КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №760/5431/17-ц
Апеляційне провадження №22-ц/824/5094/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів Мельника Я.С., Сліпченка О.І., розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у місті Києві за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2018 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

21 березня 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», звернулося до суду із названим позовом, де просило стягнути із ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за кредитом, яка, станом на 31 грудня 2016 року, складає 106 625,39 грн., з яких заборгованість за кредитом - 7 942,70 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 88 760,27 грн., заборгованість за пенею та комісією 4 368,83 грн., штраф - 500 грн. ( фіксована частина ) та 5 039,59 грн. ( процентна складова ), судові витрати - 1 600 грн.

На обґрунтування своїх вимог зазначає, що 05 серпня 2011 року між сторонами у справі був укладений договір б/н, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 8 000 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Окрім цього, вказує, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/rules, складає між нею та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідач на час укладення кредитної угоди дала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Однак, відповідач не виконує належним чином умов укладеного правочину, що спричинило виникнення зазначеної заборгованості.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2018 року в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відмовлено з посиланням на сплив строку позовної давності.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Просить рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Суд, закінчивши з'ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, між сторонами укладено договір б/н від 05 серпня 2011 року, шляхом підписання анкети-заяви.

Відповідно до умов правочину ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 8 000 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі визначеного п. 2.1.1.12.6 договору ( а.с. 10, 13-36 ).

Підписавши заяву, відповідач підтвердила, що з Умовами та правилами надання банківських послуг, розміщених на офіційному сайті ПриватБанку остання ознайомлена, зобов'язується їх виконувати та регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті www.privatbank.com.ua ( а.с. 10 ).

Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та Правил надання банківських послуг, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором ( а.с. 13-36 ).

Згідно п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову ( там же ).

Однак, у передбачені строки відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, а тому станом на 31 грудня 2016 року у останньої утворилась заборгованість перед позивачем на загальну суму 106 625,39 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 7 942,70 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 88 760,27 грн., заборгованість за пенею та комісією - 4 368,83 грн., штраф - 500 грн. ( фіксована частина ), процентна складова - 5 053,59 грн. ( а.с. 7-9 ).

У зв'язку із цим, 21 березня 2017 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду із названим позовом ( а.с. 1-4 ).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» звернулося до суду із заявленими вимогами з пропуском строку позовної давності на підставі положень ст. 267 ЦК України.

Суд другої інстанції погоджується із висновками місцевого суду, враховуючи наступне.

Згідно положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа ( кредитодавець ) зобов'язується надати грошові кошти ( кредит ) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання ( неналежне виконання ).

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк ( термін ) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк ( термін ).

Зобов'язання, строк ( термін ) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

У відповідності ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами ( з розстроченням ), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки ( штрафу, пені ).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( частина перша статті 261 ЦК України ).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року ( справа №6-2462цс16 ).

Відповідно до 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги ( стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо ).

Разом з тим, пунктом 2.1.1.12.4 «Умов та правил надання батьківських послуг» визначено зокрема, що термін повернення кредиту ( кредитний ліміт ) в повному обсязі - не пізніше останнього дня місяця, зазначеного на платіжній картці ( поле MONTH ).

Згідно ст. 212 ЦК України, у разі наявності прострочених кредитів ( Овердрафту ) терміном повернення кредиту ( Овердрафту ) у повному обсязі є 211 день з моменту виникнення такої заборгованості ( а.с. 34 ).

Як вбачається з поданого позивачем розрахунку, заборгованість ОСОБА_3 за правочином виникла 30 листопада 2011 року ( а.с. 7-8 ), а тому відповідач повинна була повернути кредитні кошти, як правильно встановив місцевий суд, до 28 червня 2012 року.

При цьому, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції вірно зазначив, що посилання позивача на те, що останній платіж на погашення кредитної заборгованості відповідачем було здійснено 13 червня 2014 року ( а.с. 107, 112 ), шляхом автоматичного списання коштів на погашення простроченої заборгованості, не свідчить про визнання відповідачем кредитної заборгованості та переривання строку позовної давності, оскільки таке списання здійснилося поза волею відповідача, шляхом автоматичного списання.

Окрім цього, з наданого розрахунку вбачається, що за період з 30 листопада 2011 року по дату його формування, відповідачем не здійснювалося погашення спірної заборгованості ( а.с. 7-8 ).

А тому, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а саме з 28 червня 2012 року.

Позивач же звернувся до суду із названим позовом лише 21 березня 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності ( а.с. 1-2 ).

При цьому, ОСОБА_2, під час розгляду справи, зокрема, 25 жовтня 2018 року звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності, в якій просила відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог за спливом строку позовної давності ( а.с. 126-127 ).

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин, з точки зору другої інстанції, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини і, з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 257, 261, 266, 267 ЦК України, ст.ст. 1046-1054 ЦК України, ст.ст. 5, 12, 13, 76-80, 263-265 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

А тому, доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст.ст. 207, 257-264, 634, 638, 639, 642, 1054-1056 ЦК України, ст.ст. 76, 77, 81 ЦПК України, на думку апеляційного суду та у силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи у суді другої інстанції.

Інші доводи, апелянта, зокрема, про те, що 13 червня 2014 року відповідачем було виконано платіж, що свідчить про визнання свого боргу та переривання строку позовної давності, позивачем надано належні та допустимі докази та вони не спростовані відповідачем, фактом визнання договору відповідачем є використання нею кредитних коштів, позивач звернувся в межах строку позовної давності, з точки зору суду другої інстанції та в силу викладеного - не є правовою підставою для задоволення як позовних так і апеляційних вимог у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Щодо визнання свого боргу та переривання строку позовної давності, як зазначає апелянт, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне додатково зазначити, що положення ч. 1 ст. 264 ЦК України передбачають вчинення особою дії, що свідчить про визнання нею боргу, а відповідач, у даному разі, такої дії не вчиняла, що підтверджує недостовірність зазначеного посилання Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк».

Твердження апелянта про те, що рішення суду щодо неукладення договору ґрунтується на припущеннях, що зроблено на підставі ч. 6 ст. 81 ЦПК України, з точки зору суду другої інстанції, не відповідають дійсності, оскільки судом було визнано позовні вимоги обґрунтованими, проте відмовлено в їх задоволенні за спливом строку позовної давності.

А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 263, 367, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2018 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення, за виключенням випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: Я.С. Мельник

О.І. Сліпченко