Номер провадження: 22-ц/813/2255/19
Номер справи місцевого суду: 520/5968/17
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Громіка Р.Д.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: адвоката позивача ОСОБА_2. - Рудольф К. С.,

представника відповідача ТОВ «Водолій» - Звєрєва А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Водолій» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 2018 року за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Водолій» про визнання припиненим права власності у зв`язку із знищенням нерухомого майна,-

В С Т А Н О В И В:

24 травня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, який був ними уточнений, до ТОВ «Водолій» про визнання припиненим права власності у зв`язку із знищенням нерухомого майна.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що він є власником земельної ділянки, на якій ним збудовано домоволодіння та отримав свідоцтво на право власності на зазначену будівлю. Однак до цих пір за цією ж адресою існує зареєстроване право власності відповідача ТОВ «Водолій» на будівлю, яка не існувала вже на момент передачі земельної ділянки у власність позивача. Наявність даної обставини порушує право власності позивача, приводить до обмеження у вільному володінні власністю, а також породжує різні спори з боку відповідача, який періодично звертається до різних установ для захисту ним прав щодо своєї неіснуючої власності.

На підставі зазначеного ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом та просив суд задовольнити його позовні вимоги, шляхом визнання припиненим права власності ТОВ «Водолій» на 26/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , у зв`язку із її знищенням.

У судовому засіданні представники відповідача заперечували проти задоволення позовних вимог, надали письмові заперечення, та наполягали на відсутності правових підстав для задоволення позову, та наявності судової практики за позовами інших осіб, які також намагались припинити право власності ТОВ «Водолій», а також просили застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Представниками відповідача заявлялись про можливість припинення права власності лише за заявою власника, а також про відсутність, на сьогоднішній день, чітко встановлених обставин знищення майна, та проведення по даним обставинам кримінального провадження.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 2018 року позов задоволено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ТОВ «Водолій» просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи, викладені у апеляційній скарзі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної у позові вимоги такої особи може визначити в своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За вимогами ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 321 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки загальною площею 0,0820 га, за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі рішення Одеської міської ради №3052-ХХІІІ, серії 003905 від 28 грудня 2001 року (т. 1 а. с. 16).

Згідно свідоцтва про право власності від 25 вересня 2006 року позивач є власником домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та в цілому складається з одного жилого будинку літ. «А» загальною площею 546,8 кв.м., жилою площею 161,9 кв.м., гаражу літ. «Б», відображених у технічному паспорті від 09 лютого 2006 року (т. 1 а. с. 17). Свідоцтво видане на підставі розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 04 вересня 2006 року №1069. Згідно експлікації земельної ділянки відображеної у технічному паспорті від 09.02.2006р., виданого КП «Одеське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» на земельній ділянці, належної позивачу, відсутні інші будови (т. 1 а. с. 19).

Разом з цим, згідно договору купівлі-продажу від 03 квітня 2001 року, ТОВ «Водолій» належать 26/100 частин домоволодіння, які розташовані за адресою земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 659,1 кв.м., яке в цілому складаються із зазначених у схематичному плані літерами Ф- кам`яного спального корпус, площею 418,4 кв.м; Є - кам`яний склад, площею 240,7 кв.м.; Х,У - вбиральні; Ц - душова; Ч,Ш - сараї; Щ-ТП; Ю,Ъ,Я - веранди; №№7-1- - огородження; ІV - мостіння, частина яких зазначена розміщеною на земельній ділянці, що належить позивачу на праві приватної власності ( АДРЕСА_2 ) (т. 1 а. с. 11).

Дані обставини стали можливими у зв`язку із тим, що рішенням Одеської міської ради №2405-ХХІІІ, серії 002770 від 17 квітня 2001 року, було надано ТОВ «Водолій» у постійне користування земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1,0434 га., для експлуатації та обслуговування домоволодіння (т. 1 а. с. 14).

Згодом, рішенням Одеської міської ради №3052-ХХІІІ, серії 003905 від 28 грудня 2001 року, було вилучено з користування ТОВ «Водолій» земельну ділянку, загальною площею 0,7820 га, за адресою: АДРЕСА_1 , та надано безкоштовно у приватну власність громадянам України земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилих будинків і господарських будівель за рахунок земель вилучених з користування у ТОВ «Водолій» (т. 1 а. с. 15).

Згідно п. 3.3 цього рішення, громадянину ОСОБА_2 було надано земельну ділянку № 3 за проектом, площею 0,0820 га.

Позивач ОСОБА_2 отримав Державний акт на право приватної власності на землю серії Р1, №454196 від 08 липня 2002 року, що зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1701/7065.

Відповідно до висновку №564 судової земельно-технічної експертизи від 11 грудня 2017 року територія, яка була відведена фізичним особам згідно рішення Одеської міської ради №3052-ХХІІІ від 28.12.2001р., частково співпадає з територією, яка була відведена ТОВ «Водолій» рішенням Одеської міської ради №2405-ХХІІІ від 17.04.2001р., на якій були розташовані об`єкти зазначені у договорі купівлі-продажу від 03.04.2001р., в тому числі на території земельної ділянки №3, яка була виділена позивачу, у технічному паспорті від 12.03.1999р., зазначені наявні вбиральня, літ. »Х»; душова, літ. «Ц», частини складу, літ. «Є» та спального корпусу, літ «Ф», однак на момент проведення судової експертизи, в натурі, зазначені об`єкти відсутні, а територія забудована мало етажним будинком та прибудовами (т. 2 а. с. 138).

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Зокрема, право на справедливий суд (стаття 6), право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8).

Статтею 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності на майно, яке припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Згідно положень статті 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Аналіз зазначених норми дає підстави дійти висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно вимог статі 349 ЦК Украйни, є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру.

Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо.

Законодавець саме на власника покладає тягар належного утримання майна, ризик випадкового знищення або пошкодження майна, а також подання відповідної заяви до державного реєстру у випадку знищення майна, що припиняє право власності на неіснуюче майно.

Відповідно до Висновку судової земельно-технічної експертизи №564 від 11 грудня 2017 року у технічному паспорті від 12.03.1999р., зазначені наявні вбиральня, літ. «Х»; душова, літ. «Ц», частини складу, літ. «Є» та спального корпусу, літ «Ф», однак на момент проведення судової експертизи, в натурі, зазначені об`єкти відсутні, а територія забудована мало етажним будинком та прибудовами (т. 2 а. с. 138).

Крім того, Одеським апеляційним судом було зроблено запит в КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради щодо надання копії інвентаризаційної справи на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (т. 3 а. с. 96-97) та відповідно до відповіді №4382-06/162 від 08.07.2019р. зазначено, що інвентаризаційна справа на нерухоме майно за вказаною адресою не зареєстрована в архіві підприємства (т. 3 а. с. 103).

На підставі наведеного, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції щодо доведеності позовних вимог та наявності підстав для задоволення позову, з урахуванням наявного порушення права позивача, як власника земельної ділянки, на якій залишаються зареєстрованими неіснуючі об`єкти власності іншої особи.

Усі доводи, що зазначені в апеляційній скарзі ТОВ «Водолій» були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006р., суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись вимог норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору, який виник між сторонами та вирішив дану справу згідно до вимог закону, тому підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Водолій» залишити без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 13 грудня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

Р.Д.Громік

П.М.Черевко