Постанова

Іменем України

31 січня 2019 року

місто Київ

справа № 761/4878/16-ц

провадження № 61-1625св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 08 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Немировської О. В., Українець Л. Д., Чобіток А. О.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення інфляційних втрат в розмірі 73 381, 88 грн та 3 % річних в розмірі 6 998, 65 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2013 року з ОСОБА_5 стягнуто на користь ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 114 302, 00 грн. Протягом двох років відповідач не повертає борг у зазначеному судом розмірі, а відтак з неї підлягають стягненню штрафні санкції за порушення грошового зобов'язання, встановлені частиною другою статті 625 ЦК України, за період з 16 січня 2014 року (дати набрання рішенням законної сили) до 31 січня 2016 року.

Стислий виклад заперечень відповідача

ОСОБА_4 проти позову заперечувала, просила відмовити у задоволенні вимог, посилаючись на те, що позивач не вчинив дії, які б дали їй змогу виконати судове рішення. З метою виплати боргу позивачу вона подала до виконавчої служби перелік належного їй майна. Борг відповідач мала погасити за рахунок продажу власного нерухомого майна - 1/2 частини квартири, що знаходиться у АДРЕСА_1. Проте продаж квартири не відбувся через те, що відповідач не змогла зареєструвати нерухомість на своє ім'я, зважаючи на відсутність технічного паспорта, а позивач відмовився його надати. Таким чином, вина ОСОБА_5 у невиконанні рішення суду відсутня. Крім того, відповідач фактично виплатила ОСОБА_4 борг шляхом зарахування зустрічних вимог - грошової компенсації вартості 1/2 частини квартири, що знаходиться у АДРЕСА_1. Підстави для застосування положень частини другої статті 625 ЦК України відсутні, оскільки стягнуті з відповідача кошти не є грошовим зобов'язанням.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 25 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що правовідносини, які існували між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на момент ухвалення Шевченківським районним судом міста Києва 14 жовтня 2013 року рішення щодо вирішення спору, регулюються положеннями Сімейного кодексу України. Враховуючи, що вимоги позивача фактично стосуються невиконання цього рішення, то суд зробив висновок про відмову у задоволенні позову, оскільки положення статті 625 ЦК України не застосовуються до сімейних правовідносин. Аналогічний правовий висновок викладених у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 08 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 80 379, 53 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 зазначається, що передбачене статтею 625 ЦК України правило не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Проте у справі, що переглядається, між сторонами виникли правовідносини з приводу виконання договору позики, який був укладений ОСОБА_4 з ОСОБА_6, та за яким рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2012 року стягнуто з ОСОБА_4 борг в сумі 220 400, 00 грн. Між сторонами виникло грошове зобов'язання у зв'язку зі стягненням частини боргу, і невиконання такого зобов'язання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у

справі № 6-1946цс15.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що до відносин між позивачем і відповідачем не застосовуються положення статті 625 ЦК України, оскільки спірні правовідносини регулюються спеціальними нормами - СК України та Законом України «Про виконавче провадження».

У рішенні суду, ухваленому за результатами розгляду справи

№ 761/15506/13-ц, у зв'язку з тим, що після розлучення судом було розділено лише наявне майно, а боргові зобов'язання не розділені, то суд на підставі статті 70 СК України розділив і борг, який виник у сторін під час перебування у шлюбі. На переконання заявника, суд апеляційної інстанції помилково застосував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, оскільки у цьому рішенні не йдеться про сімейні відносини. Обставини справи, що переглядається, відрізняються за своєю правовою природою від обставин зазначеної справи, оскільки відносини від самого початку регулюються Книгою 6 ЦК України (спадкування) і статтями 364, 365 ЦК України, а не сімейним законодавством та Законом України «Про виконавче провадження».

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ОСОБА_4 подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що борг на купівлю квартири є солідарним обов'язком колишнього подружжя виплатити кошти та є грошовим зобов'язанням, до якого застосовуються положення частини другої статті 625 ЦК України.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження у січні 2018 року передано до Верховного Суду.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та дотримання норм процесуального права в межах доводів касаційної скарги.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що за результатами розгляду Шевченківським районним судом міста Києва справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про поділ спільного боргу подружжя, 14 жовтня 2013 року ухвалено рішення, яким вимоги ОСОБА_4 задоволено. З ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 стягнуто суму у розмірі 110 200, 00 грн сплаченого боргу.

Сторонами не заперечувалось, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2013 року після розгляду 16 січня 2014 року Апеляційним судом міста Києва апеляційної скарги ОСОБА_5 набрало законної сили та підлягало обов'язковому виконанню.

Під час примусового виконання судового рішення державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у місті Києві 06 лютого 2014 року постановою відкрито виконавчого провадження зі стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суми у розмірі 114 302, 00 грн.

Станом на 25 квітня 2016 року судове рішення не виконано відповідачем.

Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_4 просив стягнути з відповідача за період прострочення виконання грошового зобов'язання з 16 січня 2014 року до 31 грудня 2015 року інфляційні збитки та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини п'ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України у конструкції Цивільного кодексу України розташована у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 Кодексу. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а так само й на грошові зобов'язання, що виникли на підставі рішення суду та за своєю правовою природою носять цивільно-правовий характер.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов'язань.

Таких правових висновків дійшла ВеликаПалата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження

№ 14-16цс18), відступаючи від висновку Верховного Суду України, зокрема викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

Наведеній позиції не суперечать і правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, які застосовані апеляційним судом під час розгляду справи.

Відповідач має невиконане грошове зобов'язання перед позивачем, що підтверджується рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2013 року у справі № 761/15506/13-ц, яке набрало законної сили 16 січня 2014 року, про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 114 302, 00 грн в порядку поділу майна колишнього подружжя.

Згідно з правилом частин першої та другої статті 14 ЦПК України 2004 року судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

У частині першій статті 223 сформульоване правило, за змістом якого у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Таким чином після завершення справи апеляційним судом ухвалене за результатами розгляду справи судове рішення набуває статусу обов'язкового до виконання для сторін справи, таке рішення набирає законної сили.

З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов'язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України, а відтак Верховний Суд погоджується із висновком апеляційного суду про задоволення вимог позову.

Узагальнені висновки за наслідком розгляду касаційної скарги

Судом касаційної інстанції справу розглянуто в межах доводів та вимог, викладених у касаційній скарзі, самостійно судом не встановлено достатніх підставі вийти за межі розгляду справи, визначені правилом статті 400 ЦПК України.

Верховний Суд встановив, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судом, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 08 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик