Справа № 300/765/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 січня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого судді Фазикош Г.В.,

суддів Джуга С.Д., Кожух О.А.,

з участю секретаря Волощук В. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якого діє ОСОБА_2 на рішення Воловецького районного суду від 18 листопада 2015 року ухвалене суддею Вотьканич В.А. у справі за позовом ОСОБА_3 правонаступником якої є ОСОБА_1 до Синевирської сільської ради, ОСОБА_4, треті особи - реєстраційна служба Міжгірського районного управління юстиції, Міжгірська державна нотаріальна контора про визнання права власності на нерухоме майно, визнання незаконним та скасування рішення сільської ради та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Синевирської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, ОСОБА_4, треті особи: Реєстраційна служба Міжгірського районного управління юстиції Закарпатської області, Міжгірська державна нотаріальна контора, в якому просила визнати за нею право власності на житловий будинок та належні до нього господарські будівлі і споруди, розташовані в с. Синевир, буд.413, Міжгірського району Закарпатської області в цілому, визнати незаконним та скасувати пункт 39 рішення 14 сесії п'ятого скликання Синевирської сільської ради Міжгірського району № 5 від 29.06.2008 року «Про передачу безоплатно у власність земельної ділянки» в частині безоплатної передачі ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки площею 0,07 га в АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, визнати незаконним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 01.06.2009 року, виданий ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,07 га в АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий № НОМЕР_2 та скасувати його державну реєстрацію.

Свої вимоги мотивує тим, що 14 січня 1996 року помер чоловік позивачки ОСОБА_5, після чого відкрилася спадщина на житловий будинок, розташований в АДРЕСА_2 який був збудований в 1954 році спадкодавцем та позивачкою, однак не був зареєстрований. Позивачка прийняла спадщину шляхом вступу у володіння спадковим майном. Житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, однак нотаріальна контора відмовила в заяві позивачки про видачу свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів на будинок.

Пунктом 39 рішення 14 сесії п'ятого скликання Синевирської сільської ради Міжгірського району № 5 від 29.06.2008 року ОСОБА_4 безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,07 га в АДРЕСА_1 та виданий на цій підставі державний акт на право власності на земельну ділянку.

Однак даний державний акт видано на земельну ділянку на якій знаходиться вищевказаний будинок, порушує її права.

Посилаючись на вищевикладене просила суд позов задовольнити.

Рішенням Воловецького районного суду від 18 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

На це рішення представник ОСОБА_3 - ОСОБА_2, подала апеляційну скаргу, якою просила скасувати рішення суду, та ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 25.02.2016 року скасовано рішення Воловецького районного суду від 18.11.2015 року та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3 Визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_2

Ухвалою ВССУ від 14 грудня 2016 року скасовано рішення апеляційного суду Закарпатської області від 25.02.2016 року, а справу передано на новий апеляційний розгляд.

Тобто, предметом даного апеляційного провадження є апеляційна скарга представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 на рішення Воловецького районного суду від 18 листопада 2015 року.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити по даній справі нове рішення про задоволення позову. Зокрема зазначає, що суд помилково послався на обставини встановлені судовим рішенням. Вказує, що позивачем надано відповідні докази, а саме дозвіл на будівництво та технічний паспорт, які підтверджують право власності на будинок (Т.1, а.с.170-175).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла позивачка ОСОБА_3, що підтверджено свідоцтвом про смерть від 01 березня 2016 року серія НОМЕР_3 (Т.2, а.с.63).

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 29.03.2017 року залучено до участі в справі ОСОБА_1, як правонаступника померлої позивачки ОСОБА_3 (Т.2, а.с.781).

В судовому засіданні в апеляційній інстанції ОСОБА_2, діючи від імені правонаступника позивача ОСОБА_1, апеляційну скаргу підтримала, просила задовольнити. При цьому вона просила, ухвалюючи нове рішення по суті справи, визнати право власності на житловий будинок під НОМЕР_4 за ОСОБА_1, а не за первісним позивачем ОСОБА_3 Цю ж вимогу підтримала й письмово.

Представник відповідачки ОСОБА_4 - ОСОБА_6 скаргу не визнав, просив її відхилити як необґрунтовану. При цьому він пояснив, що на його думку, підстав задовольняти вимоги позивача немає, оскільки будинок за НОМЕР_4 підлягав зносу, що було встановлено при розгляді іншої цивільної справи № 706/1057/12. ОСОБА_3 та ОСОБА_7 збудували новий будинок за № 412 на земельній ділянці розміром 0,07 га, яка й була виділена під цю мету. Державний акт про право власності на землю ОСОБА_4 одержала на правомірній підставі. Що стосується висновку судової будівельно-технічної експертизи від 12.10.2017 року, то такий не слід брати до уваги з підстав, які були викладені представником відповідачки у письмових заявах.

Синевирський сільський голова ОСОБА_8 просив розглянути справу без участі представника сільської ради, апеляційну скаргу просив відхилити. При цьому він письмово пояснив у своїй заяві, що дійсно у 1978 році ОСОБА_9 було виділено земельну ділянку 0,07 га під будівництво хати за рахунок ділянки батька. Утім, у сільраді немає жодного документального підтвердження того, що житловий будинок НОМЕР_4 підлягав знесенню. На даний час згідно запису в погосподарській книзі ради будинок за № НОМЕР_5 фактично існує і знаходиться він на земельній ділянці, яка перебуває у приватній власності ОСОБА_4 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, який оспорюється у цій справі.

Заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновків, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з таких підстав.

З матеріалів справи слідує, що 27 травня 1953 році ОСОБА_3 одружилась з ОСОБА_10 (Т.1 а.с.9).

Рішенням виконавчого комітету Міжгірського районної Ради депутатів трудящих № 9 від 17 березня 1954 року, ОСОБА_7 надано дозвіл на будівництво поселення згідно типового проекту узгодженому та затвердженому на рішенні виконкому с. Синевир від 17 січня 1954 року, на земельній ділянці, яка виділена в с. Синевир, зі строком закінчення будівництва 25 травня 1954 року (Т.1 а.с.22).

За даними технічного паспорту, будинок побудовано в 1954 році в с. Синевир, під номером 413 (Т.1 а.с.25). Технічний паспорт виготовлений 24 червня 2014 року за заявою ОСОБА_3

З архівної довідки від 08.08.2012 року № 13/28 слідує, що згідно колгоспної державної земельної книги реєстрації земель з 1950 року, аркуш 161, значиться, що за ОСОБА_7 рахувалась земельна ділянка площею 0,25 га.

В подальшому рішенням Синевирської сільської ради народних депутатів від 19.02.1987 року ОСОБА_7 надано дозвіл на будівництво сараю біля житлового будинку гр. ОСОБА_7 (Т.1 а.с.22 на звороті).

15.01.1996 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (Т.1 а.с.8).

Згідно наявного у справі архівного витягу, протоколом загальних зборів колгоспників колгоспу "Червона Зірка" с.Синевир за 1978 рік, ОСОБА_9, виділили 0,07 га. під будівництво будинку за рахунок земельної ділянки його батька ОСОБА_10, тобто за життя ОСОБА_7 (Т.1 а.с.16,88).

Актом № 32, на підставі рішення загальних зборів колгоспників колгоспу "Червона Зірка" від 09 грудня 1978 року погодженому рішенням виконкому Синевирської сільської ради народних депутатів № 9 від 14 березня 1979 року проведено в натурі відвід земельної ділянки площею 700 кв.м. в с. Синевир (а.с.90 на звороті).

Рішенням № 158 від 06 червня 1979 року надано ОСОБА_9 дозвіл на будівництво житлового будинку на виділеній земельній ділянці (а.с.90). На цій земельній ділянці було побудовано будинок, якому присвоєно номер 412.

Будинок № 412 на підставі виконкому Синевирської сільради № 57 від 18.09.2008 року був зареєстрований за дружиною ОСОБА_9 - ОСОБА_4 (Т.1 а.с.92-96).

На підставі рішення 14 сесії 5 скликання Синевирської сільської ради від 29.06.2008 року № 5 п. 39, ОСОБА_4 видано державний акт на право власності на земельну ділянку за адресою с.Синевир, 412, за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку (Т.1 а.с.106, 110).

ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року (Т.1 а.с.17).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції у рішенні від 18.11.2015 року виходив з того, що позивачем не надано доказів того, що будинок був прийнятий в експлуатацію, право власності на даний будинок не зареєстровано, а тому не належало спадкодавцю на момент смерті і не входить до складу спадщини. Також суд послався на преюдиційні факти встановлені рішенням Міжгірського районного суду від 02.08.2012 року по справі №706/1057/2012.

Однак з такими висновками суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, зважаючи на наступне.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Таким чином, оскільки спірний будинок було збудовано до 01.07.2004 року, то державна реєстрації прав на нього не була обов'язковою, а відтак виникнення права власності на нього не залежить від державної реєстрації.

Відповідно до законодавства, яке діяло до 01.07.2004 року, до компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

В матеріалах справи наявні копії з погосподарських книг за 2001-2005 та 2011-2015 року, згідно яких внесено дані про дворогосподарство АДРЕСА_2, головою якого вказана ОСОБА_3 (Т.1 а.с.199, 200). За вказаним дворогосподарством закріплена земельна ділянка площею 0,2 га.

Згідно ж відповіді ВК Синевирської сільської ради від 11.11.2015 року згідно даних погосподарських книг сільської ради запис про житловий будинок АДРЕСА_2 не анульований та не скасований (Т.1 а.с.144).

При цьому, щодо посилання суду першої інстанції на обставини встановлені рішенням Міжгірського районного суду від 02.08.2012 року по справі №706/1057/2012 колегія суддів зазначає наступне. Цим рішенням Міжгірського районного суду від 02.08.2012 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та Синевирської сільської ради про визнання незаконним державного акту на право власності на землю. В мотивувальній частині рішення суд вказав, що: будівля в якій проживає ОСОБА_3 (будинок АДРЕСА_2), з 1979 року підлягає зносу, хоч до тепер і не знесена і в погосподарських книгах Синевирської сільської ради не значиться; за цією будівлею з 1979 року земельна ділянка не закріплена.

Пославшись на ч.3 ст. 61 ЦПК України в редакції чинній на момент розгляду справи у суді першої інстанції, суд вважав, що такі обставини не підлягають доказуванню.

Дійсно, згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Даною нормою встановлена преюдиціність фактів встановлених судовим рішенням, яке набрало законної сили. Звільнення від обов'язку доказування значить, що особа вправі посилатися на обставини встановлені судовим рішенням без надання жодних доказів на підтвердження таких обставин. Суд при цьому повинен брати до уваги такі обставини не даючи оцінку доказам, які їх підтверджують.

Разом з тим, у разі якщо встановлені судовим рішенням обставини прямо суперечать наявним в матеріалах справи доказам, які є чіткими та не викликають жодного сумніву, є належними та допустимим, то суд не вправі посилатися на обставини встановлені судовим рішення, ігноруючи при цьому такі докази. В протилежному випадку це суперечитиме принципу справедливості та розумності цивільного процесі. Судове рішення, в якому проігноровано явні та чіткі докази в користь певної особи не може вважатися справедливим, а такий судовий процес не відповідатиме ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В даному випадку, обставини встановлені рішенням Міжгірського районного суду від 02.08.2012 року прямо суперечать наявним у матеріалах справи викопіюванням з погосподарських книг та інформації наданої ВК сільської ради.

Крім того, також слід враховувати наступне.

Вищезазначене судове рішення оскаржувалося в апеляційному порядку та залишено в силі ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 07.06.2013 року (Т.1 а.с.127-130). Апеляційною інстанцією рішення суду залишено в силі, однак зазначено, що підставою для відмови в задоволенні позову має бути саме те, що ОСОБА_3 не ставила питання про скасування рішення сільської ради, на підставі якого видано державний акт. Далі апеляційним судом вказано, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову, хоч і не в повній мірі навів правове обґрунтування такого висновку. Тобто, апеляційний суд хоча і залишив у силі рішення Міжгірського районного суду від 02.08.2012 року, однак не погодився з його правовим обґрунтуванням.

Враховуючи фактичні обставини справи та виконуючи вказівки суду касаційної інстанції, викладені в ухвалі від 14 грудня 2016 року (Т.2, а.с.39-41), апеляційним судом під час нового розгляду справи було призначено інженерно-технічну (будівельно-технічну та земельно-технічну) експертизу (Т.2, а.с.124-125).

12 жовтня 2017 року у даній справі був складений висновок судової будільно-технічної експертизи, відповідно до якого об'єкт НОМЕР_4 в с. Синевир Міжгірського району Закарпатської області відноситься до житлового будівництва, не є аварійним, технічний стан задовільний. Елементи будівлі в цілому придатні для експлуатації, але потребують ремонту, який найдоцільніший на цій стадії. Об'єкт НОМЕР_4 в с. Синевир Міжгірського району Закарпатської області відповідає проектно-технічній документації на його будівництво та вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва.

Також у цьому висновку встановлено, що об'єкти за № 412 і 413 в с. Синевир Міжгірського району Закарпатської області знаходяться на земельній ділянці за кадастровим номерам НОМЕР_2 площею 0,0700 га, на яку було представлено технічна документація та державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 435025 від 01 червня 2009 року.

Експертом також зазначено, що громадянину ОСОБА_9 було виділено земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 площею 0,07 га із батьківської (ОСОБА_7 І.) земельної ділянки. Щодо параметрів земельної ділянки батька, то такі встановити не надається можливим, так як ніякої інформації чи графічних матеріалів щодо неї в наданих для проведення експертизи матеріалах справи немає.

Для будівництва та обслуговування об'єкта за НОМЕР_4 в с. Синевир Міжгірського району Закарпатської області необхідним є земельна ділянка площею 302, 3 м.кв. (Т.2, а.с.137-138).

Апеляційним судом було викликано у судове засідання судового експерта ОСОБА_11, який свій висновок підтримав. При цьому він пояснив, що обидва будинки 412 та 413 фактично знаходяться на одній земельній ділянці, а саме на тій, яка передана у власність ОСОБА_9 На цій же ділянці знаходиться сарай. Ще одна будівля (зазначена як «літня кухня») знаходиться на іншій земельній ділянці, що відтворено у додатках до експертного висновку (т.2, а.с.149-155). Ця літня кухня зазначена у технічному паспорті, що бул виготовлено у 2014 році на будинок НОМЕР_4. Документів, які б свідчили про те, що будинок за НОМЕР_4 підлягав зносу немає. Як і документів, які б визначали конфігурацію земельної ділянки, яка зазначена у наявних копіях погосподарських справ щодо будинку НОМЕР_4, також немає.

Представник відповідача ОСОБА_6 подав суду кілька заяв, які стосуються описаного вище висновку судового експерта, у тому числі заяву про відвід експерта та заяву про визнання цього висновку недопустимим доказом. Ці заяви було розглянуто та відхилено як безпідставні.

Проаналізувавши зібрані по справі докази, оцінивши їх у сукупності та взаємозв'язку, колегія суддів прийшла до висновку, що заявлений у даній справі позов підлягає до часткового задоволення. Зокрема, позовна вимога про визнання права власності на спірний будинок за НОМЕР_4 за померлою ОСОБА_3 до задоволення не підлягає.

Наявні у справі копії із погосподарських книг та технічний паспорт на будинок за НОМЕР_4 містять різні технічні характеристики, зокрема у частині господарських будівель та споруд (літньої кухні та сараїв), що не дає підстав вважати ці об'єкти повністю тотожними.

Крім того, в апеляційній інстанції представник правонаступника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 не підтримала цієї вимоги, а просила визнати право власності на цей об'єкт за ОСОБА_1

У позові свої вимоги позивачка пов'язувала із необхідністю визнання за нею права власності на житловий будинок, збудований у 1954 році, та один сарай, збудований у 1987 році, як спадок за померлим чоловіком (1/2 частина) та частку у спільній сумісній власності подружжя (1/2 частина). Відповідно до поданого техпаспорту виготовленого у 2014 році - цей об'єкт має інші технічні параметри та включає літню кухню та два сараї.

При цьому судом встановлено, що безпосередньо житловий будинок під НОМЕР_4 фактично знаходиться на земельній ділянці, переданій відповідачу розміром 0,7 га, а літня кухня - на іншій земельній ділянці. Для обслуговування цього будинку необхідна земельна ділянка розміром 302,3 м.кв., як зазначено у висновку судової експертизи. Однак, така наразі не є виділена на жодних умовах, що виключає можливість визнання права власності на цей об'єкт у судовому порядку, однак не перешкоджає новому зверненню до суду після врегулювання питання щодо статусу земельної ділянки у встановленому законом порядку.

Щодо вимог ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку колегія суддів констатує наступне.

Згідно висновку експерта №280/09-17 від 12.10.2017 року будинок АДРЕСА_2 відноситься до житлового будівництва, не є аварійним та відповідає проектно-технічній документації на його будівництво і вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва. Такий будинок знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером НОМЕР_2 на яку видано державний акт відповідачу (Т.2 а.с.137-157).

Таким чином, оформлення відповідачем права власності на спірну земельну ділянку безпосередньо порушує права позивача та суперечить чинному законодавству, оскільки до такої земельної ділянки включено земельну ділянку, яка необхідна для обслуговування та експлуатації будинку НОМЕР_4 (ст. 120 ЗК України).

Вказане є підставою для задоволення вищезазначених позовних вимог.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 341, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 правонаступником якої є ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Воловецького районного суду від 18 листопада 2015 року скасувати, та ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 правонаступником якої є ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати пункт 39 рішення 14 сесії п'ятого скликання Синевирської сільської ради Міжгірського району № 5 від 29.06.2008 року «Про передачу безоплатно у власність земельної ділянки» в частині безоплатної передачі ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки площею 0,07 га в АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку.

Визнати незаконним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 01.06.2009 року, виданий ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,07 га в АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий № НОМЕР_2 та скасувати його державну реєстрацію.

У задоволенні решти вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 січня 2019 року.

Головуючий:

Судді: