Справа № 452/1370/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"19" листопада 2019 р. м.Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області

в складі головуючого судді Пташинського І.А.,

при секретарі Терлецькій І.В.

з участю представника позивача Миська Р.М.

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Самборі Львівської області цивільну справу за позовомПублічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

встановив:

ПАТ КБ «ПриватБанк», яке є правонаступником прав та обов`язків Закритого Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», правонаступником якого в свою чергу є АТ КБ «ПриватБанк», звернулось до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 16 жовтня 2008 року у розмірі 21 421 грн. 58 коп.

На обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що 16 жовтня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір б/н на «Умовах та правилах надання банківських послуг», «Правил користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 8 000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Узяті на себе зобов`язання позивач виконав вчасно, у свою чергу відповідач узяті на себе зобов`язання не виконав, допустивши, станом на 30 квітня 2018 року, заборгованість по кредиту на суму 21421 грн. 58 коп., яка складається з наступного: 4 491,82 грн. - заборгованість за кредитом; 11 728,20 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 705,29 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 996,27 грн. - штраф (процентна складова) (відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг). В зв`язку із цим позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просить захистити його права.

Представник позивача, Миська Р.М. , в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених в позові та у відповіді на відзив, просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що кредит в сумі 8 000 грн. отримував від позивача, однак ще в 2012 році кредит був погашений в банк повністю. Про заборгованість по кредиту та про оплату ним коштів в сумі 294,71 грн. за цим кредитом у 2015 р. нічого не знає. Просив суд застосувати позовну давність яка сплила, оскільки термін дії кредитної картки закінчився в 2011р., та відмовити в позові.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши надані сторонами документи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 14 жовтня 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого в свою чергу є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 шляхом підписання заяви було укладено кредитний договір №б/н.

Згідно цієї заяви, ОСОБА_2 погодився з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами ПриватБанку, з якими він ознайомився, становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг.

Згідно з умовами вказаного кредитного договору ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 10 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна Goldmini» із терміном дії картки - 2 р. Базова відсоткова ставка за кредитним лімітом на момент підписання договору становила 2,5% на місяць із розрахунку 360 днів у році. Термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії платіжної картки. Платіжна картка «Універсальна Goldmini» видана позивачу 23.10.2008 р. (анкета-заява від 14.10.2008 р.) (а.с.7).

Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна Goldmini" підписана ОСОБА_2 30.10.2008 р.

До кредитного договору позивач додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, викладений російською мовою, без підтвердження підписання його відповідачем.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором, станом на 30 квітня 2018 року, становить 21 421,58 гривень, яка складається з: 4 491,82 грн. - заборгованість за кредитом; 11 728,20 грн. - заборгованість за процентами (в т.ч. несплачені проценти за прострочену заборгованість); 3 705,29 грн. - нарахована комісія; 1 496,27 грн. - заборгованість по судовим штрафам (500 грн. - штраф (фіксована частина), 996,27 грн. - штраф (процентна складова)).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

В судовому засіданні встановлено та не оспорюються сторонами, що умови договору приєднання розроблені позивачем, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

З огляду на зміст ст. 633, 634 ЦК України суд вважає, що споживач банківських послуг лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Між тим на підтвердження позовних вимог банк надав суду «Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» (а.с.9-14), на якому відсутня будь-яка дата та який відповідачем (позичальником) не підписаний. Тому суд позбавлений можливості встановити, на яких умовах взагалі мало відбуватись кредитування відповідача.

Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

За змістом ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування кредитними коштами та неустойка поділяються на встановлені законом, розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства, та договірні, розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі.

У заяві відповідача про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 14 жовтня 2008 р. вказана лише базова відсоткова ставка за кредитним лімітом на момент підписання договору становила 2,5% на місяць із розрахунку 360 днів у році. Відсоткова ставка в розмірі 30%, комісія за користування кредитом в заяві не зазначені; відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Представник позивача, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення процентів і комісії за користування кредитом, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, посилається на Тарифи Банку, Витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг», розміщених на сайті ПАТ КБ «Приватбанк».

Наданий позивачем Витяг дійсно містить порядок встановлення кредитного ліміту на поточний рахунок; зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплаті відсотків та винагороди; строк дії договору банківського обслуговування (протягом одного року з моменту підписання угоди про приєднання клієнта до «Умов та правил надання банківських послуг»; відповідальність клієнта за порушення зобов`язань; порядок віднесення заборгованості до простроченої; терміни позовної давності щодо вимоги про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів та інші умови.

Однак матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» відповідач розумів, ознайомився і погодився з ним, підписуючи заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того суд вважає, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила кредитування.

При вирішені справи суд не може застосувати положення ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно яким договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим банком з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з вказаним позовом (23 травня 2018 р.), в зв`язку з чим банк міг додати до позовної заяви Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 14 жовтня 2008 р. домовленості сторін про сплату відсотків у розмірі 30%, комісії за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

При цьому суд приймає до уваги, що згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Отже, наданий позивачем Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» з огляду на його мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Вказаний висновок суду кореспондується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 3 липня 2019 р. (справа № 342/180/17).

З наведених підстав суд відмовляє позивачеві у задоволені позовних вимог щодо стягнення з відповідача : 11 728,20 грн. - заборгованості за процентами (в т.ч. несплачені проценти за прострочену заборгованість); 3 705,29 грн. - нарахованої комісії; 1 496,27 грн. - заборгованості по судовим штрафам (500 грн. - штраф (фіксована частина), 996,27 грн. - штраф (процентна складова)).

При цьому суд приймає до уваги, що вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема ст. 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом у розмірі 4 491,82 грн., суд приймає до уваги таке.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач фактично отримав та використав надані банком кошти в розмірі 8 000 грн. і дані обставини також підтвердив відповідач.

Згідно розрахунку заборгованості за договором б/н від 16.102008р. (а.с.4-6), долученим позивачем до позову, станом на 30 квітня 2018 р., заборгованість ОСОБА_2 перед банком становила 4 491,82 коп.

Відповідно до ст. 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором; якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно ст.526ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Враховуючи ті обставини, що наявність заборгованості ОСОБА_2 за договором б/н від 16.102008р. в сумі 4 491,82 грн. підтверджується лише розрахунком заборгованості, який складений неідентифікованим представником банку, який належно не завірений, який не підтверджений випискою з банківського рахунку відповідача, категорично заперечується в частині наявності вказаної заборгованості відповідачем, суд, на підставі ст.80 ЦПК України, керуючись внутрішнім переконанням, вважає даний доказ (розрахунок заборгованості) недостатнім доказом у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України,суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з вимогами ч.1 та ч.6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позов у цій частині позивачем не доведений, а тому задоволенню не підлягає.

В судовому відповідач заявив про застосування наслідків спливу позовної давності.

При вирішені цієї заяви суд приймає до уваги наступні встановлені обставини.

В судовому засіданні представник позивача пояснив, що згідно п.9.12 Витягу з «Умов та правил надання банківських послуг», договір діє впродовж 12 місяців з моменту його підписання. Якщо на протязі вказаного строку одна із сторін не проінформує іншу, про припинення кредитного договору, він автоматично лонгується на такий же строк. Тобто представник позивача вважає, що оскільки кредитний договір чинний та продовжує свою дію, то обставини, на які посилається відповідач, не відповідають дійсності, а строк позовної давності при зверненні до суду позивачем дотримано.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідност.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідност.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В позовній заяві позивачем було зазначено, що кінцевий термін повернення кредиту відповідає строку дії картки.

Згідно заяви від 14 жовтня 2008 року, підписаної Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого в свою чергу є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 про укладення кредитного договору №б/н - «Термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії платіжної картки. Платіжна картка «Універсальна Goldmini» видана позивачу 23.10.2008 р. (анкета-заява від 14.10.2008 р.) (а.с.7)».

Тобто, на переконання суду, терміні дії вищевказаної платіжної картки «Універсальна Goldmini» і, відповідно термін дії кредитного договору між сторонами закінчився 23.10.2010 р. Доказів щодо продовження дії старої або отримання відповідачем нової платіжної картки із новим строком дії представником позивача суду не надано і вказаний висновок суду ним не спростовано.

Відповідно до ч.1ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Як встановлено ч.3 ст.264 ЦК України, після переривання перебіг позовної давності починається заново.

В судовому засіданні відповідач зазначав, що кошти по карточці ним були погашені у 2012 р. і з того часу він не отримував від банку жодної інформації чи запитів щодо наявної у нього заборгованості по кредиту.

Розрахунком заборгованості за договором б/н від 16.10.2008р. (а.с.4-6) підтверджується позиція відповідача, щодо здійснення ним фінансових операцій по отриманому кредитному ліміту у 2012 р., а саме, остання операція вчинена ОСОБА_2 25.10.2012 р. - внесена сума 500 грн. на погашення наданого кредиту. На спростування тверджень відповідача представником позивача доказів суду не надано.

За таких обставин, суд не приймає до уваги пояснення представника позивача щодо чинності кредитного договору та продовження його дії, та дотримання строку позовної давності при зверненні до суду, оскільки вони не відповідають обставинам справи та спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами.

Крім цього, суд відхиляє вказану позивачем в розрахунку заборгованості за договором б/н від 16.10.2008р. обставину, що 15.10.2015 р. відповідачем ОСОБА_2 здійснена фінансова операція - внесена сума 500 грн. на погашення наданого кредиту як нічим не доведену, оскільки на її підтвердження представником позивача в судовому засіданні не надано виписку з банківського рахунку відповідача, а також проти даної обставини категорично заперечив відповідач.

Інших належних, допустимих та достатніх доказів на спростування вищевказаного висновку суду представник позивача в судовому засіданні не надав і такі судом не досліджувались.

Такі дії позивача, на переконання суду, є направленими для забезпечення йому можливості звернення до суду із вказаним позовом в межах строків, встановлених ст.257 ЦК України.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналогічні висновки Верховного Суду України містяться в постановах від 19 березня 2014 року N 6-14цс14, 3 червня 2015 року N 6-31цс15 та 19.03.2014 року 6-14цс14.

Згідно розрахунку заборгованості за договором б/н від 16.10.2008р., у відповідача з 30.01.2012 р. виникла прострочена заборгованість, з цієї дати відповідно до положень ст.ст. 261, 264 ЦК України суд рахує позовну давність, яка складає три роки (починається заново). Отже позовна давність за цими правовідносинами спливла 30січня 2015 р., з позовом до суду позивач звернувся 23 травня 2018 р. з пропуском загальної позовної давності, причини пропуску строку позовної давності позивачем суду не повідомлені та заяви про поновлення відповідних строків не подано, тому є підстави для застосування наслідків спливу позовної давності.

Позивач знав про свої порушені права з визначеної дати останнього платежу по кредиту та мав змогу звернутися до суду про їх захист, однак зазначених дій не вчиняв і причин поважності пропуску цього строку в суді не довів.

Як роз`яснено Пленумом Верховного Суду України в постанові від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

На підставі вищевикладеного та зважаючи на те, що позивачем було пропущено строк на звернення до суду за захистом свого порушеного права без поважних причин і відповідач наполягає на застосуванні позовної давності, однак позов не доведено, суд вважає, що в задоволенні позовної заяви слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України суд, у зв`язку з відмовою у задоволені позову повністю, судові витрати покладає на позивача.

Керуючись ст.ст.12, 13, 89, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

вирішив:

В задоволенні позовної заяви Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення самбірського міськрайонного суду Львівської області подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя