набрала чинності "___"_________20____р.
Справа № 665/362/19
24 липня 2019 р. Чаплинський районний суд Херсонської області у складі:
головуючого судді - Березнікова О.В.,
за участю секретаря судового засідання - Собчук М.В.,
представника позивача - ОСОБА_2,
представника третьої особи - Лісової Є.С.,
розглянувши у судовому засіданні в приміщенні Чаплинського районного суду Херсонської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представника позивача: ОСОБА_2, до ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Чаплинської районної державної адміністраціїпро визначення місця проживання дитини,-
Представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, на даний момент шлюбні відносини між ними фактично припинені. За час спільного проживання у них народилося двоє спільних дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В 2017 року відповідачка покинула позивача та своїх дітей. З тих пір життям дітей не цікавилась, діти фактично проживають з позивачем, але з ким повинні проживати діти між ними не визначено. Мати фактично самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, дітям не телефонує та не цікавиться їхнім життям. Позивачем повністю створено умови для проживання дітей. Просить суд визначити місце проживання дитини з позивачем.
Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та просила суд їх задовольнити.
Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений.
Представник третьої особи - служби у справах дітей Чаплинської районної державної адміністрації, в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечувала.
Суд ухвалив розглядати справу в заочному порядку відповідно до ст.ст. 280-281 ЦПК України.
Заслухавши представника позивача та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про задоволення позову на підставі наступного.
Судом встановлено, що сторони 14.01.2012 року зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 14.01.2012 року.
Від шлюбних стосунків у них народилося двоє спільних дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 16.09.2014 року та НОМЕР_3 від 22.02.2012 року відповідно.
На даний час дитина проживає з позивачем.
В 2017 року відповідачка покинула позивача та своїх дітей. З тих пір життям дітей не цікавилась, діти фактично проживають з позивачем, але з ким повинні проживати діти між ними не визначено. Мати фактично самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, дітям не телефонує та не цікавиться їхнім життям.
Позивачем повністю створено умови для проживання дітей. Вказане підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов від 30 січня 2019 року. Позивач з дітьми проживає в будинку, який належить його бабусі ОСОБА_7 .
Згідно довідки №18/16 про реєстрацію особи громадянином України, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно рішення УДМС України в Херсонській області від 15.02.2016 року, набув громадянство України на підставі ч.1 ст.7 ЗУ «Про громадянство України».
Згідно довідки №19/16 про реєстрацію особи громадянином України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно рішення УДМС України в Херсонській області від 15.02.2016 року, набула громадянство України на підставі ч.1 ст.7 ЗУ «Про громадянство України».
Відповідно до довідки Чаплинської селищної ради від 11.02.2019 року №554 позивач зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 , та має наступний склад сім`ї: дружину - ОСОБА_4 , 1987 р.н., дочку - ОСОБА_5 , 2007 р.н., сина - ОСОБА_6 , 2012 р.н..
З акту №78 про перевірку факту проживання в житловому приміщенні від 27.02.2019 року вбачається, що відповідачка ОСОБА_4 , 1987 р.н., в будинку АДРЕСА_1 зареєстрована, але фактично з серпня 2017 року не приживає.
Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою.
Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.
Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч. 4).
З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що в тому разі, якщо батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.
Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують право дитини не розлучатися з обома батьками усупереч їх бажанню, за винятком випадків, якщо в разі компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно ухвалити рішення щодо місця проживання дитини.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що вирішують питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).
Місце проживання малолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.
Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч.ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України вбачається висновок, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.
Таким чином, враховуючи, що у судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком не суперечить інтересам дитини, суд, з врахуванням окремого проживання батьків дитини, віку дитини, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, які підлягають задоволенню.
Керуючись ст. 29 ЦК України, ст.ст. 2-14, 76-83, 89, 259, 263, 264, 265, 268, 272 ЦПК України, ст.ст. 19, 141, 157, 160-161 СК України, відповідно до ст.ст. 9, 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, ч.ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», суд,
Позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Визначити місне проживання неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за місцем проживання їхнього батька - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ..
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
У відповідності до п.п. 15.5 Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Чаплинський районний суд.
Заочне рішення може бути переглянуте Чаплинським районним судом за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя О.В. Березніков