РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2019 року м. Волноваха

Волноваський районний суд Донецької області в складі:

головуючої судді Безрук Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Чемезової Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Волноваха, у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , третя особа служба у справах дітей Волноваської районної державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

встановив:

Позивачі звернулися до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог позивачі зазначили, що 11 березня 1999 року у зареєстрованому шлюбі ними було придбано будинок із надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку із розірванням шлюбу, рішенням Волноваського районного суду по справі №2-67-07 від 18 липня 2007 року за позивачем ОСОБА_3 визнано право власності на 1/2 частину вказаного будинку. На підставі чого, позивачі є власниками вказаного будинку АДРЕСА_1 .

У 2010 році позивач ОСОБА_1 вдруге уклав шлюб з відповідачем ОСОБА_3 , але шлюб не склався, і його було розірвано 16.03.2017 року рішенням Волноваського районного суду. Зазначає, що під час перебування у шлюбі відповідача ОСОБА_3 та її сина відповідача ОСОБА_4 було зареєстровано за адресою фактичного мешкання, тобто, у будинку АДРЕСА_1 .

У довідці Вільненської сільської ради №1168/02-18 від 22.12.2018 року зазначено, що за адресою: АДРЕСА_1 обліковуються як зареєстровані ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , які з лютого 2017 року не проживають, що також вбачається з Акту обстеження.

Позивачі зазначають, що відповідачі не є членами їх сімей, будь-які родинні відносини припинено у зв`язку із розірванням шлюбу, відповідачі є сторонніми особами, які повністю виїхали із житлового будинку більше двох років та забрали особисті речі. Де зараз мешкають відповідачі позивачам не відомо. З метою отримання позивачами житловою субсидії та вільно здійснювати правомочність, щодо володіння та розпорядження майном, позивачі звернулися до суду з позовом в якому просять усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом позбавлення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права користування житловим приміщенням.

Ухвалою суду від 20 березня 2019 року відкрито провадження у справі.

Позивачі в судове засідання не з`явилися, у позові зазначили про розгляд справи за їх відсутності, не заперечують проти заочного розгляду справи.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства, про причини своєї неявки суд не проінформували, туму суд вважає причини неявки відповідачів неповажними і вважає можливим проводити розгляд справи за їх відсутності у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивачів, проводить заочний розгляд справи.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.

Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.

Із наявних у матеріалах справи копії паспортів серії НОМЕР_1 виданого Волноваським РВ УМВС України в Донецькій області 22.12.1999 року на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та серії НОМЕР_2 виданого Волноваським РВ ГУМВС України в Донецькій області 11.07.2008 року на ім`я ОСОБА_2 убачається, що вони зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6-10).

Згідно договору купівлі-продажу жилого будинку від 11.03.1999 року убачається, що позивач ОСОБА_1 є власником будинку по АДРЕСА_2 (а.с. 11).

Зі свідоцтва про розірвання шлюбу від 29.01.2004 року убачається, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Волноваського районного управління юстиції у Донецькій області 29 січня 2004 року зроблено запис за №39 (а.с. 13).

Із наявного у матеріалах справи рішення Волноваського районного суду Донецької області від 1 липня 2007 року у справі №2-67-07 убачається, що згідно вказаного рішення суду за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частину жилого будинку з господарськими прибудовами, який розташований у АДРЕСА_2 (а.с. 14-18).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №190576956 встановлено, що власником Ѕ частини будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 є позивач ОСОБА_2 .. Номер запису права власності 3396121.

Згідно рішення Волноваського районного суду Донецької області від 16.03.2017 року у справі №221/704/17 убачається, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано (а.с. 19-20).

У відповідності до Довідки (акт обстеження) від 15.01.2019 року виданої ОСОБА_1 убачається, що за адресою: АДРЕСА_2 також зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , але з лютого місяця 2017 року та по теперішній час за вказаною адресою не проживають, їх особисті речі в домоволодінні відсутні (а.с. 21).

Із наявної у матеріалах справи довідки №1169/02-18 від 22.12.2018 року виданої виконкомом Вільненської сільської ради Волноваського району Донецької області убачається, що за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с. 22).

До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає застосувати наступні норми права.

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну, в особі її державних органів, позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється, як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя і зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правовідносини що склались між сторонами врегульовані Житловим кодексом Української РСР та Цивільним кодексом України.

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами ЦК України.

Звертаючись до суду з позовом про захист права власності шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивач фактично просить застосувати норми цивільного законодавства лише щодо захисту права власності.

Між тим, відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

У пункті 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено: оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК УРСР.

У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавленні права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою.

З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).

Як зазначають у своєму позові ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , наявність реєстрації відповідачів у належному їм на праві власності будинку, заважає їм вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом позбавлення ОСОБА_6 та ОСОБА_4 права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 . Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачами та відповідачами з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідачів у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 12,76,81,89, 223, 263, 265,280 ЦПК України, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , третя особа служба у справах дітей Волноваської районної державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням - задовольнити.

Усунути перешкоди у користуванні житлом ОСОБА_7 та ОСОБА_2 шляхом позбавлення ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) : до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України : апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя Т.В. Безрук