ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3965/19 Справа № 185/8494/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Бондаренко В. М. Суддя у 2-й інстанції - Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Догоновій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Павлоградського міського нотаріального округу Іщик Микола Васильович, фізична особа-підприємець ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання договору недійсним, визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що з липня 2000 року позивач та відповідач проживали разом, як чоловік та дружна, без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та мали спільний побут. За сумісні кошти, відповідно до договору купівлі-продажу від 09.08.2008 року посвідченого державним нотаріусом Першої Павлоградської держнотконтори Тимченко О.М., за № 2-3908, в рівних частинах за кожним придбали будинок АДРЕСА_1 за суму 101872,00 грн. та стали проживати в ньому, з відповідною реєстрацією. Наприкінці 2015 року відносини між сторонами погіршились, вони припинили сімейні стосунки та відповідач стала вимагати у позивача відчуження частки спірного будинку на її користь, висловлюючи погрози застосування насилля, а також підбурювала інших осіб для відповідних погроз. Оскільки позивач переніс тяжку операцію та, хвилюючись за свій стан здоров`я, сприймаючи зазначені погрози реально, продав за 37436,00 грн. належну йому 1/2 частину спірного житлового будинку відповідно до договору купівлі-продажу від 24.12.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Іщиком М.В., за № 1446. Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №27 від 25.09.2018 року судового експерта Копилової В.М. ринкова вартість спірного житлового будинку, з прилеглими господарськими будівлями та спорудами станом на 25.09.2018 року становить 639823,00 грн. Тому, уточнивши позовні вимоги 08.08.2017 року (а.с.115-123 т.1), позивач просив встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без шлюбу з 2000 року по 2015 рік; визнати будинок на Шкільному провулку АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності; визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частин будинку від 24.12.2015 року та поновити відносини, що існували; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частин будинку на Шкільному провулку АДРЕСА_1 .

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2018 року позовні вимоги задоволено частково, вирішено встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , без реєстрації шлюбу, з 01.01.2004 року по 23.03.2013 року; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі, а саме суму сплаченого судового збору в розмірі 551,20 грн.; в іншій частині позовних вимог відмовлено; вказаним рішенням скасовано заходи забезпечення позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимогах та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується, зокрема, рекомендованими повідомленнями про вручення судової повістки ОСОБА_2 та ПН Павлоградського МО Іщик М.В ., письмовою розпискою ОСОБА_1 , які долучено до матеріалів справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що відповідно до договору купівлі-продажу від 09 серпня 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Павлоградської держнотконтори Тимченко О.М., за №2-3908, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в рівних частинах (по 1/2), придбали у спільну часткову власність будинок АДРЕСА_1 за суму 101872,00 грн. (а.с. 85 т.1).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 24 грудня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Іщиком М.В., за №1446, ОСОБА_1 продав ОСОБА_2 за 37436,00 грн. належну йому 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Згідно п. 8 вищезазначеного договору від 24 грудня 2015 року сторони підтверджують, що укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін (а.с.12-13 т.1).

Відповідно до заяви про неперебування у шлюбі, посвідченої 25.07.2019 року приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Рибальченко О.А. та зареєстрованої в реєстрі за №323, ОСОБА_2 повідомила, що у зареєстрованому шлюбі на території України і за її межами ніколи не перебувала і на теперішній час не перебуває; у період з червня 2000 року по березень 2013 року проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; з березня 2013 року по 2015 рік у зареєстрованому шлюбі не перебувала, ні з ким не проживала однією сім`єю без укладення шлюбу (а.с.36 т.2).

Згідно інформаційної довідки №185645153 від 22 жовтня 2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером №24, житловий будинок загальною площею 80,8 кв.м., з якої житлова площа 26,8 кв.м., А-житловий будинок, а-сіни, а1-тамбур, Г-вбиральня, Е-літня кухня, пдЕ-погріб, №2,3,5-8-огорожа, №9-тр. Колодязь, - належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , а саме: 1/2 частина на підставі договору купівлі-продажу виданого 24.12.2015 року приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Іщик М.В. та 1/2 частина на підставі договору купівлі-продажу від 09 серпня 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Павлоградської держнотконтори Тимченко О.М.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, - місцевий суд дійшов обгрунтованого висновку про безпідставність позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з 2000 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 1 січня 2004 року; КпШС Української РСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.

Суд першої інстанції правомірно встановив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту проживання сторін однією сім"єю без реєстрації шлюбу. Клопотань про надання доказів чи про витребування доказів судом апелянтом не заявлено, що підтверджується матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції.

Крім того, позивачем не наведено належного обґрунтування, що, за встановлених у даній справі фактичних обставин, встановлення факту проживання сторін однією сім"єю без реєстрації шлюбу має для позивача юридичне значення.

Отже, підстави для задоволення у повному обсязі позовної вимоги про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2000 року по 2015 рік - відсутні.

Колегія звертає увагу, що, згідно змісту доводів апеляційної скарги, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2018 року у даній справі в частині часткового задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по 23.03.2013 року, у зв"язку з тим, що відповідачка вказаний факт визнала, - в апеляційному порядку не оскаржується. Тому, відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд переглядає дану справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При вирішенні позову в частині позовної вимоги про визнання спірного будинку об"єктом права спільної сумісної власності сторін колегія виходить з положень ст. 355 ЦК України, якою передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Частиною 1 ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільноючастковою власністю.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 09.08.2008 року, укладеного у письмовій нотаріальній формі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали будинок АДРЕСА_1 у спільну часткову власність - в рівних частках.

Враховуючи, що дійсність договору купівлі-продажу вищевказаного будинку від 09.08.2008 року, у передбаченому діючим законодавством порядку, позивачем не оспорена, що визнано сторонами, - місцевий суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання будинку АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності сторін.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 1, 2 ст. 215 діючого ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Згідно ч. 1 ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, місцевий суд дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем твердження про недійсність договору купівлі-продажу 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 від 24 грудня 2015 року, укладеного між продавцем ОСОБА_1 та покупцем ОСОБА_2 . Зокрема, позивачем не доведено, що оспорюваний правочин було вчинено проти волі продавця, внаслідок застосування до нього тиску.

Колегія приймає до уваги, що оспорюваний правочин укладений у належній письмовій нотаріальній формі; позивач не оспорює факту отримання від покупця за договором купівлі-продажу від 24 грудня 2015 року 37436,00 грн.; позивач не заперечує, що після ухвалення оспорюваного договору самостійно звільнив вказаний вище будинок.

На підтвердження своєї позиції ні місцевому, ні апеляційному суду позивачем не надано належних та допустимих доказів; клопотань про витребування доказів апеляційним судом - позивачем не заявлено, що підтверджується протоколом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції.

Враховуючи викладене, місцевий суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу 1/2 частин будинку від 24.12.2015 року та похідних позовних вимог щодо поновлення відносини, що існували, визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину спірного будинку.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Місцевим судом правильно застосовано положення п. 8 ч. 1 ст. 264 ЦПК України щодо скасування вжитих заходів забезпечення позову у даній справі та положення ст. 141 ЦПК України щодо розподілу судових витрат.

Таким чином, колегія приходить до висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді