ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

01 серпня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/2867/18

Головуючий у першій інстанції - Циганко М. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/672/19

Чернігівський апеляційний суд у складі:

голови судового засідання - судді Кузюри Л.В.,

суддів: Вінгаль В.М., Губар В.С.,

за участю секретарів судового засідання: Шапко В.М., Бивалькевич Т.В.,

учасники судового процесу:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідачі: Державна казначейська служба України, Міністерство внутрішніх справ України, Прокуратура Полтавської області, Пирятинський районний суд Полтавської області;

особи, які подали скарги: Міністерство внутрішніх справ України, Прокуратура Полтавської області, Пирятинський районний суд Полтавської області;

оскаржується рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 14 лютого 2019 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Міністерства внутрішніх справ України, Прокуратури Полтавської області та Пирятинського районного суду Полтавської області про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої органами досудового слідства, прокуратури та суду,

прізвище судді: Циганко М.О.; місце та час ухвалення рішення: м. Прилуки, 16 год. 52 хв.; дата складання повного тексту рішення: 14 лютого 2019 року,

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної казначейської служби України, Міністерства внутрішніх справ України, Прокуратури Полтавської області та Пирятинського районного суду Полтавської області про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої органами досудового слідства, прокуратури та суду.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, 19 квітня 2013 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, за фактом вимагання у ОСОБА_2 посадовими особами Прилуцької НГРЕ ДП «Чернігівнафтогазгеологія», в тому числі і ОСОБА_1 , хабара в cумі 18250 грн. за продаж списаної автотехніки підприємства, ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 22 квітня 2013 року застосовано до ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 60 розмірів мінімальної заробітної плати в сумі 68 820 грн.

Ухвалами апеляційного суду Полтавської області від 08 квітня 2014 року та від 14 листопада 2017 року, обвинувальний вирок Пирятинського районного суду Полтавської області від 30 грудня 2013 року відносно ОСОБА_1 скасовано, а кримінальне провадження закрито на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення в суді його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України.

З урахуванням викладеного, просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету на його користь моральну шкоду 300 000 грн., відшкодування сплачених сум у зв`язку з наданням юридичної допомоги в кримінальній справі 103 260 грн.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 14 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на відшкодування моральної шкоди 250 000 грн.; на відшкодування сплачених сум у зв`язку з наданням юридичної допомоги в кримінальній справі 103 260 грн., та судових витрат з оплати професійної правничої допомоги у даній справі 14 400 грн. В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Міністерство внутрішніх справ України просило скасувати рішення суду та постановити рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що характер і обсяг моральних страждань, які, на думку ОСОБА_1 , були спричинені йому під час досудового слідства та судового розгляду кримінальної справи, не підтверджені жодним документом та не доводять вину Міністерства внутрішніх справ України. Зазначало, що суд першої інстанції прийшов до необґрунтованого висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу витрат на правничу допомогу, оскільки добровільна відмова позивача від безоплатного адвоката та укладення угоди на отримання платних послуг не породжує обов`язку держави щодо відшкодування витрат позивача.

В апеляційній скарзі Прокуратура Полтавської області просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в частині стягнення сум за надання правничої допомоги в кримінальній справі 103 260 грн та 14 400 грн. за надання правничої допомоги в суді першої інстанції. Вказувала, що суд першої інстанції при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мав керуватися принципами розумності та справедливості та повинен був виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Розмір моральної шкоди, стягнутий на користь позивача, є завищеним. Окрім цього було зазначено, що судом першої інстанції у порушення вимог ст..ст. 76-81 ЦПК України, безпідставно задоволено вимоги про стягнення витрат у зв`язку з наданням юридичної допомоги в кримінальній справі в сумі 103 260 грн., оскільки фактично належних доказів позивачем подано не було.

В апеляційній скарзі Пирятинський районний суд Полтавської області посилаючись на незаконність та необґрунтованість просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в договорі, який уклав позивач з адвокатом відсутні інформація щодо розміру гонорару та порядок його обчислення відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» якою передбачено, що розмір гонорару і порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Позивачем не було подано належних доказів на підтвердження заподіяної йому моральної шкоди. Зазначав, що справа належить до підсудності Пирятинського районного суду Полтавської області, оскільки чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, суд першої інстанції розглянув справу з порушенням правил підсудності.

У відзивах на апеляційні доводи ОСОБА_1 просив відхилити апеляційні скарги Міністерства внутрішніх справ України, Прокуратури Полтавської області та Пирятинського районного суду Полтавської області та залишити рішення суду першої інстанції без зміни, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін у справі та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційних скарг Міністерства внутрішніх справ України, Прокуратури Полтавської області та Пирятинського районного суду Полтавської області без задоволення, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 19 квітня 2013 року старшим слідчим СУ УМВС України в Полтавській області Кашубою О.В. в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000017 було повідомлено ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України (а.с.16-17, т.1).

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави у справі №554/5028/13-к (провадження №1-кс/554/1408/2013) задоволено клопотання слідчого СУ УМВС України в Полтавській області Кашуби О.В. та застосовано до підозрюваного ОСОБА_1 запобіжний захід у виді застави в розмірі 60 розмірів мінімальної заробітної плати, що дорівнює 68 820 грн., зобов`язано ОСОБА_1 протягом п`яти днів з дня обрання запобіжного заходу у вигляді застави внести грошові кошти на спеціальний рахунок та покладено наступні обов`язки: прибувати до слідчого СУ УМВС України в Полтавській області за першою вимогою, не відлучатися з місця мешкання без дозволу слідчого (а.с.18-20, т.1).

Згідно копії листа старшого прокурора відділу прокуратури Полтавської області Толмачева Я., прокуратурою Полтавської області направлено до Пирятинського районного суду в порядку ст.291 КПК України, обвинувальний акт у відношенні ОСОБА_1 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000017 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, (а.с.24-27, т.1).

Ухвалою Пирятинського районного суду Полтавської області від 12 червня 2013 року у справі №544/673/13-к (пров. №1-кп/544/45/2013), призначено судовий розгляд у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000017 (а.с.29-31, т.1).

30 грудня 2013 року Пирятинським районним судом Полтавської області у справі №544/673/13-к (пров. №1-кп/544/45/2013) ухвалено вирок, згідно якого ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України (у редакції закону, що діяв до 07 квітня 2013 року), призначено покарання шість років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк два роки з конфіскацією всього належного йому майна (а.с.36-42, т.1).

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 08 квітня 2014 року, вирок Пирятинського районного суду Полтавської області від 30 грудня 2013 року відносно ОСОБА_1 було скасовано, кримінальне провадження закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України (а.с.43-49, т.1).

Зазначену ухвалу було скасовано Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 01 липня 2014 року, а справу повернуто на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.51-53, т.1).

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 14 листопада 2017 року, вирок Пирятинського районного суду Полтавської області від 30 грудня 2013 року відносно ОСОБА_1 скасовано, кримінальне провадження закрито на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України в зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, і вичерпанням можливості їх отримати (а.с.54-58, т.1).

Постановою Верховного Суду від 17 травня 2018 року, ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 14 листопада 2017 року стосовно ОСОБА_1 було залишено без зміни.

З метою захисту своїх порушених прав позивач просив стягнути за рахунок Державного бюджету України 300 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, 103 260 грн. на відшкодування витрат, понесених на отримання правової допомоги у кримінальному провадженні та судові витрати у цивільній справі.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди і відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 1176 ЦК України прописано, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно із пунктом 1 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Частиною другою статті 1 вказаного Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктом 5 статті 3 вказаного Закону у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Згідно ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на час розгляду справи.

Судом було встановлено та не спростовано відповідачами, що ОСОБА_1 з 19 квітня 2013 року по 14.11.2017 року, тобто 54 місяці та 26 днів незаконно перебував під слідством та судом, зазнав інших негативних наслідків, які продовжувалися для позивача після закриття кримінального провадження стосовно нього, а саме, необхідність відновлення немайнових втрат, тривалість такого відновлення, тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках, зниження престижу, репутації, йому був необхідний час та зусилля для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному обсязі в повній мірі не могла бути реалізована.

Зазначені обставини вірно було визначено судом першої інстанції як підстави для відшкодування позивачеві моральної шкоди в порядку, прописаному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

При визначенні моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню позивачу, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом з розрахунку не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом є лише мінімумом, гарантованим державою.

Зокрема, судом першої інстанції під час визначення суми морального відшкодування було взято до уваги час незаконного перебування позивача під слідством та судом з 19.04.2013 року по 14.11.2017 року, розмір мінімальної заробітної плати, що на законодавчому рівні був установлений на час розгляду справи в сумі 4 173 грн. 00 коп., та одночасно враховано інші негативні наслідки для позивача, що мали місце і після закриття кримінального провадження щодо нього, зазначені вище, а тому правильно визначено суму морального відшкодування у 250000 грн., зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги Прокуратури Полтавської області щодо відсутності доказів та мотивації у судовому рішенні для визначення саме такого розміру морального відшкодування не є такими, що ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Посилання Міністерства внутрішніх справ України в апеляційній скарзі на те, що оскільки протиправності дій Міністерства внутрішніх справ України під час перебування позивача під слідством встановлено не було, відсутні правові підстави для відшкодування шкоди ОСОБА_1 , не узгоджуються з положеннями статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», якими визначено, що завдана шкода відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Також, не заслуговують на увагу і доводи апеляційних скарг апелянтів щодо безпідставності стягнення на користь позивача відшкодування витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Згідно з пунктом 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках підлягають відшкодуванню також суми, сплачені громадянином у зв`язку з отриманням необхідної юридичної допомоги. До цих сум відносяться суми, сплачені ним адвокату, участю адвоката у справі, написання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарги.

За приписами ч.1 ст.4 наведеного Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування (повернення) сум сплачених за надання йому юридичної допомоги.

Судом першої інстанції під час розгляду справи було досліджено всі докази, подані на підтвердження витрат позивача на правову допомогу під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_1 , їх копії містяться в матеріалах справи (том 1), зокрема, копії договорів з адвокатом Карпенком В.К. про надання правової допомоги, у яких визначено обсяг повноважень адвоката та порядок здійснення оплати послуг останнього, копії актів виконаних робіт та квитанцій до прибуткового касового ордеру на підтвердження витрат, понесених позивачем за отримання правничої допомоги під час кримінального провадження на суму 103260 грн. Крім того, в матеріалах справи містяться оригінали належних доказів на підтвердження витрат позивача на правничу допомогу, понесених у сумі 14400 грн під час розгляду даної цивільної справи (т. 2, а.с. 71-73), які підлягають стягненню на користь позивача також за рахунок коштів Державного бюджету на підставі ч.2, 6 ст. 141 ЦПК України.

Приписами ст.56 Конституції України, статті 1176 Цивільного кодексу України визначені спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконним притягненням особи до кримінальної відповідальності, які полягають у повному відшкодуванні заподіяної шкоди державою незалежно від вини посадових і службових осіб. Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження", та особливості їх виконання встановлені Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" (стаття 1 зазначеного закону). Згідно з частиною 1 статті 3 зазначеного закону виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 215 від 15.04.2015, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до частини 1 статті 43 Бюджетного кодексу України Державна казначейська служба України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Аналіз зазначених вище норм чинного законодавства свідчить про те, що управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду входить до компетенції Державного казначейства України.

Державна казначейська служба України була залучена позивачем до участі у справі в якості відповідача та здійснювала за своїм статусом функції представника Держави, однак в порядку, передбаченому процесуальним законом, не скористалась правом апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції, погодившись з наведеними вище судовими приписами щодо стягнення відшкодування на користь позивача за рахунок коштів державного бюджету.

З решти відповідачів, а саме, з Міністерства внутрішніх справ України, Прокуратури Полтавської області та Пирятинського районного суду Полтавської області стягнення відшкодування судом першої інстанції здійснено не було, відповідно майнові права зазначених осіб при цьому порушено не було.

Доводи Пирятинського районного суду Полтавської області, викладені в апеляційній скарзі, відносно того, що суд першої інстанції розглянув позовну заяву ОСОБА_1 про відшкодування шкоди всупереч правилам підсудності, визначеним Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (ст..12), були перевірені апеляційним судом, однак не можуть бути врахованими, виходячи з наступного.

Відповідно до положення ч.1 ст. 11 зазначеного закону, обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування в разі закриття провадження у справі покладається на орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокурора, або суд котрий повинен зробити це шляхом направлення громадянинові письмового повідомлення одночасно з постановою про закриття кримінального провадження. При цьому в повідомленні має бути зазначено, куди та протягом якого строку можна звернутися задля відшкодування й поновлення порушених прав.

Відсутність такого роз`яснення (повідомлення) не позбавляє особу права на відшкодування, установленого законом.

Оскільки закон «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду по захист свого порушеного права, то таким способом захисту відповідно до положень стст.15, 16 ЦК може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою за зареєстрованим місцем проживання.

Таке право гарантовано положеннями ст. 124 Конституції України.

Позивач ОСОБА_1 зареєстрований у АДРЕСА_1 , що за адміністративно-територіальним знаходженням відноситься до юрисдикції Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області.

Отже, під час розгляду даної справи судом першої інстанції не були порушені правила підсудності справи.

Враховуючи те що, доводи апеляційних скарг не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскаржуване рішення суду ухвалено з дотриманням вимог закону, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Міністерства внутрішніх справ України, Прокуратури Полтавської області, Пирятинського районного суду Полтавської області залишити без задоволення, а рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 14 лютого 2019 року без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів, починаючи з дня складення повного судового рішення.

Голова судового засідання: Судді: