Номер провадження: 22-ц/813/1660/19
Номер справи місцевого суду: 523/1489/18
Головуючий у першій інстанції Кисельов В.К.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.,

учасники справи:

особа, яка звернулася з поданням - Головний державний виконавець Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області

боржник- ОСОБА_1

стягувач-Відкрите акціонерне товариство «Марфін банк»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2018 року у складі судді Кисельова В.К.,

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року головний державний виконавець Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеса ГТУЮ в Одеській області звернувся до суду з поданням про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_1 до виконання зобов`язань покладених на нього виконавчим листом №2-585/10, виданим 16.11.2010.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2018 року подання головного державного виконавця задоволено. Заборонено ОСОБА_1 перетинання державного кордону до виконання зобов`язань, покладених на нього виконавчим листом №2-585/10, виданим 16.11.2010.

Не погодившись з зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд її скасувати, в поданні про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження 21.11.2017, тобто через сім років після видачі виконавчого листа. На момент видачі виконавчого листа №2-585/10 від 16.11.2010 діяла редакція Закону України «Про виконавче провадження» від 16.02.2010, відповідно до ст. 21 якого, строк пред`явлення виконавчого листа до виконання встановлював три роки. Тобто державний виконавець повинен був відмовити у прийнятті до провадження виконавчого документа, строк пред`явлення якого закінчився. Законом п ередбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. Саме лише зазначення, що заявник не подав декларацію про доходи та майно не може свідчити про його ухилення від виконання покладених на нього рішенням обов`язків. Звернення державного виконавця до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду повинно бути як крайній захід, який застосовується до боржника,

коли державним виконавцем вже виконані всі можливі дії щодо примусового виконання рішення, оскільки це призведе до обмеження конституційних прав громадян на свободу пересування. Державним виконавцем не надано доказів отримання заявником постанов, викликів.

Апелянт в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

03.12.2019 від апелянта надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю бути присутнім в судовому засіданні за станом свого здоров`я. В клопотанні зазначив про те, що ним запропоновано Банку вирішити питання мирним шляхом, необхідні документи готовий надати до суду.

Вказане клопотання задоволенню не підлягає з огляду на те, що справа тривалий час розглядається в апеляційній інстанції, доказів неможливості прибути в судове засідання апелянтом не надано. Доводи про те, що апелянт здійснює дії щодо мирного вирішення спору з Банком до уваги не приймаються, так як у даному випадку переглядається ухвала щодо заборони боржника перетинати державний кордон, а не спір щодо заборгованості апелянта.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її розгляді, повідомлення інших учасників про розгляд справи, суд вирішив розглянути справу за відсутності її учасників.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Повний текст судового рішення складений 16.12.2019.

Дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Частиною 1 статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В силу ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Пунктом 5 частини 1 статті 6 цього Закону передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадку, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань.

За змістом п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків, у зв`язку з чим і здійснюється примусове виконання.

Це також є підставою для звернення виконавця з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження. Обов`язок щодо підтвердження цих обставин належними доказами покладається на виконавця, який ініціює встановлення тимчасового обмеження у виїзді особи за межі України.

Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що факт ухилення ОСОБА_1 від виконання рішення суду є доведеним.

Такий висновок суду ґрунтується на нормах чинного законодавства та фактичних обставинах справи.

Встановлено, що заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19.07.2010 стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Морський транспортний банк» 5108845,66 грн.

На підставі виконавчого листа №2-585/10 від 16.11.2010, виданого судом першої інстанції за вказаним судовим рішенням, державний виконавець постановою від 17.11.2017 відкрив виконавче провадження №55178017.

З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що ОСОБА_1 не сплачує добровільно кошти за рішенням суду, не з`являється на виклики державного виконавця, декларацію про свої доходи та майно не подав державному виконавцю.

Під час виконання рішення суду встановлено, що майно належне боржникові на праві власності відсутнє.

На теперішній час рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Морський транспортний банк» грошових коштів залишається невиконаним.

Докази у справі достовірно та об`єктивно вказують на те, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання зобов`язання, покладеного на нього судовим рішенням.

Давши належну оцінку цим доказам, суд першої інстанції правомірно керувався тим, що подання державного виконавця є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Посилання ОСОБА_1 на недоведеність факту його ухилення від виконання судового рішення та відсутність підстав для обмеження боржника у праві виїзду за межі України не відповідають нормам чинного законодавства та фактичним обставинам справи.

Доводи апелянта про неотримання ним постанов державного виконавця, викликів, не є підставою для скасування ухвали суду з огляду на таке.

Матеріали справи містять докази направлення держаним виконавцем постанови та повістки про виклик, а також копію поштового конверту, які свідчать про те, що апелянту направлялися повістки на адресу боржника, проте вказані листи поверталися з позначкою «за спливом строку зберігання» (а.с. 12,13), відтак обов`язок державним виконавцем виконаний. Також в матеріалах справи наявний акт від 20.11.2017, складений державним виконавцем під час виходу за адресою боржника, з якого вбачається, що ОСОБА_1 за даною адресою відсутній. Зі слів сусідів боржник знаходиться деякий час за кордоном (а.с.14).

Твердження апелянта про те, що на час видачі виконавчого листа від 16.11.2010 строк його пред`явлення становив три роки, а тому вказаний строк сплив ще у 2013 році підставою для скасування ухвали суду не можуть бути з огляду на те, що виконавчий лист не визнаний таким, що не підлягає виконанню.

Крім того, з додатку виконавчого листа (а.с.8) вбачається, що з 2011 року державним виконавцем здійснювались дії щодо виконання рішення суду та станом на 11.06.2013 залишок боргу ОСОБА_1 становив 4 944 978,27 грн. (а.с.8).

Проте, станом на день звернення державним виконавцем до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон (02.02.2018), апелянтом доказів щодо виконання рішення суду не надано.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, п. 7 ч. 3 ст. 2 ЦПК України одним з основних засад (принципів) судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно зі ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що подання державного виконавця належить задовольнити та тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , до виконання останнім рішення Суворовського районного суду від 19.07.2010 про стягнення з ОСОБА_1 боргу розмірі 4 944 978,27 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: