Постанова

Іменем України

31 липня 2019 року

м. Київ

справа № 553/1325/14-ц

провадження № 61-10357св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Штелик С. П., позивач за первісним позовом - Публічне акціонерне товариство Комерційного банку «ПриватБанк»,

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідач за зустрічним позовом - Публічне акціонерне товариство Комерційного банку «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 28 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Бутенко С. Б., Обідіної О. І., Прядкіної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області (далі - УДМС України в Полтавській області) про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартири загальною площею 71,60 кв. м, житловою площею 46,70 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 18 травня 2005 року, а також виселення відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вищевказаній квартирі.

Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» обґрунтовано тим, що зобов`язання за кредитним договором від 18 травня 2005 року належним чином не виконано, існує непогашена позичальником кредитна заборгованість в розмірі 16 767,76 доларів США і тому банк змушений звернутися до суду з таким позовом.

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання припиненим кредитного договору від 18 травня 2005 року, укладеного між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк», визнання припиненим договору іпотеки від 18 травня 2005 року, укладеного між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк», у зв`язку з припиненням основного зобов`язання за кредитним договором, зобов`язання ПАТ КБ «ПриватБанк» виключити з відповідних державних реєстрів запис про обтяження нерухомого майна та заборону його відчуження, а саме: квартири за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язання ПАТ КБ «ПриватБанк» повернути ОСОБА_1 оригінали правовстановлюючих документів: договір купівлі-продажу від 18 травня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Медвєдєвою В. І., технічний паспорт на вказану вище квартиру.

Зустрічний позов ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що ним повністю виконано зобов`язання за кредитним договором від 18 травня 2005 року і банком безпідставно заявлено до нього первісний позов у справі та не визнається виконання з боку позичальника кредитних зобов`язань.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 27 лютого 2015 року в задоволенні первісного позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано припиненим кредитний договір від 18 травня 2005 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк». Визнано припиненим договір іпотеки від 18 травня 2005 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», у зв`язку з припиненням основного зобов`язання за кредитним договором від 18 травня 2005 року. Зобов`язано ПАТ КБ «ПриватБанк» виключити з відповідних державних реєстрів запис про обтяження нерухомого майна та заборони його відчуження, а саме: квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язано ПАТ КБ «ПриватБанк» повернути ОСОБА_1 оригінали правовстановлюючих документів: договір купівлі-продажу від 18 травня 2005 року посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Медвєдєвою В. І. та технічний паспорт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заявлена банком заборгованість не підтверджена, оскільки висновком судової економічної експертизи від 28 листопада 2014 року № 866/867 встановлено, що станом на 14 квітня 2014 року ОСОБА_1 мав переплату за основним кредитом на суму 15 644,49 доларів США, прострочена заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами становить 57,82 доларів США, прострочена заборгованість за комісією - 225,00 доларів США, пеня - 9,00 доларів США. 26 грудня 2014 року ОСОБА_1 сплатив банку 2 038,44 доларів США та здійснив повний розрахунок за кредитним договором, тому кредитний договір та договір іпотеки є припиненими внаслідок належного виконання та припинення основного зобов`язання. Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 27 листопада 2008 року у справі за позовом ЗАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором і виселення та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ЗАТ КБ «Приватбанк» про відшкодування майнової та моральної шкоди, яке набрало законної сили 08 грудня 2008 року встановлено, що розрахунок заборгованості позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором від 18 травня 2005 року, наданий банком, є неповним, оскільки під час його обчислення враховано лише частину платежів, здійснених ОСОБА_1 , тому не може бути взятий до уваги судом. Зазначеним рішенням в позові ЗАТ КБ «Приватбанк» та зустрічному позові ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції визнав похідними та їх задовольнив.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 28 вересня 2016 року рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 27 лютого 2015 року скасовано. Провадження у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Управління Державної міграційної служби України у Полтавській області про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та виселення в частині заборгованості позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором № PLKPGK08003502 від 18 травня 2005 року станом на 13 лютого 2008 року закрито. В іншій частині ухвалено нове рішення про відмову в первісному позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та виселення та зустрічному позові ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» при визнання припиненими кредитного договору та договору іпотеки, зобов`язання вчинити певні дії, за недоведеністю.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що останній платіж за кредитним договором ОСОБА_1 вніс 26 грудня 2014 року, визначивши на власний розсуд частину кредиту, що залишилась, і з того часу коштів банку не сплачував, вважаючи своє зобов`язання виконаним. Згідно з висновком комісійної судової економічної експертизи від 09 грудня 2015 року № 11921, пояснень судового експерта Івахненко П. О. в судовому засіданні та письмових пояснень судового експерта Власенко В. В. розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 18 травня 2005 року № PLKPGK08003502 станом на 28 грудня 2014 року, доданий банком до позовної заяви, відповідає умовам зазначеного кредитного договору. Проте, внаслідок ненадання первинних документів бухгалтерського обліку документально підтвердити розміри заборгованості є неможливим. Разом з тим, експертизою встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 20 травня 2009 року, 14 травня 2010 року, 17 травня 2010 року та 17 травня 2012 року банком сплачено страхові платежі за рахунок кредитних коштів, внаслідок чого заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 18 травня 2005 року № PLKPGK08003502 збільшилась на 1 594,35 доларів США, що узгоджується з пунктами 2.1.3., 2.2.7. кредитного договору сторін та не спростовано відповідачем.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення суду апеляційної інстанції, у якій просить скасувати вказане судове рішення в частині відмови в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення суду апеляційної інстанції не оскаржується, тому не є предметом перегляду у Верховному Суді.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

22 листопада 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк».

27 квітня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу призначено до судового розгляду.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року вказану справу призначено судді-доповідачеві Петрову Є. В .

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що висновок економічної експертизи № 866/867 від 28 листопада 2014 року є неналежним доказом, оскільки експерт вийшов за межі спеціальних знань, в той же час суд апеляційної інстанції встановив, що згідно з висновком комісійної судової економічної експертизи № 11921 від 09 грудня 2015 року розрахунок заборгованості за кредитним договором від 18 травня 2005 року станом на 28 грудня 2014 року, доданий банком до позову, відповідає умовам вказаного кредитного договору. Проте, внаслідок ненадання первинних документів бухгалтерського обліку докумнетаьлно підтвердити розміри заборгованості є неможливим.

Судом апеляційної інстанції не взято до уваги, що представником банку надано суду виписки за всіма рахунками, які підтверджують факт невиконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором.

Суд апеляційної інстанції безпідставно закрив провадження у справі в частині стягнення заборгованості станом на 12 лютого 2008 року, оскільки суд міг закрити провадження лише щодо щомісячних платежів зі період з 18 травня 2005 року до 13 лютого 2008 року, а не закривати провадження щодо всієї заборгованості, нарахованої станом на 13 лютого 2008 року.

Заперечення на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 18 травня 2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № PLKPGK08003502, за умовами якого позичальник одержав від банку кредит на строк до 16 травня 2025 року у вигляді простої кредитної лінії у розмірі 35 400,00 доларів США на купівлю квартири у сумі 30 000,00 доларів США і на оплату страхових платежів у сумі 5 400,00 доларів США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісії за розрахунково-касове обслуговування - 0,15 % від суми виданого кредиту в розмірі 45,00 доларів США щомісяця в період сплати з 10 до 17 числа кожного місяця.

Погашення заборгованості за кредитним договором сторони узгодили у вигляді щомісячних ануїтетних платежів у сумі 333,82 доларів США, розмір та порядок сплати яких було змінено додатковою угодою від 02 серпня 2005 року № 1, що є невід`ємною частиною кредитного договору, за якою позичальник зобов`язався щомісячно в період сплати надавати банку кошти у сумі 125,00 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором та сплачувати відсотки, розраховані відповідно до пунктів 3.1., 3.2., 3.3. і комісії, розраховані у відповідності до пунктів 1.1., 1.5., 3.6. вказаного договору, а також інші витрати банку відповідно до пунктів 2.2.9., 4.3. договору.

Виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором забезпечено нотаріально посвідченим договором іпотеки від 18 травня 2005 року, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 вартістю 150 000,00 грн, придбана ОСОБА_1 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 18 травня 2005 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 27 листопада 2008 року у справі за позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та виселення, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ЗАТ КБ «ПриватБанк» про відшкодування майнової та моральної шкоди, яке набрало законної сили 08 грудня 2008 року, встановлено відсутність заборгованості ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 13 лютого 2008 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення судe апеляційної інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Правомірність договору, як правочину, презюмується. Згідно статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Виходячи з загальних умов (статті 526, 527, 530 ЦК України), зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання підлягає виконанню належними сторонам та у встановлений строк (термін).

Правовими наслідками порушення зобов`язання згідно з пунктами2, 3, 4 частини першоїстатті 611 ЦК України є зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно докредитного договору № PLKPGK08003502 від 18 травня 2005 року та договору іпотеки від 18 травня 2005 року сторони в належній формі узгодили порядок, умови та строки виконання зобов`язання позичальником ОСОБА_1 та правові наслідки порушення зобов`язання.

Згідноз пунктами3.1., 3.2., 3.3 кредитного договору сторони встановили, що за користування кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати (з 10 по 17 число кожного місяця) сплачує відсотки в розмірі, зазначеному в пункті 1.1. вказаного Договору - 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та комісію за розрахунково-касове обслуговування - 0,15 % від суми кредиту в розмірі 45,00доларів США.

Відповідно до частини першої статті212 ЦК України у разі порушення позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених пунктами1.1., 2.2.4, 2.3.3. сторони обумовили зміну зобов`язання в частині відсотків за користування кредитом, оплата за якими має здійснюватись згідно зпунктом 1.6. такого Договору - у подвійному розмірі щомісячно понад зазначеної у пукнті1.1. суми щомісячного платежу за кредитним договором.

Нарахування відсотків здійснюється, починаючи з дати списання коштів із кредитного рахунку, до дати повного погашення кредиту. Відсотки розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом й 360 днів у році. Відсотки нараховуються щомісяця, за період з першої дати попереднього періоду сплати по дату, що передує першій даті поточного періоду сплати включно.

Розподіл коштів, отриманих від позичальника для погашення заборгованості за кредитом, здійснюється у порядку, встановленому пунктом3.2. - насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків банку, далі - пені, простроченої комісії по кредиту, комісії поточної, прострочених відсотків, поточних відсотків, потім - простроченої заборгованості за кредитом, частина суми, що залишилася (у т.ч. сума, надана позичальником понад суму щомісячного платежу) направляється на погашення заборгованості за кредитом. Остаточне погашення заборгованості за кредитом здійснюється не пізніше дати закінчення строку користування кредитом - 16 травня 2025 року.

У разіпорушенняпозичальником кожного із зобов`язань, передбачених пунктами2.2.2, 2.2.3. вказаногодоговору (щодо сплати відсотків за користування кредитом та комісії), банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язаний сплати банку пеню урозмірі 0,15 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Відповідно до пунктів2.1.3., 2.2.7. кредитного договору позичальник ОСОБА_1 доручив банку сплату страхових платежів за рахунок кредиту у випадках ненадання ним банку підтверджуючого документа про сплату чергових страхових платежів за погодженими з банком договорами страхування.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що під час проведеннядослідження, упорушення вимог статей 12, 13 Закону України «Про судову експертизу», пункту2.3., пункту 3 глави 2 розділу III Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08жовтня 1998 року№ 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26грудня 2012 року№ 1950/5) експерт Полтавського відділення при Харківському НДІ судових експертиз Шейко О. М. вийшов за межі спеціальних знань та своїх повноважень, припустився правової оцінки умов кредитного договору сторін та витлумачив їх на свій розсуд, здійснив розрахунок пені згідно Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», який не поширюється на спірні правовідносини, безпідставно врахував позовну давність, що призвело до неправильнихвисновків.

Щодо доводів касаційної скарги про належне підтвердження наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором Верховний Суд вважає за необхідне зазначити таке.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно з висновком комісійної судової економічної експертизи від 09 грудня 2015 року № 11921, пояснень судового експерта Івахненко П. О. у судовому засіданні та письмових пояснень судового експерта Власенко В. В. розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 18 травня 2005 року № PLKPGK08003502 станом на 28 грудня 2014 року, доданий банком до позовної заяви, відповідає умовам зазначеного кредитного договору. Проте, через ненадання первинних документів бухгалтерського обліку документально підтвердити розміри заборгованості не надається за можливе (т. 2, а. с. 223, 227).

Так, відповідно до змісту частини першої статті 1050 ЦК України з урахуванням статей 526, 527, 530 ЦК України, банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором.

Відповідно до 60 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Відмовляючи в позові, суд апеляційної інстанції обгрунтовано виходив з того, що позивач у порушення вимог частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року не довів належними доказами (первинними документами, оформленими відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність») наявність вказаної у розрахунках заборгованості у відповідача перед банком.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судуу постанові від 30 січня 2018 року у справі № 61-517св18.

Оцінивши надані позивачем докази за свої внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суди дійшли висновку, що надані банком розрахунку без надання первинних документів не є належними доказами, які б доводили обґрунтованість вимог банку.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції необгрунтовано закрив провадження у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Управління Державної міграційної служби України у Полтавській області про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та виселення в частині заборгованості позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором № PLKPGK08003502 від 18 травня 2005 року станом на 13 лютого 2008 року Верховний Суд виходить з такого.

Рішення суду, яке набрало законної сили, постановлене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, відповідно до пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року є підставою для закриття провадження у справі, що не було вирішено судом першої інстанції при розгляді справи.

Згідно з частиною першою статті 310 ЦПК України 2004 року рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду з підстав, визначених статтями 205 і 207 цього Кодексу.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 27 листопада 2008 року у справі за позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та виселення, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ЗАТ КБ «ПриватБанк» про відшкодування майнової та моральної шкоди, яке набрало законної сили 08 грудня 2008 року, встановлено відсутність заборгованості ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 13 лютого 2008 року.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено переплату позичальником станом на 19 квітня 2007 року на загальну суму в розмірі 2 597,53 доларів США та станом на 13 лютого 2008 року на суму 1 972,85 доларів США, що встановлено вказаним судовим рішенням, не припиняє обов`язку позичальника щодо повернення банку кредиту, сплати процентів, комісії, пені, страхових платежів та інших витрат у повному обсязі відповідно до умов кредитного договору, який укладений на строк до 16 травня 2025 року, та не є свідченням відсутності заборгованості відповідача на день постановлення оскаржуваного рішення.

З огляду на викладене, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про закриття провадження у справі за первісним позовом банку в частині заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № PLKPGK08003502 від 18 травня 2005 року станом на 13 лютого 2008 року на підставі пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року, оскільки такий спір вирішено Ленінським районним судом м. Полтави, рішення якого від 27 листопада 2008 року набрало законної сили.

Обов`язком суду під час розгляду справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно із статтею 400 ЦПК України установлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції касаційного суду.

Верховний Суд зауважує, що судом апеляційної інстанції встановлено недоведеність ПАТ КБ «ПриватБанк» позовних вимог, відтак обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про відмову в первісному позові.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди ПАТ КБ «ПриватБанк» із ухваленим у справі судовим рішенням.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

Судове рішення суду апеляційної інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 28 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик