ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2019 року м. Чернівці

справа № 725/5098/17

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Височанська Н. К.

суддів: Владичана А.І., Перепелюк І.Б.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Комунального підприємства Чернівецького академічного обласного українського музично-драматичного театру ім.О.Кобилянської до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: Чернівецька обласна рада, Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про усунення перешкод в користуванні майном та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а також за зустрічним позовом ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до Комунального підприємства Чернівецького академічного обласного українського музично-драматичного театру ім.О.Кобилянської, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка діє в своїх інітерсах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 30 серпня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Стоцької Л.А.,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року Чернівецький академічний обласний український музично-драматичний театр ім.О.Кобилянської (надалі - Чернівецький муздрамтеатр ім.О.Кобилянської) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , третя особа: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про усунення перешкод у користуванні майном та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що в будинку АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності Чернівецькій обласній раді. Рішенням Чернівецької обласної ради №126-28/14 від 26 вересня 2014 року квартиру було передано на баланс муздрамтеатру. Пунктом 5.2 Статуту театру передбачено, що майно театру є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст області і закріплюється за ним на праві повного господарського відання. ОСОБА_2 з 2002 року була зареєстрована та проживала разом із дітьми - ОСОБА_6 та ОСОБА_6 у вищевказаній квартирі, оскільки вона та її колишній чоловік працювали у театрі. В подальшому, 20 липня 2012 року між муздрамтеатром ім.О.Кобилянської та ОСОБА_2 було укладено договір оренди приміщення кімнати АДРЕСА_1 строком на один рік. Оскільки заяв про припинення дії договору жодна із сторін не подавала, то договір оренди пролонговувався.

07 грудня 2016 року ОСОБА_2 , разом із дітьми, самостійно виселилась із орендованого приміщення та перейшла на проживання в інше місце, не поклавши до відома про це керівництво театру.

За три місяці до закінчення терміну дії договору оренди ОСОБА_2 листом від 15 травня 2017 року була попереджена про те, що керівництво театру не буде продовжувати із нею орендних відносин і дію договору припиняє.

Внаслідок подання цього листа чергова пролонгація договору оренди не відбулася, і тому, на думку театру, термін дії договору оренди припинився 21 липня 2017 року.

Разом з тим, відповідачка відмовляється віддавати орендоване приміщення та ключі від вхідних дверей кімнати.

Чернівецький академічний обласний український музично-драматичний театр ім.О.Кобилянської просив усунути перешкоди Чернівецькому муздрамтеатру ім.О.Кобилянської в користуванні кімнатою АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_2 звільнити кімнату від особистих речей, передати ключі від вхідних дверей до кімнати та передати по акту прийому-передачі саме приміщення кімнати АДРЕСА_1 .

У квітні 2018 року Чернівецький муздрамтеатр ім.О.Кобилянської збільшив позовні вимоги. Посилався на те, що відповідачка з дітьми більше шести місяців без поважних причин не проживає в спірній квартирі, а тому вважає, що вона на підставі ст.ст.71, 72 ЖК України втратила право користування спірним приміщенням.

Просив визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: кімнатою АДРЕСА_1 . Також просили дану позовну заяву об`єднати із позовною заявою про усунення перешкод в користуванні майном.

В березні 2018 року відповідачка ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_6 звернулись до суду із зустрічною позовною заявою до КП «Чернівецького академічного обласного українського музично-драматичного театру ім.О.Кобилянської», ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом.

Посилалася на те, що 11 вересня 2002 року їй була надана житлова площа (кімната) в гуртожитку по АДРЕСА_1 , де вона була зареєстрована із дітьми та проживала. Зазначала, що іншого житла у них не має.

07 грудня 2016 року вона, підготувавши кімнату в гуртожитку для проведення ремонту, тимчасово, на час ремонту, виїхала з дітьми з кімнати. Однак, вже за тиждень вона виявила, що замки на дверях до кімнати були змінені та зачинені. Надати доступ до кімнати відповідачі категорично відмовились, вказували на те, що вона втратила право користуватися гуртожитком, адже її трудові відносини з драмтеатром припинені.

Тому вона змушена була звернутись до суду за захистом своїх прав.

В жовтні 2017 року вона разом із дітьми знову вселилась в спірну кімнату, в зв`язку з чим звернулася до суду з заявою про залишення позову без розгляду, але вже в листопаді 2017 року їй знову почали чинити перешкоди у проживанні в кімнаті та не допускали до помешкання.

Посилалась на те, що працювала в театрі понад 10 років, а тому на підставі ст.125, ст.132 ЖК України її не може бути виселено із спірного житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення.

Просила усунути перешкоди у користуванні гуртожитком по АДРЕСА_1 шляхом вселення її з дітьми та надання ключів від вхідних дверей гуртожитку.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 30 серпня 2019 року позов Комунального підприємства Чернівецького академічного обласного українського музично-драматичного театру ім.О.Кобилянської про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задоволено.

Визнано ОСОБА_2 , яка діє також в інтересах ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: кімнатою АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства Чернівецького академічного обласного українського музично-драматичного театру ім.О.Кобилянської понесені судові витрати у розмірі 1600 гривень.

У задоволенні позову ОСОБА_2 , яка діє також в інтересах ОСОБА_6 , ОСОБА_6 до Комунального підприємства Чернівецького академічного обласного українського музично-драматичного театру ім.О.Кобилянської, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні житлом відмовлено.

Задовольняючи позов Чернівецького муздрамтеатру та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що між власником приміщення та Чернівецьким муздрамтеатром виникли правовідносини, що випливають із договору оренди житла. Відповідачці ОСОБА_2 житлова кімната була передана в оренду на підставі договору від 20 липня 2012 року. Позивач у визначеному законом порядку, за три місяці до припинення строку дії оренди, повідомив ОСОБА_2 про припинення договірних відносин. А тому суд вважав, що договір оренди з ОСОБА_2 припинив свою дію і відповідачка з дітьми втратила право користування спірним житлом.

На вказане рішення ОСОБА_2 , яка діє також в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_6 , подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та винести нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову КП «Чернівецький академічний український музико-драматичний театр ім.Ольги Кобилянської» та задовольнити зустрічний позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не вірно трактує відносини, що склалися між ОСОБА_2 та КП «Чернівецький академічний обласний український музично-драматичний театр ім. О.Кобилянської» як такі, що виникають із договору оренди житла, а не норми законодавства про найм житла. Факт реєстрації її з 2002 року у спірному приміщенні є доказом того, що вона вселилася в нього на законних підставах. Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У відзиві на апеляційну скаргу Чернівецький муздрамтеатр просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції скасуванню з наступних підстав.

Судом установлено, що рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради №148/6 від 01 квітня 1986 року квартиру АДРЕСА_1 було передано в орендне користування обласному Українському музично-драматичному театру ім.О.Кобилянської для розміщення гуртожитку малосімейних в зв`язку з тим, що вказане приміщення використовується під гуртожиток більше 10-ти років (т.1 а.с.71).

22 липня 1993 року рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської Ради народних депутатів було переукладено угоди на оренду гуртожитків терміном на 1 рік, в тому числі з Чернівецьким українським музично-драматичним театром ім.О.Кобилянської по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.72-73).

29 вересня 1998 року рішенням IV сесії XXIII скликання Чернівецької міської ради №60 підтверджено право власності територіальної громади м.Чернівці на об`єкти нерухомості, що перебувають у користуванні суб`єктів спільної власності територіальних громад, в тому числі і щодо квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с.74-77).

ОСОБА_2 працювала у КП «Чернівецький академічний український музико-драматичний театр ім. О.Кобилянської» з 01 жовтня 1993 року по 21 липня 2012 року, що підтверджується копією трудової книжки (т.1 а.с.82-85).

11 вересня 2002 року ОСОБА_2 вселилась на законних підставах у спірну кімнату, як працівник КП «Чернівецького академічного українського музико-драматичного театру ім.Ольги Кобилянської» разом із сім`єю, та отримала зареєстроване місце проживання за вказаною адресою (т.1 а.с.87, 149).

В даній квартирі з народження проживають неповнолітні діти ОСОБА_2 : син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Отже, в спірному приміщенні відповідачка ОСОБА_2 проживає більше 15 років.

На момент вселення з нею ніяких орендних договорів драмтеатр не заключав.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що 20 липня 2012 року між КП «Чернівецький академічний український музико-драматичний театр ім.Ольги Кобилянської» в особі директора Марчака Ю.М. та ОСОБА_2 було укладено договір оренди житлового приміщення у гуртожитку муздрамтеатру строком на 1 рік (т.1 а.с 11-12).

Відповідно до розділу 8 «Заключні умови» договору оренди договір оренди житлового приміщення в гуртожитку може бути розірваний за вимогою сторін у відповідності до п.3.9 цього договору. Зазначений договір може бути розірваний і за рішенням суду (п.8.1 договору оренди).

Згідно п.3.9 договору оренди орендар зобов`язується інформувати наймодавця за три місяці до розірвання договору.

Згідно п.8.2 договору оренди цей договір укладено строком на один рік і починає діяти з моменту його підписання сторонами.

У випадку продовження користування орендарем приміщення гуртожитку після закінчення строку договору, то, за відсутності заперечень орендодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором - на один рік.

Як пояснив представник позивача в судовому засіданні, що зазначений договір оренди кожного року пролонговувався, оскільки жодна сторона не вимагала його припинення.

15 травня 2017 року, тобто за 3 місяці до закінчення строку дії договору оренди, директором драмтеатру на адресу ОСОБА_2 було надіслано повідомлення про те, що адміністрація театру відмовляється від продовження строку оренди житлового приміщення та пропозицію звільнити приміщення житлової кімнати в квартирі АДРЕСА_1 , здати ключ від кімнати по акту прийому-передачі майна, а також укласти угоду про розірвання договору оренди від 20 липня 2012 року (т.1 а.с.16).

11 липня 2017 року було повторно надіслано повідомлення про припинення дії договору оренди та необхідність здачі кімнати по акту прийому передачі (т.1 а.с.17).

Вказані вимоги не були виконані відповідачем.

Задовольняючи первісний позов Чернівецького муздрамтеатру та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка ОСОБА_2 проживала разом з своїми дітьми в спірній кімнаті на підставі договору оренди. Оскільки відповідачка припинила трудові відносини з театром, то театр попередив її за три місяці про припинення орендних відносин. Орендні відносини з відповідачкою припинилися, а тому вона разом з дітьми втратила право користування спірним житловим приміщення.

Проте повністю погодитись з такими висновком суду першої інстанції не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 1 ст.109 ЖК України передбачено, що виселенняя із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Відповідно до ст.99 ЖК України піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім`ї, а також тимчасові жильці зобов`язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, - в адміністративному порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч.1 ст.759 ЦК України).

Договір найму укладається на строк, встановлений договором (ч.1 ст.763 ЦК України).

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилався лише на те, що строк дії договору оренди, укладеного з відповідачкою ОСОБА_2 закінчився, відповідачка не має законних підстав для подальшого проживання у вказаному житловому приміщенні.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що «коли національні органи судової влади дійшли висновку, що вселення не відповідало чинним правовим положенням, вони надали цьому аспекту першочергове значення, жодним чином не врівноваживши його з аргументами заявників, що цей захід покладе на них надмірний тягар. Крім того, жодним чином не було розглянуто такі питання, як те, що з моменту вселення заявників разом із другим заявником до спірного житлового приміщення пройшло дванадцять років; та, що заявники виконали все, що від них вимагалось для належної реєстрації компетентним органом влади їх наймачами та, що протягом усього відповідного періоду вони добросовісно сплачували всі платежі, пов`язані з найманням. Підхід, застосований національним судами, сам по собі є проблематичним, оскільки він призвів до того, що вони не оцінили пропорційність виселення заявників. Із цього приводу суд звертає увагу на аргумент Уряду, що будь-яке право на тимчасове зайняття відповідного житлового приміщення було тісно пов`язане зі статусом військовослужбовця другого заявника та, що це право було втрачено у зв`язку з його звільненням з військової служби. Суд у принципі готовий визнати, що цей аргумент міг бути важливим для вирішення питання щодо пропорційності. Проте його не було включено до обґрунтування національного суду, який ухвалив рішення про виселення. Отже, аргументи Уряду з цього приводу мають бути відхилені. Суд уже констатував порушення статті 8 Конвенції в інших справах, коли у контексті провадження щодо виселення заявники не могли вимагати здійснення оцінки пропорційності такого втручання. Суд не знаходить підстав, щоб дійти іншого висновку у цій справі. Отже, Суд доходить висновку, що було порушення статті 8 Конвенції» (SADOVYAK v. UKRAINE, № 17365/14, § 32 - 35, ЄСПЛ, від 17 травня 2018 року).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства ( п.6 ч.3 ст.2 ст.11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети».

Аналогічний висновок зроблений в постанові Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі №761/31830/14-ц.

Колегія суддів вважає, що право користування ОСОБА_2 та її дітей вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції. При цьому її виселення із спірної житлової кімнати є невиправданим втручанням у її право на повагу до житла.

Належних та допустимих доказів на підтвердження необхідності виселення відповідачів зі спірної кімнати, до якої вони були вселені на законних підставах більше 15 років назад, позивачем, у передбаченому ст.ст.12,81 ЦПК України порядку, суду не надано.

З урахуванням відсутності у ОСОБА_2 та її дітей іншого житла, та відсутності з боку позивача обгрунтувань існування нагальної суспільної необхідності у звільненні спірного житла, підстави для визнання відповідачів втратившими право користування житловим приміщенням відсутні.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги драмтеатру, зазначених обставин не врахував, і дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції в зазначеній вище частині підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Є безпідставними доводи позивача про те, що ОСОБА_2 добровільно звільнила спірне приміщення та виїхала на інше постійне місце проживання.

Встановлено, що 07 грудня 2016 року ОСОБА_2 виїхала з кімнати АДРЕСА_1 , що не заперечувалося сторонами.

14 грудня 2016 року комісія муздрамтеатру склала акт про те, що в кімнаті АДРЕСА_1 ніхто не проживає, кімната знаходиться в занедбаному та антисанітарному стані (т.1 а.с.13).

Аналогічні акти були складені 18 січня 2017 року (т.1 а.с.14), 19 січня 2017 року (т.1 а.с.152), 30 березня 2018 року (т.1 а.с.151).

В свою чергу ОСОБА_2 зазначала, що виїхала вона із спірної кімнати тимчасово, для проведення в ній ремонту, а коли захотіла повернутися туди, то їй вже чинили перешкоди та не давали можливості потрапити до житла.

Проте, що ОСОБА_2 намагалася потрапити до спірного приміщення, проте їй чинилися перешкоди, свідчать неодноразові звернення її до правоохоронних органів.

Зокрема, 28 лютого 2017 року вона зверталася в Чернівецький відділ поліції ГУНП в Чернівецькій області з приводу, що сусіди зачиняють вхідні двері гуртожитку та не впускають її з дітьми у її кімнату (т.1 а.с.98-99).

13 березня та 21 березня 2017 року ОСОБА_2 зверталася в Чернівецькій відділ поліції з приводу, що сусіди не впускають її для проведення ремонту (т.2 а.с.227-229).

22 червня 2017 року вона знову звернулася в Чернівецький відділ поліції ГУНП в Чернівецькій області з приводу, що сусіди незаконно проникли до її кімнати, замінили замок на вхідних дверях гуртожитку, чим порушують її житлові права (т.1 а.с.112-116).

У червні 2017 року вона звернулася до суду із позовною заявою про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням (т.1 а.с.100).

Оскільки, у жовтні 2017 року ОСОБА_2 вселилася разом із дітьми у спірну кімнату, то позов про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням залишила без розгляду, але в листопаді того ж року із сусідами гуртожитку вкотре трапився конфлікт, через що вона знову змушена була залишити своє місце проживання.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 чиняться перешкоди в користуванні спірним житловим приміщенням.

Дані обставини суд першої інстанції не врахував і також прийшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що зустрічний позов ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням підлягає задоволенню лише до розпорядника спірного майна - Чернівецького драмтеатру.

Що стосується відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , то в суді апеляційної інстанції встановлено, що вони в квартирі АДРЕСА_1 вже не проживають, а тому не створюють перешкод ОСОБА_2 в користуванні житловим приміщенням.

Що стосується відповідачки ОСОБА_4 , то колегія суддів вважає, що позивач за зустрічним позовом не довела належними та допустимими доказами ту обставину, що саме ОСОБА_4 змінила замки на вхідних дверях спірної квартири та чинить перешкод ОСОБА_2 в користуванні житловим приміщенням.

А тому в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житлом слід відмовити з інших підстав.

Відповідно до п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача.

Оскільки зустрічний позов ОСОБА_2 до Чернівецького драмтеатру задоволений та задоволена апеляційна скарга, то з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання зустрічної позовної заяви в розмірі 704,80 грн. та за подання апеляційної скарги в розмірі 3457,20 грн., а всього 4162 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 30 серпня 2019 року скасувати.

В задоволенні позову Чернівецького академічного обласного українського музично-драматичного театру ім.О.Кобилянської до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: Чернівецька обласна рада, Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про усунення перешкод в користуванні майном та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовити.

Позов ОСОБА_2 до Комунального підприємства Чернівецького академічного обласного українського музично-драматичного театру ім.О.Кобилянської задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_2 та її неповнолітнім дітям ОСОБА_5 , ОСОБА_6 перешкоди в користуванні кімнатою АДРЕСА_1 шляхом їх вселення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом відмовити.

Стягнути з Чернівецького академічного обласного українського музично-драматичного театру ім.О.Кобилянської на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 4162 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 17 грудня 2019 року.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: А.І. Владичан

І.Б. Перепелюк