Справа № 442/158/18 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/811/268/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області в складі судді Хомика А.П. від 21 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору недійсним, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 серпня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору недійсним відмовлено.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_5

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити повністю. Вважає, що судом неповно зясовано обставини справи, що мають значення для справи, не доведено обставин, що мають значення, які суд вважав встановленими, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Зазначає, що між ним та ОСОБА_4 не було укладено договору позики на суму 30000 доларів США, оскільки він не отримував даних коштів у відповідача. Вказує на те, що про отримання згаданої суми не зазначено і у розписці від 11.11.2015 року, як і не зазначено дати отримання грошей. Також, в розписці не визначено конкретних умов та дати повернення коштів. Звертає увагу на те, що в розписці 11.11.2015р. вказується: «беру», проте не вказано, що «отримав», бо ж і фактично коштів за цією розпискою у ОСОБА_4 не отримував. Крім цього, зазначає, що на підтвердження факту не отримання ним у ОСОБА_4 коштів за розпискою від 11.11.2015 року є ті обставини, що у нього відсутнє підтвердження джерела таких великих грошей, зокрема у 2015 році.

В судове засідання окрім представника позивача решта учасників справи (їх представники) не зявилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності (відсутності їх представників), зважаючи на те, що учасники справи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів позовної заяви, апеляційної скарги, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи (їх представників) у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись зокрема на ч.4 ст. 82, ст. ст. 12, 80, 141 ЦПК України, ст. 203, ч. ч. 1, 3 ст. 215, ч. 1 ст. 231, ч.1, ч.2 ст. 202, ч.1, ч.2 ст. 207, ст.ст 1051, 204, 1047, п. 2 ч.1 ст. 1046 ЦК України ЦК України та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15.06.2017 року у цивільній справі №442/7790/16-ц позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу в розмірі 776700 грн., 15617 грн. за прострочення платежу та 7837,71 грн. інфляційних втрат за розпискою від 11.11.2014 року задоволено. Постановою Апеляційного суду Львівської області 03.07.2018 року вказане рішення суду змінено, в частині стягнення з ОСОБА_2 у користь ОСОБА_4 інфляційних втрат у розмірі 7837,71 грн. відмовлено і відповідно змінено суму судового збору з 6898 грн. до 6829 грн. В решті рішення залишено без змін. Даними рішеннями суду встановлено, що 11.11.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, оформлений розпискою відповідача, оригінал якої міститься в справі ( справа №442/7790/16-ц, , а.с.38), згідно з якою відповідач взяв у позивача в борг грошові кошти в сумі 30000 дол. США, частину яких у сумі 10000 дол. США зобовязувався повернути до кінця 2014 року, а решту 20000 дол. США до кінця 2015 року. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст. 82 ЦПК України). Факт отримання позивачем від відповідача позики на суму еквівалентну 30000 дол. США підтверджується написаною відповідачем розпискою, жодних доказів на спростування доводів відповідача позивач суду не надав. Показання позивача, допитаного в якості свідка про те, що він у 2015 року не отримував у відповідача 30000 доларів США, суд не взяв до уваги, оскільки такі не узгоджуються з іншими доказами, дослідженими судом. У зв'язку з вище викладеним суд прийшов до висновку, що між сторонами виникли договірні відносини - позики. Позивач також вказує, що дана розписка складена під тиском, натомість будь-яких доказів про те, що він писав дану розписку під тиском чи не розуміючи значення своїх дій, немає. Також, позивач не звертався до суду із позовом та не ставив перед судом питання про визнання договору недійсним з причини укладення його під тиском, погрозою, тощо, тобто під впливом насильства або під впливом тяжкої обставини. Вище вказане свідчить, що даний договір-розписка, в силу ст. 204 ЦК України є дійсним. За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору позики від 11.11.2014 року.

Колегія суддів вважає, що підстав для скасування оскаржуваного рішення суду не має, оскільки таке відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

