Ухвала

Іменем України

12 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 619/4711/18

провадження № 61-21709ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Іщенка Валерія Миколайовича на постанову Харківського апеляційного суду від 01 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

У судовому засіданні представник позивача Іщенко В. М. подав заяву про забезпечення позову.

Заяву обґрунтовував тим, що 08 вересня 2018 року позивачем надано ОСОБА_5 гроші в сумі 270 000 грн зі строком повернення до 02 жовтня 2018 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи письмовою розпискою. На час розгляду справи відповідач кошти ОСОБА_1 не повернув, із наданих ОСОБА_6 суду відзиву на позовну заяву та заперечень вбачається, що він позов не визнає, гроші повертати позивачеві не збирається. Розмір стягнення складає 270 000 грн (основний борг), 132 300 грн (пеня) та 4 023 грн (судовий збір), а всього - 406 323 грн.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 24 липня 2019 року заяву представника позивача Іщенка В. М. про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про стягнення боргу задоволено.

Заборонено ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії спрямовані на відчуження майна, належного йому на праві власності (особистої, спільної сумісної, спільної часткової) в межах заявлених позовних вимог у розмірі 406 323 грн.

Заборонено будь-яким особам вчиняти будь-які дії щодо відчуження нерухомого майна, що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 .

Постановою Харківського апеляційного суду від 01 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 24 липня 2019 року скасовано.

Заяву представника позивача Іщенка В. М. про забезпечення позову залишено без задоволення.

02 грудня 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Іщенко В. М. засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Харківського апеляційного суду від 01 листопада 2019 року у вище вказаній справі, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 24 липня 2019 року в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не в повному обсязі з`ясував обставини справи.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного судувважає, що підстави для відкриття касаційного провадження відсутні, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу. У судовому засіданні представник позивача Іщенко В. М. подав заяву про забезпечення позову, відповідно до якої просив суд заборонити ОСОБА_2 , вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, належного йому на праві власності (особистої, спільної сумісної, спільної часткової) в межах заявлених позовних вимог у розмірі 406 323 грн та заборонити будь-яким особам вчиняти будь-які дії щодо відчуження нерухомого майна, що належить на праві власності відповідачу - ОСОБА_2 , зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції задовольняючи заяву про забезпечення позову, виходив з того, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

За правилами статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований насамперед проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, знищити чи знецінити його.

Відповідно до частини другої та третьої статті 150 ЦПК України суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. При цьому заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується, в тому числі, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Згідно частини 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року N 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі за для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Між сторонами дійсно виник спір, проте представник позивача просив, а суд забезпечив позов шляхом заборони відповідачу та іншим невстановленим особам, які не є учасниками справи вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, належного ОСОБА_2 на праві власності.

При цьому перелік майна, його належність та вартість судом першої інстанції не встановлено та в ухвалі не зазначено, що виключає можливість посилатися на співмірність прийнятих заходів забезпечення позову позовним вимогам.

Також, суд першої інстанції в ухвалі про забезпечення позову не обґрунтував причини застосування саме такого заходу забезпечення позову, не зазначив доказів та мотивів, з яких дійшов висновку про обґрунтованість припущень ОСОБА_1 , що невжиття заходів забезпечення може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Таким чином суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що суд першої інстанції при забезпеченні позову у визначений ним спосіб, не перевірив чи є вказане забезпечення співмірним із заявленими вимогами, чи не буде воно порушувати принцип змагальності сторін та права відповідача.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування норми права апеляційним судом є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Іщенка Валерія Миколайовича на постанову Харківського апеляційного суду від 01 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

В. С. Висоцька
І. М. Фаловська