Номер провадження: 22-ц/813/2230/19
Номер справи місцевого суду: 2-2718/11
Головуючий у першій інстанції Коваленко О. Б.
Доповідач Черевко П. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Таварткіладзе О.М., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 березня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на садовий будинок-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на садовий будинок, площею 268.30 кв. м. розташований на земельній ділянці загальною площею 0.0256 кв. м. по АДРЕСА_1 .

Представник позивачки пояснила, що згідно договору купівлі-продажу від 23 грудня 2010 року ОСОБА_4 має у власності земельну ділянку площею 0,0256 га. за адресою АДРЕСА_1 . витяг з бази даних автоматизованої системи ведення державного земельного кадастру № 10-16048/09 від 21 грудня 2010 року, кадастровий номер земельної ділянки № 85.

Після придбання зазначеної ділянки позивачка побудувала на ній садовий будинок за свої власні кошти.

На протязі останнього часу відповідач ОСОБА_5 створює перешкоди в користування нею майном, не дає доступу до будинку, створює конфліктні ситуації. Відповідач заявляє, що частка будинку, який побудований на кошти позивачки, повинна належати йому.

Позивачка вважає, що будинок повинен належати їй. оскільки збудований на її особисті кошти.

Відповідач визнав позовні вимоги і пояснив, що на теперішній час вони з позивачкою владнали конфлікт, який виник між ними з приводу нерухомого майна. Він визнає, що будинок за адресою АДРЕСА_1 . збудований за особисті кошти позивачки.

Спірної ситуації між ними не існує, дане самовільне будівництво не порушує прав інших осіб.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 березня 2011 року визнано за ОСОБА_4 право власності на садовий будинок загальною площею. 268.30 кв.м., що знаходиться на земельній ділянці площею 0,0256 га. за адресою АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з вказаним рішенням судупредставника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з апеляційними скаргами, в якій просять скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 березня 2011 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 відмовити у повному обсязі, судові витрати стягнути з ОСОБА_4 ..

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити апеляційні скарги частково.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 3, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов та визнаючи за ОСОБА_4 право власності на садовий будинок загальною площею. 268.30 кв.м., що знаходиться на земельній ділянці площею 0,0256 га. за адресою АДРЕСА_1 .суд помилково дійшов зазначеного висновку, виходячи з того, що згідно технічного висновку ПП «Дельта-Консалтінг» (ліцензія сер.АВ № 306138 на вид господарської діяльності «Будівельна діяльність», видана Одеською обласною державною адміністрацією 23.03.2007 р. № 809) якість виконаних будівельних робіт відповідає вимогам дійсних будівельних норм і правил. Будинок має окремі входи і виходи, в`їзд та виїзд зі сторони вул. Довгої. Будівництво не порушує права суміжних користувачів. Можлива експлуатація будівлі у якості самостійного об`єкта.

Проте колегія судів не погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

20.02.2018 р. ОСОБА_1 звернулася до ПП «Одеський науково-дослідний центр експертних досліджень ім. Скибінського С.С.» з заявою на проведення земельно-технічної експертизи земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 відносно наступного запитання «Чи дійсно сусідній будинок за адресою АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 0,0256 га., кадастровий номер 330210285 частково знаходиться на земельній ділянці АДРЕСА_1 , площею 0,0268 га., кадастровий номер 330210286».

Провівши експертне дослідження, експерт встановив, що частина житлового будинку суміжного землевласника за адресою АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 0,0256 га., кадастровий номер 330210285, площею 0,0020 га знаходиться на земельній ділянці АДРЕСА_1 , площею 0,0268 га., кадастровий номер 330210286, що належить ОСОБА_1 .

На час винесення рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 березня 2011 року, самочинно збудована будівля ОСОБА_7 була частково зведена на земельній ділянці з кадастровим номером - 3302102і що знаходиться за адресою АДРЕСА_4 , яка належала ОСОБА_3 на праві приватної власності за договором купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 29.08.2007 p., посвідченого приватним нотаріусом Одеськ міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. за реєстровим №15184.

Зазначена земельна ділянка була реалізована та перейшла у власність ОСОБА_1 під час аукціону з продажу цього майна, якимй відбувався у рамках процедури банкрутства ФОП ОСОБА_3 у справі про банкрутство № 2/17-2883-2011, яка розглядалася в Господарському суді Одеської області.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 p.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 p. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 Цивільного кодексу України; далі - ЦК)-

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування її розпорядження своїм майном. Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користуєтьсї і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У ч. 5 ст. 373 ЦК зазначено, що власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 382 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Щодо моменту виникнення права власності на новостворене нерухоме майно встанови с- особливості, передбачені ч. 2 ст. 331 ЦК, відповідно до якої право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва.

Положення ч. 2 ст. 331 ЦК слід розуміти у системному зв`язку із положенням ст. 182 ЦК щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі. Як правило, всі об`єкти нерухомого майна, зважаючи на свою специфіку після завершення будівництва підлягають прийняттю до експлуатації та державній реєстрації.

Особливий порядок набуття права власності визначено для будівель, зведених самочинно (тобто для будівель, що збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил (ч ст. 376 ЦК України)).

Частиною 2-4 ст. 376 ЦК України визначено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, шо не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Таким чином, ст. 376 ЦК України передбачається, що отримання права власності на самочинну будівлю можливе лише у разі, якщо земельна ділянка передавалася для такої мети, або ж у наступному була для цього передана забудовнику. Однак Апелянт земельно ділянки для такої мети позивачу не передавав.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляд; цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності т інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, при вирішенні спорів про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суди повинні враховувати роз`яснення, надані у постанов пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 і березня 2012 року № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)".

При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно не позбавляє можливості оспорення заінтересованою особою у майбутньому права власності на це майно з інших підстав.

Відповідно до п. 10, 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України розгляду цивільних і кримінальних справ від ЗО березня 2012 року № 6 "Про практик застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на чужій земельній ділянці може бути пред`явлено до органу державної влади або органу місцевого самоврядування та власника (користувача) земельної ділянки у випадку забудови на земельній ділянці, яка належить до державної чи комунальної власності або фізичній чи юридичній особі.

У разі пред`явлення позову про визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості до неналежного відповідача (наприклад, до бюро технічної інвентаризації чи лише до певної фізичної особи) суд залежно від предмета позову та обставин справи у випадку, передбаченому частиною першою статті 33 ЦПK. має вирішити питання про його заміну на належного відповідача або із власної ініціативи у порядку, передбаченому частиною другою статті 35 ЦПК, залучає відповідний державний орган чи орган місцевого самоврядування як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову, також відповідно до частини третьої статті 45 ЦПК залучає до участі у справі відповідну інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю для надання висновків на виконання її повноважень.

У справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК).

Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК). На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК).

З огляду на вищенаведене, вбачає Київським районним судом м. Одеси рішення від 03.03.2011 року у справі №1512/2-2718/11 прийняте без залучення усіх осіб у якості відповідачів, чиїх прав воно стосувалося, без з`ясування усіх істотних обставин справи, з порушенням права власника земельної ділянки на користування і розпорядження.

Так, власник забудованої земельної ділянки не був присутній при винесенні оскаржуваного рішення, судом не було з`ясовано, чи належить позивачу земельна ділянка під усією забудовою на праві приватної власності, що є істотною обставиною при вирішенні справ даної категорії, що призвело і призводить на сьогоднішній час до створення перешкод ОСОБА_1 у можливості користуватися своїм майном на власний розсуд.

Оскільки частину земельної ділянки ОСОБА_1 займає будівля ОСОБА_4 , - користуватися нею неможливо, як і погодити з сусідами порядок її використання. Після набуття права власності на самочинну будівлю за судовим рішенням, до ОСОБА_4 , за приписами ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, перейшло право власності на земельну ділянку, що на сьогоднішній час належить ОСОБА_1 . Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів..

Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» рішення Європейського суду з прав людини є обов`язковим для виконання Україною відповідно до ст.46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Викладені обставини судом з`ясовано неповно, що є підставою для скасування судового рішення, так ухвалення нового.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 березня 2011 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на садовий будинок - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 судові витрати на користь ОСОБА_1 у розмірі 1520 грн. та на користь ОСОБА_3 у розмірі 549 грн.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16.12.2019 року.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: О.М. Таварткіладзе

М.М. Драгомерецький