Ухвала

16 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 755/13582/19

провадження № 61-22228ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Жданової В. С. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Романюком Іваном Миколайовичем, на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 17 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року в справі за заявою ОСОБА_1 про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року до ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про поновлення строку для пред`явлення до виконання виконавчого листа № 2-1170/1/2005, виданого 14 серпня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 березня 2005 року в справі № 2-1170/1/2005 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17 вересня 2019 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року, в задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Суди, відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 , виходили з того, що остання мала право пред`явити виконавчий лист до виконання у період з часу набрання рішенням суду про стягнення аліментів законної сили з 04 квітня 2005 року до 02 березня 2019 року (дати набуття дитиною повноліття), тобто протягом майже чотирнадцяти років від дня вступу рішення суду в законну силу. Натомість з часу набрання рішенням суду законної сили - 04 квітня 2005 року до 05 листопада 2018 року - часу звернення із заявою про видачу дубліката виконавчого листа стягувачем не вчинялось дій з отримання виконавчого листа та пред`явлення його до виконання. Посилання представника заявника на поважність причин пропуску строку в зв`язку з невірним встановленням саме судом обставин справи, судами визнано безпідставним, адже саме сторона позивача визначила способом захисту отримання дублікату виконавчого листа, а не його оригіналу.

У грудні 2019 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , подана представником - адвокатом Романюком І. М., на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 17 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року, в якій заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 24 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6-8, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Ураховуючи наведене, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Романюком І. М. необхідно відмовити, оскільки оскарження ухвал суду першої інстанції щодо поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, після їх перегляду в апеляційному суді, у статті 389 ЦПК України, яка є спеціальною нормою процесуального права, що регламентує право касаційного оскарження судових рішень, у касаційному порядку не передбачено.

У резолютивній частині постанови Київського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року зазначено, що вона касаційному оскарженню не підлягає.

Пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України встановлено, що суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Таким чином, ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 17 вересня 2019 року та постанова Київського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року не підлягають касаційному оскарженню у зв`язку з відсутністю пункту 24 частини першої статті 353 ЦПК України у переліку оскаржуваних ухвал за пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України.

Керуючись пунктом 1 частини другої 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Романюком Іваном Миколайовичем, на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 17 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року в справі за заявою ОСОБА_1 про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. С. Жданова