаються у своїй заяві від 17.01.2019р.) не свідчать про те, що існує реальна загроза невиконання або утруднення виконання можливого рішення у разі його задоволення.

Також, відмовляючи в задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову, мною враховано, що отримавши ухвалу від 20.07.2018р. про відмову в накладені арешту, позивачі повторно подають заяву про забезпечення позову з аналогічними вимогами і так само, як і в першій заяві, не зазначать мотивів обрання такого виду забезпечення позову як арешт.

Враховуючи вищевикладене, вважаю за можливе у задоволенні заяви ОСОБА_1, ОСОБА_2 про вжиття заходів забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовити.

На підставі вищевикладеного, керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», ст.ст. 149, 150, 260, 353, 354 ЦПК України, суддя, -

УХВАЛИЛА :

В задоволенні заяви ОСОБА_1, ОСОБА_2 про вжиття заходів забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовити.

Ухвала про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги протягом пятнадцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: Н.В.Ткаченко