Провадження № 2/522/797/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Шенцевої О.П.,

за участі секретаря Соболевій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УКРСИББАНК», третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору, -

ВСТАНОВИВ:

ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, згідно якого просить стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором про надання споживчого кредиту у розмірі 76 439,78 дол. США, що станом на 23.07.2014 року за курсом НБУ 11.670029 за 1 долар США еквівалентно 892054,47 гривень, з яких заборгованість за кредитом 66 425,63 доларів США, заборгованість зі сплати процентів 9 305, 51 доларів США, пеня за несвоєчасну сплату процентів 708,64 доларів США, а також стягнути в рівних частках з відповідачів на користь позивача судові витрати у розмірі 3 654,00 грн.

Заочне рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2015 року були задоволені позовні вимоги у повному обсязі.

Не погодившись зі вказаним рішенням суду у березні 2017 року ОСОБА_3 подав заяву про перегляд заочного рішення, за наслідками розгляду якої, ухвалою суду від 18 липня 2017 року, заочне рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2015 року було скасоване.

ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою, якою просила визнати недійсним кредитний договір укладений між нею та АТ «УкрСиббанк». Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2019 року зустрічний позов ОСОБА_1 був об`єднаний із первісним позовом АТ «УКРСИББАНК».

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_1 доводила наступне: кредитний договір є недійсним в зв`язку з тим, що при його укладанні Банк використав нечесну підприємницьку практику, приховав від Позичальника інформацію щодо сукупної вартості кредиту, не попередив останнього про валютні ризики.

Позивач за зустрічним позовом зазначила, що їй не було надано в супереч вимогам ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» в письмовому вигляді повної інформації про умови кредитування. Реальна відсоткова ставка за користування кредитними коштами є більша ніж зазначена в кредитному договору на рівні 12,5 % річних.

Таким чином, Банк використав нечесну підприємницьку діяльність та ввів Позичальника в оману, що є підставою для визнання недійсним укладено спірного договору.

Крім того, ОСОБА_1 надала до суду заяву про застосування позовної давності, в якій зазначила про те, що у разі встановлення судом факту пропуску АТ «УкрСиббанк» строків позовної давності, просить їх застосувати.

18.02.2019 року було закрито провадження по справі в частині позовних вимог до ОСОБА_3 , у зв`язку з його смертю.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2019 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 про призначення судової економічної експертизи.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2019 року було замінено прізвище відповідачці ОСОБА_4 , з «Хмельнюк» на « ОСОБА_5 ».

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 надала до суду відзив, яким просила відмовити в задоволенні позову з підстав необґрунтованості та недоведеності. Зазначала про те, що: Банком не доведено отримання кредиту в зазначеному розмірі та іноземній валюті. Насправді кредит був отриманий в національній валюті України гривні. Наданий розрахунок заборгованості є неналежним доказом. В розрахунок включено пеню в іноземній валюті, що суперечить вимогам законодавства. Банком неправомірно нараховані проценти за період з 23.06.2014 по 23.07.2014 в зв`язку з направленням вимоги про дострокове повернення кредиту. Наданий Банком розрахунок заборгованості не відображає дійсну заборгованість, що спростовується наданим економічним дослідженням. У Банка були відсутні повноваження на видачу кредиту в іноземній валюті. Банк не набув право на дострокове стягнення кредитної заборгованості. Банк втратив право вимоги до поручителів в зв`язку з припиненням поруки за договорами поруки.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 первісні позовні вимоги не визнали, просили у їх задоволенні відмовити, зустрічні позовні вимоги просили задовольнити.

Представник АТ «УКРСИББАНК» у судовому засіданні первісний позов підтримав, просив його задовольнити, зустрічний позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами статті 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Судом встановлено, що 03.03.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого банк надав Позичальнику кредитні кошти в розмірі 100 000,00 доларів США, а Позичальник зобов`язався повертати кредит та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів кожного місяця, в строк до 03.03.2019 року.

За користування кредитними коштами Позичальник зобов`язався сплачувати проценти зі ставкою 12,5 % річних.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 03.03.2007 року між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 99772 та з ОСОБА_3 договір поруки № 99773.

Відповідачі належним чином не виконували умови Кредитного договору та договорів поруки, в зв`язку з чим АТ «УкрСиббанк» направив Позичальнику та Поручителям письмові вимоги від 23.06.2014 року про погашення простроченої заборгованості протягом 31 календарного дня, в зв`язку з чим на 32 день набув право вимагати дострокового повернення всієї суми кредитних коштів, нарахованих процентів та неустойки.

В обґрунтування своїх позовних вимог Банк надав наступні докази: копія договору про надання споживчого кредиту № 0 від 03.03.2007 року, копія договорів поруки, копія паспортних даних відповідачів, копії вимог про дострокове повернення кредиту, довідка-розрахунок заборгованості за кредитним договором.

Дослідивши надані сторонами докази суд приходить до висновку про задоволення первісних позовних вимог АТ «УкрСиббанк», з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Ч.1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Як вже було вказано, 03.03.2007 року між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого банк надав Позичальнику кредитні кошти в розмірі 100 000,00 доларів США, а Позичальник зобов`язався повертати кредит та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів кожного місяця, в строк до 03.03.2019 року.

Позичальник не оспорювала факт укладання Кредитного договору та справжність проставлених в ньому підписів.

Крім того, факт укладання кредитного договору та отримання кредитних коштів в іноземній валюті підтверджується обраним ОСОБА_1 способом захисту, а саме зустрічним позовом про визнання спірного договору недійсним з мотивів ненадання їй інформації про валютні ризики.

Розмір кредитної заборгованості підтверджується належним чином наданим Банком детальним розрахунком заборгованості.

03.03.2007 року між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 99772.

Згідно з пунктом 1.3. Договору поруки поручителі відповідають перед Кредитором (Позивачем) у тому ж обсязі, що й Позичальник, у тому числі за повернення основної суми боргу, відсотків, комісій за користування кредитом, відшкодування можливих збитків, за сплату пені та інших штрафних санкцій, зазначених в Кредитному договорі. Згідно з пунктом 1.4. Договору поруки відповідальність Поручителів і Позичальника є солідарною.

Ч. 1 ст. 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до вимог ст. 553 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Таким чином, суд приходить до висновку про солідарну відповідальність ОСОБА_2 за невиконання кредитних зобов`язань ОСОБА_1 .

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, що передбачено ч.ч. 1,3 ст. 549 ЦК України.

П. 8.1. Кредитного договору передбачено, що Позичальник за порушення сплати процентів сплачує кредитору пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

Оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, умовами договору про надання кредиту в іноземній валюті передбачено сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й пеню в іноземній валюті.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-211цс17, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 14-64цс19.

Таким чином, суд приходить до висновку щодо правомірності позовних вимог первісного Позивача про стягнення неустойки в валюті кредиту доларах США.

Суд критично відноситься до доводів відповідача про неправомірне нарахування відсотків за період з 23.06.2014 року по 23.07.2014 року в зв`язку з направленням вимоги про дострокове повернення кредиту.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Порядок дострокового повернення кредиту сторони врегулювали розділом 12 кредитного договору, передбачивши направлення досудової вимоги кредитором на адресу боржників. Відповідно до розділу 12 кредитного договору право на дострокове повернення всієї суми кредиту та нарахованих відсотків виникає на 32 день з моменту отримання боржниками відповідної вимоги Банку.

Як встановлено судом, письмові вимоги були направлені АТ «УКРСИББАНК» 23.06.2014 року, таким чином строк повернення всієї суми кредиту настав 25.07.2014 року. Отже строк виконання основного зобов`язання був змінений з 03.03.2019 року на 25.07.2014 року, що надавало право кредитору нараховувати проценти до 23.07.2014 року.

Суд вважає неналежним доказом надане відповідачем за первісним позовом економічне дослідження як підставу для спростування наданого Банком детального розрахунку заборгованості.

Як встановлено судом, експертне дослідження проведене фізичною особою ОСОБА_7 , який позиціонує себе як спеціаліст у сфері економічних досліджень. Як підставу для здійснення даного роду досліджень до нього додано ксерокопію диплому бакалавра з фінансів.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 74 ЦПК України спеціалістом є особа, яка володіє спеціальними знаннями та навичками, необхідними для застосування технічних засобів, і призначена судом для надання консультацій та технічної допомоги під час вчинення процесуальних дій, пов`язаних із застосуванням таких технічних засобів (фотографування, складання схем, планів, креслень, відбору зразків для проведення експертизи тощо).

Допомога та консультації спеціаліста не замінюють висновок експерта.

Ст. 72 ЦПК України передбачено, що експертом може бути особа, яка володіє спеціальними знаннями, необхідними для з`ясування відповідних обставин справи. Експерт може призначатися судом або залучатися учасником справи.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Отже доказом по справі може бути зокрема висновок експерта. Однак, надане економічне дослідження не є висновком експерта, тому не може прийматись судом як належний та допустимий доказ. Крім того, текст економічного дослідження крім посилання на законодавчі акти та визначення термінів не містить будь-яких інших обґрунтувань, додана до нього таблиця не відповідає фактичним обставинам справи, а економічне дослідження не містить підпису під висновком.

Суд також критично сприймає доводи відповідача ОСОБА_1 про припинення поруки за договорами поруки.

Ч. 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже захист своїх прав та інтересів здійснюється особами самостійно або через свого представника.

Поручитель Хмельнюк Ірина Валентинівна не надала до суду відзиву на позовну заяву, а також зустрічного позову з метою захисту своїх прав та інтересів.

Крім того, вимогами ч. 1 ст. 559 ЦК України не передбачено підстав припинення поруки в зв`язку зі збільшенням обсягу її відповідальності.

Таким чином, суд вважає, що первісний позов обґрунтований, доведений, а тому підлягає задоволенню та стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 03.03.2007 року у розмірі 76 439,78 доларів США, що станом на 23.07.2014 року за курсом НБУ 11.670029 за 1 долар США еквівалентно 892054,47 гривень, з яких заборгованість за кредитом 66 425,63 доларів США, заборгованість зі сплати процентів 9 305, 51 доларів США за період з 03.04.2007 року по 23.07.2014 року, пеня за несвоєчасну сплату процентів 708,64 доларів США за період з 23.07.2013 року по 23.07.2014 року.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд виходить з наступного.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладання спірного договору), перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`заний повідомити споживача у письмовій формі про, зокрема, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту. Законодавством не було встановлено чітких форм, зокрема як додатку або ж частини Кредитного договору, закріплення (оформлення) даних відомостей між Позичальником та Кредитором.

В той же час, Постановою НБУ № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», а саме п. 2.4. встановлювалось, що банки зобов`язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією.

Кредитний договір був укладений 03.03.2007 року до прийняття Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 року, що спростовує необхідність отримання письмового підтвердження споживача.

Суд приймає до уваги п. 10.13 Кредитного договору, відповідно до умов якого підписанням даного Договору Позичальник свідчить про те, що перед його підписанням він отримав інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно положень ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Позивачем не зазначено, яку саме норму порушено при укладанні договору оспорюваного правочину.

Підписуючи кредитний договір, ОСОБА_1 тим самим, погодилась, з ціллю його використання, встановленими умовами кредитного договору.

Таким чином, суд вважає, що не має жодних підтверджень викладених в позовній заяві обставин, надані позивачем докази не можуть вважатися належними, а тому суд дійшов висновку про необґрунтованості та недоведеності позовних вимог.

Крім того, позиція Позивача за зустрічним позовом щодо неповідомлення його про можливі валютні ризики спростовується умовами п. 10.2. Кредитного договору, відповідно до якого Банк може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення у разі зміни грошово-кредитної політики НБУ, наприклад девальвації гривні до долара США.

Суд також звертає увагу на те, що Позичальник ОСОБА_1 протягом певного часу виконувала умови укладеного Кредитного договору, сплачуючи щомісячні платежі, чим фактично визнавала умови Кредитного договору та із зустрічним позовом звернулась лише 03.07.2018 року.

Таким чином, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених зустрічних позовних вимог.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про задоволення первісного позову Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» та про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Керуючись вимогами ст.ст. 553, 549, 559, 1048, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5, 10, 11-13, 19, 43, 49, 76-82, 258-259, 263-264, 265, 268, 293, 315, 319, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрована АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрована АДРЕСА_1 ) в солідарному порядку на користь акціонерного товариства «УкрСиббанк» (р/р НОМЕР_3 в АТ «УкрСиббанк», м. Харків, , МФО 351005) заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 03.03.2007 року у розмірі 76 439,78 доларів США, що станом на 23.07.2014 року за курсом НБУ 11.670029 за 1 долар США еквівалентно 892054,47 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрована АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрована АДРЕСА_1 ) в рівних частках на користь акціонерного товариства «УкрСиббанк» (р/р НОМЕР_3 в АТ «УкрСиббанк», м. Харків, , МФО 351005) суму судового збору в розмірі 3 654 гривень.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УКРСИББАНК», третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційному суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складений 16.12.2019 року.

Суддя

11.12.2019