Дата документу 23.01.2019 Справа № 335/3055/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/3055/16 Головуючий у 1 інстанції Шалагінова А.В.
Провадження № 22-ц/807/12/19 Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

ОСОБА_2

за участю секретаря судового засідання Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання протиправною та скасування реєстраційної дії, визнання недійсним договору дарування частини житлового будинку,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання протиправною та скасування реєстраційної дії, визнання недійсним договору дарування частини житлового будинку.

В позові, неодноразово уточненому в ході судового розгляду, зазначав, що 17.05.2013 між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 було укладено договір довічного утримання, за яким позивач став власником 73/100 частин житлового будинку № 107 по бульвару Гвардійському у місті Запоріжжі.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 9 липня 2015 р. вказаний договір було розірвано, та 73/100 частин будинку повернуто у власність ОСОБА_8 28 вересня 2015 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 було припинено право власності ОСОБА_3 на спірну частину будинку. Такі дії приватного нотаріусу позивач вважає протиправними та такими, що вчинені з порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно» та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ № 868 від 17.10.2013. 02.10.2015 державним реєстратором було проведено реєстраційну дію державну реєстрацію права власності ОСОБА_8 на спірну частину будинку.

08.10.2015 між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 був укладений договір дарування 73/100 частин вказаного будинку, який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 Позивач зазначає, що приватний нотаріус ОСОБА_6 не пересвідчилась належним чином у відсутності психічних розладів ОСОБА_8, хоча остання мала такі розлади, та не витребувала відповідної довідки про це. Позивач вказує, що він з дружиною ОСОБА_9 проживав у спірному будинку з ОСОБА_8, яка доводиться йому матірю. Мати позивача страждала на хронічні захворювання, а саме ішемічну хворобу серця, енцефалопатію, стан після перенесеного інсульту, трофічні язви обох гомілок тощо. У 2014 р. ОСОБА_8 стала вчиняти дії, які, на думку позивача, свідчать про психічні розлади. Так, у ОСОБА_8 часто змінювався настрій, вона лаялась нецензурно, поводилась неадекватно, ображала дружину позивача, погрожувала йому та їй. 20.04.2015 ОСОБА_8 після судового засідання була розлючена та намагалась спричинити собі тілесні ушкодження ножом (порізати вени на руці) в присутності позивача, внаслідок чого позивач викликав швидку допомогу. В травні 2015 р. ОСОБА_8 намагалась вдарити позивача ножом. Коли позивач був у відрядженні, йому зателефонувала ОСОБА_8 та кричала, що відкриє газ та підірве будинок. ОСОБА_8 тоді заспокоїла сусідка ОСОБА_10 21 липня 2015 р. ОСОБА_8 намагалась спричинити тілесні ушкодження дружині позивача, яка перебувала у стані вагітності, а саме намагалась вдарити дружину металевим совком, яким розбила скляну шибку в дверях. ОСОБА_8 кричала та погрожувала, у звязку із чим позивач викликав їй швидку допомогу. Проте, ОСОБА_8 не надавала можливості лікареві її оглянути, лікар викликав бригаду психіатричної допомоги. Після приїзду ОСОБА_8 оглянута лікарем, який встановив їй діагноз: «Судинна деменція, ускладнена галюцинаціями, маячнею». Було надано рекомендації з медикаментозного лікування та звернення до дільничного лікаря-психіатра, на що ОСОБА_8 категорично відмовилась. Після цього, ОСОБА_8 забрав з будинку відповідач ОСОБА_11, який доводиться їй сином, та з того часу вона у будинку не мешкала. Позивач звертався до КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» щодо проведення психіатричного огляду ОСОБА_8 без її усвідомленої згоди, але через її відсутність за місцем проживання, огляд проведено не було. 27 жовтня 2015 р. ОСОБА_8 померла.

Позивач вказує, що договір дарування було укладено ОСОБА_8 08.10.2015 у той час, коли вона не усвідомлювала значення своїх дії та не могла керувати ними, а тому цей договір має бути визнаний недійсним на підставі ст. 225 Цивільного кодексу України.

З наведених підстав, позивач просив позовні вимоги задовольнити (том № 1 а.с. 209214).

Посилаючись на викладені обставини, просив суд визнати протиправною реєстраційну дію припинення права власності ОСОБА_3 на 73/100 частини житлового будинку, розташованого за адресою: 69001, м. Запоріжжя, бул. Гвардійський, будинок 107, проведену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_5 28 вересня 2015 року та скасувати рішення державного реєстратора, приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_5 від 28 вересня 2015 року про припинення права власності ОСОБА_3 на 73/100 частини житлового будинку, розташованого за адресою: 69001, м. Запоріжжя, бул. Гвардійський, будинок 107. Визнати недійсним договір дарування частини будинку від 08 жовтня 2015 року, розташованого за адресою: 69001, м. Запоріжжя, бул. Гвардійський, будинок 107, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6, зареєстрований за № 1675.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості заявлених позивачем вимог.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08.10.2015 між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 укладено договір дарування частини житлового будинку, за яким Дарувальник, перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, подарувала, а Обдаровуваний прийняв в дар 73/100 частин житлового будинку № 107 по бульвару Гвардійському в місті Запоріжжі загальною площею 236,9 кв.м, житловою площею 111,4 кв.м, розташований на земельній ділянці 0,1000 га. Договір посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 1675.

08.10.2015 ОСОБА_7 видано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Спірна частина будинку належала ОСОБА_8 на праві власності на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок № 351 від 27.07.1994 (том № 1 а.с. 101102), що також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших Реєстрів № 46531570 від 29.10.2015. Цією ж довідкою підтверджено реєстрацію права власності 08.10.2015 за ОСОБА_7 на підставі вищезазначеного договору дарування.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір дарування спірної частини будинку на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України є недійсним, оскільки ОСОБА_8 на час його укладання не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними внаслідок її захворювань є безпідставними з огляду на наступне.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що за життя ОСОБА_8 не була визнана недієздатною чи обмежено дієздатною.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнано судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, цивільні права або інтереси яких порушені.

За розясненнями, наданими у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 618 від 04.12.2017 відповісти на питання: чи була здатна ОСОБА_8 на час укладання договору дарування частини житлового будинку 08.10.2015 правильно розуміти та усвідомлювати значення своїх дій, їх наслідки та керувати ними не представляється можливим у звязку з відсутністю опису психічного стану на період, коли було укладено договір дарування.

З урахуванням висновку посмертної судово-психіатричної експертизи та показань допитаних в судовому засіданні свідків, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що в ході судового розгляду не підтверджено такий стан ОСОБА_8 станом на час укладення спірного правочину 08.10.2015, який би не дозволяв їй усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Виходячи з того, що під час розгляду справи не було спростовано правомірності спірного договору, тому вимоги позивача про визнання цього договору недійсним є необґрунтованими.

Крім того, позивачем ОСОБА_3 заявлено вимоги про визнання протиправною реєстраційної дії припинення права власності ОСОБА_3 на 73/100 частин будинку № 107 по бульвару Гвардійському в місті Запоріжжі, проведену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 28.09.2015, та скасування рішення вказаного нотаріуса про припинення права власності ОСОБА_3 на 73/100 частин цього будинку, які гуртуються на тому, що нотаріус прийняла до виконання рішення суду, яким не приймалось рішення про припинення права власності на спірну частину будинку.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 09.07.2015 задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_8, внаслідок чого скасовано рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27.04.2015 у цивільній справі № 335/1302/15-ц за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_12, про розірвання договору довічного утримання, прийнято нове рішення про задоволення позову ОСОБА_13, а саме розірвано договір довічного утримання, укладений 17.05.2013 за № 1154 між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, повернуто у власність ОСОБА_8 73/100 частин житлового будинку № 107 по бульвару Гвардійському в м. Запоріжжі, розташованого на земельній ділянці 0,1000 га, кадастровий номер :05:001:0762.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 44666183 від 28.09.2015, що наявний в матеріалах реєстраційної справи № 1 на житловий будинок, випливає, що 28.09.2015 о 16:28:20 приватним нотаріусом ОСОБА_5 проведено державну реєстрацію припинення права власності на 73/100 частин будинку № 107 по бул. Гвардійському в м. Запоріжжі за ОСОБА_3, на підставі рішення Апеляційного суду Запорізької області від 09.07.2015 у справі № 335/1302/15-ц, про що до Реєстру внесений відповідний запис на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний № 24826565 від 28.09.2015.

З письмових пояснень приватного нотаріуса ОСОБА_5 судом вірно встановлено, що саме на підставі рішення Апеляційного суду Запорізької області від 09.07.2015, яким розірвано договір довічного утримання між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 та повернуто спірну частину будинку у власність ОСОБА_8, а також вимог ст. 182 ЦК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 № 1141, Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868, нею було прийнято відповідне рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та проведено державну реєстрацію припинення права власності ОСОБА_3 на спірну частину будинку.

Відповідно до вимог статті 124 Конституції України (в редакції станом на час проведення спірної реєстраційної дії) судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України. Аналогічні вимоги встановлені й у діючій редакції статті 129-1 Основного Закону.

Отже, рішення Апеляційного суду Запорізької області від 09.07.2015, яке набрало законної сили з моменту його проголошення відповідно до чинної на той час редакції ч. 1 ст. 223 ЦПК України (нині ч. 2 ст. 273 ЦПК України), було обовязковим для виконання, зокрема, і приватним нотаріусом ОСОБА_5, яка діяла як реєстратор, що проводить державну реєстрацію прав відповідно до вимог вищезазначених нормативно-правових актів.

При цьому, пп. 10 п. 37 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868 (чинного станом на час проведення спірної реєстраційної дії), визначено, що документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

На виконання п. 36 вказаного Порядку заявником було подано нотаріусу вказане рішення суду для проведення державної реєстрації речових прав на 73/100 частин будинку житлового будинку № 107 по бульвару Гвардійському в м. Запоріжжі, розташованого на земельній ділянці 0,1000 га, кадастровий номер :05:001:0762. Копія рішення суду наявна в матеріалах реєстраційної справи № 1.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що приватним нотаріусом ОСОБА_5 правомірно було прийнято для проведення державної реєстрації вказане рішення суду, яким повернуто вказане нерухоме майно у власність ОСОБА_8, та вчинено на його підставі відповідну реєстраційну дію.

Статтею 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції станом на час проведення спірної реєстраційної дії) передбачено вичерпний перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав. Позивач у позові таких підстав не навів. Не було їх встановлено і в судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 09.07.2015 не ухвалювалось припинити право власності на спірний будинок за ОСОБА_3 не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки скаржник не вказує посилання на відповідні норми законодавства, яке б встановлювало обовязок суду вказувати про необхідність припинення права власності за дійсним власником, в разі повернення нерухомого майна попередньому власнику. Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень чітко визначено, що документом, який підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що повернення за рішенням суду ОСОБА_8 у власність 73/100 частин житлового будинку № 107 по бульвару Гвардійському в м. Запоріжжі припиняє власність ОСОБА_3 на це нерухоме майно.

Крім того, ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28.10.2015 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_8 про розяснення рішення цього суду від 09.07.2015, в якій вона просила зазначити в рішенні окремо про те, що скасовується державна реєстрація права власності за ОСОБА_3 та зобовязується нотаріус зареєструвати право власності за ОСОБА_8

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 30 січня 2019 року.

Головуючий

Судді: