Справа № 466/268/18 Головуючий у 1 інстанції: Едер П.Т.
Провадження № 22-ц/811/2345/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 31 травня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , треті особи звернувся з позовом до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, органу опіки піклування Шевченківської районної адміністрації Львівсьокї міської ради, треті особи ЛКП «Тополя», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання протиправним та скасування розпорядження голови Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради №502 від 10.10.2017 року.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 10.10.2017 року головою Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради видано розпорядження № 502, яким зобов`язано ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 у місячний строк з дня отримання розпорядження демонтувати самочинно збудовану веранду розміром 5,8м x 2,0м, самочинно встановлені металеві двері на місці віконного прорізу у капітальній стіні будинку та самочинно збудовані цегляні стіни у підвальному приміщенні будинку АДРЕСА_1 , згідно з поданими схемами. Зазначає, що оскаржуване розпорядження видане в порушення вимог чинного законодавства, оскільки порушує права та інтереси малолітнього ОСОБА_2 , який є власником зазначеного приміщення.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Апелянт посилається на те, що оскаржуване розпорядження голови Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради порушує майнові права його малолітнього сина, ОСОБА_2 , який набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 07.04.2017 року, тобто, ще задовго до прийняття розпорядження. Зазначає, що відповідачем на надано жодних доказів про те, що законні представники позивача виконували будь-які будівельні роботи та що такі роботи є самочинними. На думку апелянта зобов`язання про демонтаж самочинно збудованих стін та дверей матиме наслідком позбавлення малолітнього сина приватної власності, призведе до демонтажу об`єкта права власності. Посилається на те, що всі обстежені несучі конструкції знаходяться в нормальному стані, а виконані роботи повністю відповідають вимогам чинних будівельних норм щодо міцності і стійкості, несуча здатність консольного балкону (веранди) забезпечена. Апелянт зазначає, що залучений судом орган опіки і піклування не захищав інтереси малолітнього ОСОБА_2 , що свідчить про конфлікт інтересів та порушенням прав малолітнього зі сторони уповноваженого на це органу. Вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про залучення до участі у справі представника органу опіки і піклування з м. Болехів Івано-Франківської області з метою усунути наявний конфлікт інтересів. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 , як особа, яка самочинно здійснила реконструкцію нерухомого майна, не набула права власності на реконструйоване нерухоме майно, а тому не могла відчужити його в подальшому іншій особі, а саме малолітньому ОСОБА_2 , який не міг набути право власності на нерухоме майно з врахуванням його реконструкції.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Оскаржуваним розпорядженням голови Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради № 502 від 10.10.2017 року зобов`язано ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 у місячний строк з дня отримання розпорядження демонтувати самочинно збудовану веранду розміром 5,8 x 2,0 м. до квартири № 62 , самочинно встановлені металеві двері на місці віконного прорізу у капітальній стіні будинку та самочинно збудовані цегляні стіни у підвальному приміщенні будинку АДРЕСА_1 згідно з поданими схемами.

Вважаючи оскаржуване розпорядження протиправним, ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , зазначає, що цим розпорядженням порушується право власності малолітнього сина на нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 , яке він отримав у власність на підставі договору дарування, оскільки таке на підставі оскаржуваного розпорядження підлягає демонтажу.

На думку колегії суддів такі доводи позивача є надуманими, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не підтвердженими належними та допустимими доказами, та спростовуються наступним.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.04.2017 року між ОСОБА_3 , дарувальником, та та ОСОБА_2 , обдаровуваним, від імені якого діють батьки, як законні представники - ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , було укладено договір дарування, посвідчений 07.04.2017 року приватним нотаріусом Лозинською О.М., зареєстоовнаий у реєстрі за №195, за умовами якого дарувальник передає безоплатно у власність обдаровуваному нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 , загальна площа нежитлового приміщення 47,1 кв.м.

Згідно з п.1.3 згаданого договору дарування, вищевказане нерухоме майно належить дарувальнику на праві приватної власності на підставі договору дарування, посвідченого 11.12.2013 року Заплотинською О.Б., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу за реєстровим №1274; право власності зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11.12.2013 року Заплотинською О.Б., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу.

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №103299621, сформованим 10.11.2017 року, підтверджується, що ОСОБА_2 є власником нежитлового приміщення загальною площею 47.1 кв.м, комора в підвалі 1 кв.м, у АДРЕСА_1 , підстава виникнення права власності - договір дарування, укладений 07.04.2017 року, серія та номер 195.

Технічним паспортом, складеним 11.08.2017 року, експлікацією до технічного паспорта підтверджується, що загальна площа подарованого нежитлового приміщення становить 47.1 кв.м та вклачає включає площу залу, що становить 19.8 кв.м, санвузол площею 2.2 кв.м, підвал площею 25.1 кв.м.

Наявність веранди розмірами 5.8 м на 2.0 м до квартири АДРЕСА_1 , технічним паспортом не передбачена, і така не входила до складу приміщень, подарованих ОСОБА_3 малолітньому ОСОБА_2 .

Тобто, вищенаведеним підтверджується, що ОСОБА_3 подарувала малолітньому ОСОБА_2 нежитлове приміщення загальною площею 47.1 кв.м, що предметом договору дарування було нежитлове приміщення площею 47.1 кв.м, а відтак малолітній ОСОБА_2 став власником саме нежитлового приміщення загальною площею 47.1 кв.м.

А відтак, оскаржуваним розпорядженням голови Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради № 502 від 10.10.2017 року, яким ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 зобов`язано у місячний строк з дня отримання розпорядження демонтувати самочинно збудовану веранду розміром 5,8 x 2,0 м. до квартири № 62 та самочинно встановлені металеві двері на місці віконного прорізу у капітальній стіні будинку, право власності малолітнього ОСОБА_2 не порушується, оскільки на підставі договору дарування він не набув права власності на веранду розміром 5.8 м на 2.0 м.

З акту ЛКП «Тополя-406» від 29.09.2017 року вбачається, що комісією візуально, ззовні, було обстежене нежитлове приміщення, об`єкт житлової нерухомості АДРЕСА_1 , яке розташоване на 1-му поверсі, п`яти поверхового житлового будинку та складається з таких приміщень:1-й поверх: 1-зал, площею 19,8 кв.м.; 2 - санвузол, площею 2,2 кв.м.; ХХ підвал 25,1 кв.м.; загальна площа приміщення 47,1 кв.м. Відповідно до виконавчого розпорядження №2-84/2011 в квітні місяці 2015 року підрядною організацією був проведений демонтаж самочинної добудови та самовільно проведеної реконструкції в підвальному приміщенні, які здійснили ОСОБА_1 та колишня власник квартири ОСОБА_4 . З травня 2015 року вищевказані громадяни самочинно встановили металеві двері на місці підвального вікна в капітальній стіні у підвальному приміщенні будинку АДРЕСА_1 , самочинно захопили частину підвалу, шляхом демонтажу перегородок комірок мешканців будинку та монтажу цегляних стін, а також збільшили балкон до розміру 5,8х2,0 м.

Відтак, судом вірно встановлено самочинну реконструкцію нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , самочинно збудовано веранду розміром 5,8м х 2,0м, самочинно встановлено металеві двері на місці віконного прорізу у капітальній стіні будинку та самочинно встановлено цегляні стіни у підвальному приміщенні будинку АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 , як представник малолітнього ОСОБА_2 , всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження набуття малолітнім ОСОБА_2 в установленому законом порядку права власності на веранду площею 5.8 м х 2.0 м, а також правомірності встановлення металевих дверей на місці віконного прорізу у капітальній стіні будинку та встановлення цегляних стін у підвальному приміщенні будинку АДРЕСА_1 .

За вищенаведеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дійшов до вірного та обгрунтованого висновку про те, що оскаржуваним розпорядженням голови Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради №502 від 10.10.2017 року не порушуються права чи законні інтереси малолітнього ОСОБА_2 .

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах малолітнього ОСОБА_2 - залишити без задовлення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 31 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 16.12.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.