11.01.2018 року позивач ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4, в якому просив визнати недійсним договір позики за розпискою, складеною 11.11.2015 року ОСОБА_5, стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позову вказував, що у жовтні 2008 року він звернувся до відповідача, якого знає ще з навчання в школі, з проханням надати в позику гроші. Він погодився і йому передав 9000 дол. США. У лютому 2009 він отримав від відповідача ще 15000 дол. США, тобто разом 24000 дол. США. Повернути ОСОБА_4 він мав 30000 дол. США, про що ними було домовлено. Вказану суму він сплачував відповідачу щомісячно різними сумами від 500 до 300 дол. США, що в результаті тривало приблизно з квітня 2009 року до вересня 2015 року. Про сплату таких сум відповідач щомісяця відмічав у зошиті із зазначенням суми та дати. Отже, у вересні 2015 року він сплатив останню суму борну, що свідчило про сплату відповідачу 30000 дол. США. У листопад 2015 року ОСОБА_4 звернувся до нього з претензіями про те, чому він не сплачує отримані в нього кошти, наполягав, щоб він сплатив відсотки. Між ними виникла суперечка. На вимогу ОСОБА_4 11.11.2015 року він написав під диктовку розписку про отримання вищевказаних коштів, з метою припинення виниклого конфлікту. Даній розписці він не надав жодного значення. Вказує, що аналіз норм матеріального права та зміст розписки дає підстави для висновку, що між ним та ОСОБА_4 не було укладено договору позики на суму 30000 дол. США, оскільки він не отримував даних коштів у відповідача. Про отримання даних коштів не зазначено у розписці, як і не зазначено дати отримання грошей. В такій вказано лише «беру», проте не вказано «отримав», бо фактично коштів за даною розпискою він не отримував. Крім того, у ній зазначається «зобовязуюсь віддати або повернути до кінця поточного року суму» з чого виникає відчутність конкретних умов та дати повернення коштів.Також, на підтвердження факту не отримання ним у ОСОБА_4 коштів за розпискою від 11.11.2015 року є ті обставини, що у нього відсутнє підтвердження джерела таких великих грошей, зокрема у 2015 році.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 Цього ж Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Окрім цього, статтею 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Також, за ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

П. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 рок «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Окрім цього за п. 19 вказаної постанови: «Відповідно до статей 229 - 233 ЦК ( 435-15 ) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ( 435-15 )), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним».

Текст виконаної власноручно позивачем (чого сторонами не оспорено) розписки викладено так:

« Розписка

Я, ОСОБА_5 проживающий в ІНФОРМАЦІЯ_1,

індефікаційний код НОМЕР_1, НОМЕР_2 виданий Дрогобицьким ГО УМВД 25.02.1997р. Беру в борг у ОСОБА_4 проживающого в ІНФОРМАЦІЯ_2 НОМЕР_3 виданий Дрогобицьким ГО УМВД 17.10.1997р., суму в розмірі 30000 $ (тридцять тисяч доларів США) зобовязаюсь вітдати або повернути до кінця поточного року суму в розмірі 10000 тисяч доларів США (десять тисяч доларів США) а до кінця 2015 року (дві тисячи пятнадцятого року), залиш тобто 20000 $ (двадцять тисяч доларів США).

Розписка написана власноруч.

11.11.2014р. (одинадцятого листопада дві тисячи пятнадцятого року)

ОСОБА_5 /підпис/ » (а.с. 5).

Відповідно такий текст не двозначно свідчить про отримання позивачем у відповідача вказаної суми коштів у борг, а також обовязок їх повернення частинами. Дату такої також виходячи із контексту розписки слід вважати 11.11.2014 року, а не 11.11.2015 року, що вказано прописом у дужках, оскільки при зазначенні обовязку щодо повернення позивач чітко вказав про повернення частини коштів до кінця поточного (тобто 2014 року), оскільки іншу частину він зобовязався повернути до кінця 2015 року, про що вказано нижче. Факт передачі коштів також стверджується фразою «беру у борг», та таку дію не слід вважати триваючим та недоконаним процесом, як її, на власну користь, тлумачить позивач, оскільки боргову розписку слід вважати підтвердженням саме передачі коштів та інших відомостей (даних) у розписці про те коли б мати бути передані кошти чи їх частина немає. Відповідно вказана розписка позивача чітко та не двозначно свідчить про укладення між сторонами договору позики, передачі коштів та умови повернення таких.

Про певний обман позивача при укладенні договору, помилку чи не усвідомлення наслідків такої дії як написання розписки йтися не може, оскільки позивачем власноручно викладений текст такої та він як повнолітня, розсудлива особа (протилежного чому не доведено) повинен усвідомлювати значення викладеного ним у розписці, що видається іншій особі із зазначенням своїх паспортних даних.

Судом першої інстанції також правильно констатовано, що рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15.06.2017 року у цивільній справі №442/7790/16-ц позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу в розмірі 776700 грн., 15617 грн. за прострочення платежу та 7837,71 грн. інфляційних втрат за розпискою від 11.11.2014 року задоволено та постановою Апеляційного суду Львівської області 03.07.2018 року вказане рішення суду змінено, в частині стягнення з ОСОБА_2 у користь ОСОБА_4 інфляційних втрат у розмірі 7837,71 грн. відмовлено і відповідно змінено суму судового збору з 6898 грн. до 6829 грн. В решті рішення залишено без змін.

Даними рішеннями суду встановлено, що 11.11.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, оформлений розпискою відповідача, оригінал якої міститься в справі, згідно з якою відповідач взяв у позивача в борг грошові кошти в сумі 30000 дол. США, частину яких у сумі 10000 дол. США зобовязувався повернути до кінця 2014 року, а решту 20000 дол. США до кінця 2015 року.

Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зважаючи на вказане, доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними, а саму скаргу слід відхилити, рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 31 січня 2019 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

ОСОБА_6