Постанова

Іменем України

04 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 711/3113/16

провадження № 61-31154св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Енергобанк»,

третя особа - Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Енергобанк»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Енергобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Енергобанк» на рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 19 травня

2016 року у складі судді Степаненко О. М. та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 23 травня 2017 року у складі колегії суддів:

Нерушак Л. В., Василенко Л. І., Карпенко О. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

30 березня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовними вимогами до публічного акціонерного товариства «Енергобанк» (далі -

ПАТ «Енергобанк») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 82 438,20 грн без відрахувань податків та обов`язкових платежів.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 16 березня 1999 року

ОСОБА_1 прийнято на посаду головного бухгалтера Черкаської філії АБ «Енергобанк». 01 лютого 2006 року на підставі наказу від 31 січня 2006 року № 8-п її було переведено на посаду заступника директора.

21 березня 2011 року, відповідно до наказу від 18 березня 2011 року

№ 110-п, ОСОБА_1 переведено на посаду заступника директора Черкаської регіональної дирекції ПАТ «Енергобанк», а 23 липня 2014 року -на посаду директора Централізованого офісу в місті Черкаси.

27 квітня 2015 року на підставі наказу від 23 квітня 2015 року № 283-о її звільнено з ПАТ «Енергобанк» у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

ПАТ «Енергобанк» зобов`язаний був у день звільнення виплатити їй вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку та компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки за період роботи з 16 березня 2013 року по 27 квітня 2015 року, а всього на суму 24 242,23 грн.

Всупереч вимогам частини першої статті 47 КЗпП України, лише 05 травня 2015 року ОСОБА_1 через касу відділення № 1 ПАТ «Енергобанк» у місті Черкаси було виплачено частину заробітної плати за квітень

2015 року в розмірі 4 213,53 грн. Остаточний розрахунок по виплаті заробітної плати та розрахункових коштів при звільненні було проведено лише 29 грудня 2015 року після зарахування залишку невиплачених коштів при звільненні на рахунок ОСОБА_1 , відкритий в

ПАТ «Укрсоцбанк».

ОСОБА_1 просила суд стягнути з ПАТ «Енергобанк» на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в розмірі 82 438,20 грн без відрахувань податків та обов`язкових платежів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції:

Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 19 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Енергобанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 27 квітня 2015 року по 29 грудня 2015 року в сумі 82 438,20 грн без відрахувань податків та обов`язкових платежів.

Стягнуто з ПАТ «Енергобанк» га користь держави судовий збір в розмірі 1 378,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що трудові права позивача щодо отримання всіх сум, що належать їй від банку в день звільнення, було порушено відповідачем, тому банк повинен сплатити середній заробіток на час затримки розрахунку при звільненні. Доводи відповідача про те, що відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» задоволення вимог кредиторів банку, в якому запроваджено тимчасову адміністрацію, може бути здійснено виключно у процедурі ліквідації банку та в порядку черговості, визначеної статтею 52 цього Закону, є непереконливими, оскільки згідно статті 36 цього Закону обмеження щодо здійснення задоволення вимог кредиторів під час тимчасової адміністрації не поширюється на зобов`язання банку щодо виплати заробітної плати працівників банку. Відсутність фінансових можливостей у відповідача для здійснення розрахунків із звільненими працівниками не свідчить про відсутність вини та не виключає відповідальності роботодавця.

Апеляційний суд переглядав справу неодноразово.

Короткий зміст судового рішення апеляційної інстанції:

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 23 травня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Енергобанк» відхилено.

Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 19 травня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що із розрахункового листа вбачається, що заборгованість банку позивачу на день звільнення складалась з окладу, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги, тобто із складових, які закон відносить до структури заробітної плати, а тому вказані виплати мали виплачуватись з дотриманням строків, встановлених статтею 116 КЗпП України, з врахуванням статті 36 Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб». Твердження банку про те, що сума, яку просить стягнути позивач на підставі статті 117 КЗпП України, не є заробітною платою, не відповідає вимогам закону. У трудових правовідносинах такі поняття, як зобов`язання, неустойка чи інша санкція за невиконання зобов`язання не застосовуються. Такі терміни використовуються у низці статей Цивільного та Господарського кодексів України. Статті 116, 117 КЗпП України структурно віднесені до розділу VII «Оплата праці» вказаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку. Компенсаційна виплата входить в структуру заробітної плати. Таким чином, обмеження, встановлені в пункті 1 частини п?ятої статті 36 Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб», не поширюють дію на зобов`язання банку щодо виплати заробітної плати, а тому трудові права позивача щодо отримання всіх сум, що належать йому від банку в день звільнення, порушене відповідачем, а відтак у позивача виникло право на отримання компенсаційної виплати, встановленої статтею 117 КЗпП України.

Станом на день звільнення ОСОБА_1 (27 квітня 2015 року) сума коштів, яка обліковувалося на кореспондентському рахунку банку, становила 1 016 293,40 грн, що було достатнім для проведення розрахунку при звільненні позивача у розмірі 24 242,23 грн.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

12 червня 2017 року ПАТ «Енергобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації

ПАТ «Енергобанк» звернулося через засоби поштового зв`язку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 19 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 23 травня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що в діях ПАТ «Енергобанк» відсутня вина, як один із обов`язкових елементів складу правопорушення, та, яка є необхідною умовою для застосування наслідків, передбачених частиною першою статті 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Задоволення вимог кредиторів банку, в якому запроваджено тимчасову адміністрацію, може бути здійснено виключно у процедурі ліквідації банку, у порядку та черговості, визначеної Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження в даній справі та витребувано матеріали цивільної справи

№ 711/3113/16-ц з Придніпровського районного суду Черкаської області.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року матеріали цивільної справи № 711/3113/16-ц передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 грудня 2018 року цивільну справу

№ 711/3113/16-ц призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст встановлених фактичних обставин справи:

16 березня 1999 року ОСОБА_1 прийнято на посаду головного бухгалтера Черкаської філії АБ «Енергобанк».

01 лютого 2006 року на підставі наказу від 31 січня 2006 року № 8-п ОСОБА_1 переведено на посаду заступника директора.

21 березня 2011 року, відповідно до наказу № 110-п від 18 березня

2011 року, ОСОБА_1 переведено на посаду заступника директора Черкаської регіональної дирекції ПАТ «Енергобанк».

23 липня 2014 року ОСОБА_1 переведено на посаду директора Централізованого офісу в місті Черкаси.

У зв`язку із запровадженням в ПАТ «Енергобанк» тимчасової адміністрації 27 квітня 2015 року, на підставі наказу від 23 квітня 2015 року № 283-о ОСОБА_1 звільнено з ПАТ «Енергобанк», у зв`язку зі скороченням штату працівників, згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Згідно даних відомостей, які містяться в розрахунковому листі за квітень 2015 року, при звільненні ОСОБА_1 відповідач повинен був сплатити останній заробітну плату за квітень 2015 року та розрахункові кошти при звільненні 27 квітня 2015 року у розмірі 24 242,23 грн.

16 квітня 2015 року ОСОБА_1 виплачено частину заробітної плати за квітень 2015 року в розмірі 4 213,53 грн через касу відділення № 1 ПАТ «Енергобанк» у місті Черкаси.

Остаточний розрахунок з позивачем проведено 29 грудня 2015 року шляхом перерахунку коштів в розмірі 20 028,70 грн на її картковий рахунок, відкритий в ПАТ «Укрсоцбанк».

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права:

Статтею 21 КЗпП України передбачений обов`язок роботодавця виплачувати працівникові заробітну плату.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України).

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (статті 117 КЗпП України).

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

На день звільнення ОСОБА_1 виплату всіх належних від підприємства сум проведено не було, а своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені у залежність від фінансово-господарської діяльності або наявності коштів у роботодавця.

Ураховуючи встановлені судами попередніх інстанцій обставини та указані вимоги закону, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_1 на підставі статті 117 КЗпП України має право на виплату їй середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Однак, колегія суддів не може погодитись із висновками судів про можливість захисту порушеного права позивача шляхом стягнення суми середнього заробітку із ПАТ «Енергобанк», який перебуває в процедурі ліквідації, з огляду на таке.

Суди установили, на підставі постанови Правління Національного банку України від 12 лютого 2015 року № 96 «Про віднесення ПАТ «Енергобанк» до категорії неплатоспроможних» та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 29 від 12 лютого 2015 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Енергобанк» виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вирішила розпочати з 13 лютого 2015 року процедуру виведення ПАТ «Енергобанк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації.

Тимчасова адміністрація була запроваджена строком на три місяці

з 13 лютого 2015 року по 12 травня 2015 року включно.

Рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 30 квітня 2015 року № 93 продовжено здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Енергобанк» по 11 червня 2015 року.

Рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 12 червня

2015 року № 115 запроваджено процедуру ліквідації ПАТ «Енергобанк»

з 12 червня 2015 року.

Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з пунктами 1, 2 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до частини другої статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Суди попередніх інстанцій ці положення Закону не врахували, не звернули уваги на те, що з 13 лютого 2015 року Фонд запровадив тимчасову адміністрацію та розпочав процедуру виведення ПАТ «Енергобанк» з ринку.

На час розгляду справи у банку вже розпочато процедуру ліквідації, що унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 19 грудня 2018 року у справі № 712/3405/16-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 711/2192/16-ц, від 05 червня 2019 року у справі № 694/215/16-ц.

Крім того, справа з подібними фактичними обставинами справи та вимогами була предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду, за результатом якого прийнято постанову від 29 серпня 2018 року у справі

№ 127/10129/17 (провадження № 14-254цс18), у якій було висловлено такий правовий висновок.

Відповідно до положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» після початку процедури ліквідації банку вимоги кредиторів задовольняються в порядку визначеної статтею 52 Закону черговості відповідно до реєстру акцептованих вимог. Включення вимог позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів є підставою для їх задоволення за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку.

Порядок задоволення визнаних ліквідатором вимог кредиторів під час ліквідації банку не передбачає можливості задоволення вимог конкретного кредитора поза процедурою, встановленою Законом.

Відкликання Національним банком України на момент вирішення спору банківської ліцензії відповідача і початок процедури його ліквідації як юридичної особи зумовили для позивача настання правових наслідків, зокрема необхідність застосування спеціальної процедури пред`явлення майнових вимог до банку та їх задоволення у передбаченому Законом порядку та черговості.

У спорах, пов`язаних з виконанням банком (в якому запроваджена тимчасова адміністрація та/або розпочата процедура ліквідації) зобов`язань перед кредиторами, норми Закону є спеціальними; Закон є пріоритетним щодо інших нормативних актів України у цих правовідносинах.

Початок процедури ліквідації банку та призначення уповноваженої особи Фонду унеможливлює стягнення працівником сум в інший спосіб, аніж шляхом звернення до уповноваженої особи Фонду із заявою про включення грошових вимог щодо заробітної плати до реєстру акцептованих вимог кредиторів.

Отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для задоволення вимог про стягнення з ПАТ «Енергобанк» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не узгоджуються зі спеціальними нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» про неможливість задоволення вимог звільненого працівника в інший спосіб, ніж це передбачено цим Законом.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

від 12 грудня 2018 року у справі № 362/7975/15-ц (провадження

№ 61-8798свп18).

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги:

Згідно частини першої та другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Відповідно до положень частини третьої статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій на наведене вище уваги не звернули, що призвело до помилкових висновків про наявність підстав для стягнення з банку на корись позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку в загальному порядку, на підставі статті 117 КЗпП України.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Щодо судових витрат:

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною сьомою статті 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» (станом на момент звернення до суду із даним позовом) від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що передбачено статтею 117 КЗпП України. Позивачем у даній справі не порушено питання про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

З огляду на викладене пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).

У задоволенні позову відмовлено, а тому на підставі частини першої

статті 141 ЦПК України необхідно покласти на ОСОБА_1 : судовий збір у розмірі 824,38 грн (82 438,20 грн х 1%) за розгляд справисудом першої інстанції; судовий збір у розмірі 1 515,80 грн, понесений ПАТ «Енергобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Енергобанк» у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції; судовий збір у розмірі 1 653,60 грн, понесений ПАТ «Енергобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Енергобанк» у зв`язку із розглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Енергобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Енергобанк» задовольнити.

Рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 19 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 23 травня

2017 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Енергобанк», третя особа - Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Енергобанк» Брайко Станіслав Анатолійович, про стягнення заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 824,38 грн за розгляд справи у суді першої інстанції.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Енергобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Енергобанк» 3 169,40 грн судових витрат, понесених банком у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної та касаційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

В. П. Курило