КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/1831/2019 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Таргоній Д.О., Олійника В.І.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою його представником - адвокатом ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 червня 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання договору недійсним,

встановив:

у серпні 2017 року, ОСОБА_2 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ПАТ «УкрСиббанк», ПАТ «Дельта Банк» про визнання договору недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що 12 жовтня 2010 року між ним та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав кошти у розмірі 53 550 доларів США.

З телефонної розмови позивач дізнався, що у 2011 року між відповідачами було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого ПАТ «Дельта банк» набув права вимоги за договором від 12 жовтня 2010 року.

Вважає, що даний договір слід визнати недійсним, оскільки вказаний договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року має ознаки договору факторингу, при його укладенні було порушено приписи Розпорядження №231 від 03 квітня 2009 року Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» та Конвенцію УНІДРУА про міжнародний факторинг від 28 травня 1988 року.

Разом з тим позивач зазначає, що вказаний договір порушує його права споживача.

Просив суд, визнати договір укладений між відповідачами про відступлення права вимоги недійсним в частині відступлення права вимоги за кредитним договором №0 від 12 жовтня 2010 року.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 червня 2018 року, позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 через свого представника - адвоката ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що не ґрунтується на матеріалах справи та вимогах матеріального та процесуального законодавства.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що оспорюваний договір з відступлення прав вимоги містить ознаки договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Зокрема, за умовами зазначеного договору від 08 грудня 2011 року фактично відбулося фінансування однієї сторони іншою за рахунок передачі останньому грошової вимоги цієї особи до третьої особи (боржника).

Згідно положень п.2.1 Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, з урахуванням положень цього Договору та відповідно до них, продавець цим погоджується продати (відступити) права вимоги за кредитами та передати їх покупцеві, а покупець цим погоджується придбати права вимоги за кредитами та прийняти їх та сплатити ціну купівлі.

Пункт 1.1 Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року містить визначення термінів «права вимоги за кредитами», «ціна купівлі прав вимоги за кредитами» та «ціна купівлі».

Виходячи з аналізу змісту Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року і їх зіставлення до чинних норм та вимог діючого законодавства України можна дійти висновку, що оскаржуваний договір містить безумовні ознаки договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Крім цього, на час укладення договору про відступлення прав вимоги за кредитами існували обмеження щодо укладення Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, які встановлені Положенням про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, що затверджене розпорядженням Держфінпослуг №231 від 03 квітня 2009 року, в частині набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договорами факторингу до боржників - фізичних осіб.

Таким чином, оспорюваний договір було укладено в період дії обмеження і заборони на вчинення відступлення права вимоги за кредитними зобов'язаннями по Договору про надання споживчого кредиту №0 від 12 жовтня 2007 року до ОСОБА_2

Просив, скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 червня 2018 року, та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та визнати недійсним Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, укладений 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк», в частині відступлення прав вимоги за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 12 жовтня 2007 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 жовтня 2010 року між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту №0.

Відповідно до п.1.1. даного договору банк надав позивачу кредит в іноземній валюті у розмірі 53 550 доларів США.

При укладанні договору про надання споживчого кредиту №0 від 12 жовтня 2010 року були дотриманні всі законодавчо встановлені вимоги щодо дійсності правочину.

Підтвердженням дійсності правочину є виконання сторонами його умов (надання коштів в кредит, користування такими, часткове повернення, сплата інших платежів за умовами договору).

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за умовами якого ПАТ «УкрСиббанк» відступив ПАТ «Дельта Банк» заборгованість позивача про кредитному договору №0 від 12 жовтня 2010 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що договір купівлі-продажу не може бути віднесений до договору факторингу, оскільки не містить відповідних посилань щодо здійснення факторингової операції, а тому відсутні правові підстави для визнання оспорюваного правочину про відступлення права вимоги недійсним, оскільки договір купівлі-продажу прав вимоги не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін.

З такими висновками погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Основними ознаками кредиту є строковість, платність і зворотність.

Відповідно до вимог ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно із ст.14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позивач не заперечує того, що ПАТ «УкрСиббанк» виконав взяті на себе зобов'язання за кредитним договором.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ч.1 ст.513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували па момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами ч.1 ст.516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу прав вимоги було укладено в письмовій формі, як і Договір про надання споживчого кредиту №0 від 12 жовтня 2010 року.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Згідно п.п.7,8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Пунктом 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» зазначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Згідно зі ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За правилами ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору.

Згідно з ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.3 ст.6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

По справі встановлено, що позивач не є стороною у договорі, укладеному 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк», та ним не надано доказів в обґрунтування того, які його права були порушені зі сторони відповідачів при укладенні договору купівлі-продажу прав вимоги.

У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки договір купівлі-продажу за своєю природою є комбінованим договором в якому врегульовані відносини у сфері купівлі-продажу, відступлення прав вимоги, іпотеки тощо, а тому не може бути віднесений до договору факторингу, оскільки не містить відповідних посилань щодо здійснення факторингової операції.

В момент вчинення спірного договору, сторонами були дотримані всі вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину відповідно до ст.203 ЦК України, тобто договір відповідає вимогам законодавства.

Викладені в апеляційній скарзі доводи є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв'язку з чим рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 червня 2018 року слід залишити без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану його представником - адвокатом ОСОБА_3залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 31 січня 2019 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Д.О. Таргоній

В.І. Олійник