Єдиний унікальний номер справи 367/1260/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2019 року позивач звернувся з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів, обґрунтовуючи його наступним:

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 24.11.2016 року у справі №367/7401/14, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 04.04.2018 року, присуджено до стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь позивача заборгованість за депозитними вкладами в розмірі 1 409 207,48 грн. Станом на час звернення до суду із даним позовом банком ні в примусовому, ні в добровільному порядку рішення суду не виконано. За таких умов у позивача виникло право вимагати сплати банком відсотків за користування грошовими коштами за період з 18.11.2014 по 14.02.2019 року, пені згідно зі ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 09 вересня 2019 вищезазначений позов задоволений частково, з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача стягнуто за договором №SAMDN445 від 18.05.2009 року: відсотки у розмірі 10602,73 доларів США, пеню відповідно до вимог ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» - 5 481 570,00 грн. та 1800,00 доларів США в якості 3 % річних згідно вимог ст. 625 ЦК України 3% річних; за договором №SAMDN376 від 18.05.2009 року стягнуто: відсотки у розмірі 310 135,55 грн., пеню відповідно до вимог ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» - 4 448 515,24 грн., інфляційні втрати - 165346,63 грн. та 36 563,13 грн. в якості 3% річних. Також було вирішене питання судових витрат.

Не погоджуючись з ухваленим по справі рішенням в частині задоволених позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, оскаржуване рішення вважає таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, а також із неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи. Обґрунтував скаргу тим, що суд першої інстанції помилково прийняв позицію позивача та здійснив розрахунок процентів за ставками, визначеними договорами банківського вкладу (12,5%, 18% річних), в той час як договори були розірвані ще 27.04.2014 року. Крім того судом безпідставно не було застосовано норму ст. 1070 ЦК України до даних правовідносин, що не відповідає правовому висновку, викладеному в ряді постанов Верховного Суду. Розмір присудженої до стягнення пені відповідно до вимог ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не може перевищувати розмір фактично спричинених позивачу збитків. При цьому при стягненні такої пені судом повинні застосовуватися принципи розумності та справедливості, чому оскаржуване рішення також не відповідає. Крім того судом не застосовано до вимог про стягнення пені положення ч.3 ст. 551 ЦК України, на підставі яких суд мав зменшити нараховану суму пені щонайменше до розміру відсотків, які підлягатимуть нарахуванню та стягненню по кожному договору банківського вкладу.

На підставі наведених доводів апелянт вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону, а тому рішення суду в частині задоволення позову підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказав, що доводи апеляційної скарги вважає безпідставними, а рішення суду - законним і обґрунтованим, яке в повному обсязі відповідає завданню цивільного судочинства. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що наведеним вимогам оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

Заперечуючи проти законності рішення суду першої інстанції, апелянт вказував на безпідставність стягнення судом першої інстанції відсотків за користування коштами, які передбачені умовами депозитних договорів, в той час як самі договори на вимогу позивача вже припинили свою дію. З наведеною позицією апелянта колегія суддів апеляційного суду погоджується з огляду на наступне:

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду Київської області від 24.11.2016 року з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 були стягнуті грошові кошти, передані банку в рамках депозитних договорів №SAMDN445 та №SAMDN376 від 18.05.2009 року. При цьому 27.08.2014 року ОСОБА_1 подав до банку заяви про припинення (розірвання) вищевказаних депозитних договорів. На підставі вищевказаних заяв зазначені депозитні договори були припинені (розірвані), що прямо було встановлено рішенням Апеляційного суду Київської області від 24.11.2016 року по справі №367/7401/14-ц. Зважаючи на встановлення факту розірвання депозитних договорів судовим рішенням, враховуючи положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду вважає вказані обставини преюдиційними для вирішення даної справи, відтак такими, що додатковому доведенню не підлягають. За таких умов, оскільки вищевказані депозитні договори припинили свою дію, після чого усі їх положення, в тому числі й положення щодо встановлення розміру відсотків, які сплачуються банком на користь вкладника, також вичерпали свою дію, відтак не можуть бути застосовані після припинення дії договору. Наведене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої палати Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі №761/26293/16ц.

Зважаючи на викладене, правові підстави для застосування для даних правовідносин положень ст. 1061 ЦК України в даному випадку відсутні. В той же час, оскільки стягнуті за рішенням суду кошти фактично позивачу виплачені не були і вони мають обліковуватися на відповідному банківському рахунку, на них у відповідності до положень ст. 1070 ЦК України принаймні мають бути нараховані проценти, встановлені для рахунку «до запитання», на чому слушним чином наполягав банк. Таким чином, враховуючи розмір відповідних відсотків, встановлених в банку відповідача, з останнього на користь позивача за період з 18.11.2014 року по 14.02.2019 рокупідлягають стягненню відсотки з суми заборгованості за договором №SAMDN445 у розмірі 495,06 доларів США, за договором №SAMDN376 - 10 056,35 грн.

Зважаючи на викладене, рішення суду у вищезазначеній частині підлягає зміні. В той же час колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з позицією апелянта щодо незаконності решти висновків суду через незастосування положень ч.3 ст. 551 ЦК України та не зменшення розміру нарахованої неустойки.

По перше: констатувати незаконність рішення суду можливо лише за умови, коли законом передбачене обов`язкове вчинення певної дії або ухвалення певного рішення, однак суд в порушення вимог такого закону не здійснив вказану дію (не ухвалив відповідне рішення). В той же час, зменшення розміру неустойки відповідно до положень ч.3 ст. 551 ЦК України є правом, а не обов`язком суду, відтак незастосування доданої пільги до даного виду правовідносин не було обов`язком для суду.

По друге: колегія суддів апеляційного суду вважає, що положення ч.3 ст. 551 ЦК України не підлягають до застосування в даному випадку й при вирішенні такого питання по суті. Для зменшення розміру неустойки окрім значного перевищеного її розміру над розміром спричинених особі збитків має бути встановлена й наявність ряду інших істотних обставин, одночасне існування яких дозволило б суду застосувати вищевказану норму. Такими істотними обставинами в розумінні ч.3 ст. 551 ЦК України можна вважати: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін у зобов`язанні; відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання. Про необхідність врахування зазначених обставин при вирішенні даного питання, як і про можливість їх встановлення лише на підставі певних доказів, зазначав сам апелянт в своїй апеляційній скарзі (а.с. 135). В той же час жодного належного підтвердження обставин, які б давали підстави для зменшення розміру неустойки, відповідачем до суду представлено не було.

При вирішенні даного питання колегія суддів апеляційного суду враховує, що на протязі більше трьох років з часу ухвалення рішення про стягнення на користь позивача коштів з відповідача ступень його виконання складає 0%, про що підтвердили обидві сторони в ході розгляду справи. Відрізняється і майновий стан сторін по справі, оскільки позивач є менш захищеною та більш слабкою стороною у даних правовідносинах. При цьому відповідачем не було надано до суду а ні доказів свого незадовільного майнового стану банку, а ні доказів застосування певних процедур для покращення такого його стану (тимчасова адміністрація, санація, тощо).

Не може погодитись колегія суддів апеляційного суду і з позицією апелянта щодо відсутності негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання. Зазначене твердження є необґрунтованим та безпідставним, оскільки ОСОБА_1 не може отримати власних коштів від банку починаючи ще з вересня 2014 року, що не може не нести негативних наслідків для нього.

Зважаючи на викладене, враховуючи той факт, що апелянтом не було доведено наявності підстав для зменшення розміру неустойки, передбаченої відповідним положенням спеціального закону, які направлені на захист більш слабкої сторони у правовідносинах, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність апеляційної скарги в цій частині.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України серед підстав для зміни апеляційним судом судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є, крім іншого, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для зміни рішення суду в частині вирішення питання про стягнення процентів за користування грошовими коштами за депозитними договорами. В решті рішення суду відповідає вимогам закону.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 вересня 2019 року в частині вирішення питання про стягнення з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 процентів за користування грошовими коштами за договором №SAMDN445 від 18 травня 2009 року та договором №SAMDN376 від 18 травня 2009 року змінити, стягнути за договором №SAMDN445 від 18 травня 2009 рокупроценти за користування грошовими коштами в розмірі 495,06 доларів США за період з 18.11.2014 року по 14.02.2019 року; за договором №SAMDN376 від 18 травня 2009 року проценти за користування грошовими коштами в розмірі 10 056,35 грн за період з 18.11.2014 року по 14.02.2019 року.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Т.О. Писана

К.П. Приходько