Постанова

Іменем України

07 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 275/486/16-ц

провадження № 61-35902св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Костюкевич-Тарнавської Олени Валеріївни на постанову апеляційного суду Житомирської області від 24 квітня 2018 року у складі колегії суддів:

Миніч Т. І., Трояновської Г. С., Павицької Т. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У вересні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», зараз акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень, просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 09 липня 2008 року № ZRCWGK00004447 в розмірі 14 428,32 доларів США, що за курсом 26,84 відповідно до службового розпорядження НБУ від 07 вересня 2016 року складає

387 256,00 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки - будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки на підставі договору іпотеки від 09 липня 2008 року № ZRCWGK00004447 АТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу в тому числі з іншою особою із встановленням початкової ціни продажу предмету іпотеки на рівні, зазначеному в договорі іпотеки, а саме - 387 256,00 грн, будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форми власності та підпорядкування, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення АТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані або проживають у іпотечному житловому будинку.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області

від 29 червня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_2 набула право власності на спірний будинок до укладення договору іпотеки, а тому не несе будь-яких зобов`язань за цим договором відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку».

Постановою апеляційного суду Житомирської області від 24 квітня

2018 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Скасовано рішення Брусилівського районного суду Житомирської області

від 29 червня 2017 року та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 09 липня 2008 року № ZRCWGK00004447 у розмірі

14 428,32 доларів США, що еквівалентно 387 256,00 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок загальною площею 64,2 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 09 липня 2008 року, посвідченого нотаріусом Брусилівської державної нотаріальної контори Житомирської області Отрищенком О. І., зареєстрованого в реєстрі за № 3568, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки АТ КБ «ПриватБанк з укладенням від імені позивача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення АТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки з початковою ціною предмета іпотеки в сумі 470 400,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судові витрати в сумі 14 250,62 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив із того, що у зв`язку із неналежним виконанням взятих на себе ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором утворилась заборгованість. Вказаний кредитний договір забезпечений іпотекою. Банк, відповідно до правил Закону України «Про іпотеку» та узгоджених з відповідачем умов іпотечного договору має право в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу АТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені позивача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення АТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки з початковою ціною предмета іпотеки в сумі 470 400,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виселення, апеляційний суд виходив із того, що у спірній квартирі ніхто не зареєстрований та не проживає, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

11 травня 2018 року представник ОСОБА_2 - адвокат

Костюкевич-Тарнавська О. В. через засоби поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду Житомирської області від 24 квітня 2018 року та залишити в силі рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 29 червня 2017 року.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог.

Право власності на спірний будинок ніколи не вибувало від ОСОБА_2 .

Безпідставним є посилання суду апеляційної інстанції на договір купівлі-продажу від 09 липня 2008 року, як на підставу набуття ОСОБА_1 права власності, оскільки він не є та не може бути документом, що підтверджує право власності ОСОБА_1 на будинок.

Оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції покладає саме на ОСОБА_2 , як власника будинку, відповідальність перед банком, в той час, коли вона не є іпотекодавцем або боржником у договірних відносинах, що виникли між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 . Відсутні будь-які законні підстави для притягнення до відповідальності ОСОБА_2 .

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 03 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Брусилівського районного суду Житомирської області.

Зупинено виконання постанови апеляційного суду Житомирської області

від 24 квітня 2018 року до закінчення касаційного провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Аргументи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог в частині звернення стягнення на предмет іпотеки.

В іншій частині постанова апеляційного суду Житомирської області

від 24 квітня 2018 року не оскаржується, а тому відповідно до правил статті 400 ЦПК України не перевіряється.

Короткий зміст встановлених фактичних обставин справи:

09 липня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є

АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір

№ ZRCWGK00004447, відповідно до умов якого банк надав, а ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді непоновлюваної кредитної лінії в розмірі

65 543,33 доларів США на придбання нерухомості, зі сплатою за користування кредитом 15 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 09 липня 2018 року.

09 липня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, за яким остання придбала у продавця житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 , посвідчений нотаріусом Брусилівської державної нотаріальної контори Житомирської області Отрищенком О. І., зареєстрований в реєстрі за № 3568.

Пунктом 2 вказаного договору встановлено, що продаж вказаного будинку здійснено за 164 587,00 грн, які будуть сплачені покупцем продавцю після отримання кредиту для цих цілей, а в пункті 5 зазначено, що право власності на придбаний будинок виникає у покупця з моменту реєстрації в комунальному підприємстві «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації».

09 липня 2008 року в забезпечення вказаного кредитного договору між

ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки

№ ZRCWGK00004447 домоволодіння, яке розташоване по АДРЕСА_1 , посвідчений нотаріусом Брусилівської державної нотаріальної контори Житомирської області Отрищенком О. І., зареєстрований в реєстрі за № 3567.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від

24 березня 2011 року у справі № 2-8/2011, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 29 червня 2011 року, у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки та надання права АТ КБ «ПриватБанк» оформити реєстрацію права власності на предмет іпотеки відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди виходили із того, що будинок не належить на праві власності ОСОБА_1 , оскільки вона в порушення пунктів 20.10., 35.6. договору іпотеки не зареєструвала договір купівлі-продажу та право власності на предмет іпотеки згідно з чинним законодавством на протязі 30 днів з моменту укладання договору.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 10 січня 2012 року у справі № 2-497/2011 за позовом ОСОБА_2 до АТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 , третя особа Брусилівська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору та усунення перешкод у здійсненні прав власності, позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним договір іпотеки від 09 липня 2008 року, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , усунуто перешкоди у здійсненні

ОСОБА_2 права власності шляхом виключення з Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна запису від 09 липня

2008 року за № 7537036, здійсненого Брусилівською державною нотаріальною конторою про обтяження майна - будинку, номер за РПВН: 1956372, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 13 березня 2012 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 10 січня 2012 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Під час розгляду даної справи апеляційним судом встановлено, що укладений договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 , є чинним, був укладений з дотриманням вимог статті 203 ЦК України, волевиявлення сторін є вільним, направленим на настання юридичних наслідків, які полягають у припиненні права власності на майно у продавця

ОСОБА_2 та виникнення такого права у покупця ОСОБА_1 . Крім того, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що непроведення ОСОБА_1 реєстрації договору купівлі-продажу будинку від 09 липня 2008 року в комунальному підприємстві «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації», що є порушенням пункту 35.6 Договору іпотеки, яким передбачено, що іпотекодавець на протязі 30 днів з дати купівлі предмету іпотеки повинен зареєструвати в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, свідчать про її ухилення від виконання кредитних зобов`язань, погашення заборгованості та уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, встановив наявність заборгованості за кредитним договором, яка на час звернення до суду з даним позовом не погашена, прийняв рішення про звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом продажу вищевказаного нерухомого майна АТ КБ «ПриватБанк» від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Оцінка обставин справи, та мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права:

За правилами частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (касаційне провадження № 14-112цс19) для забезпечення передбачуваності правозастосовної практики й ефективного захисту прав сторін договору іпотеки відступаючи від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16 дійшла наступного висновку.

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).

Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосібзадоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.

Частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку», яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателяу спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.

За змістом припису частини другої статті 35 Закону визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили.

У справі, яка переглядається, позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу позивачем від власного імені цього предмета будь-якій особі-покупцеві на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку».

З матеріалів справи вбачається, що сторони у пункті 29 договору іпотеки досягли домовленості про позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надав іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, у тому числі отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Позивач обрав неналежний спосіб захисту його прав іпотекодержателя. А суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та безпідставно задовольнив вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу позивачем від власного імені цього предмета будь-якій особі-покупцеві на підставі статті 38 Закону, встановивши, що сторони передбачили у договорі іпотеки застереження, згідно з яким позивач має можливість самостійно звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу третій особі.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.

Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частини друга та третя статті 412 ЦПК України).

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, постанова апеляційного суду Житомирської області від 24 квітня 2018 року в частині вирішення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотекипідлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Щодо судових витрат:

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК Українипостанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

У зв`язку з цим з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 14 373,68 грн на відшкодування судового збору, сплаченого

ОСОБА_2 за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Костюкевич-Тарнавської Олени Валеріївни задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Житомирської області від 24 квітня 2018 року в частині вирішення позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, - скасувати.

У задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, - відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (Код ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер картки платника податків НОМЕР_1 ) 14 373,68 грн (чотирнадцять тисяч триста сімдесят три гривні шістдесят вісім копійок) на відшкодування судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. П. Курило