КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/1804/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Головачова Я.В.

за участю секретаря судового засідання Амборської Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ЮНІВЕС" на рішення Подільського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Васильченка О.В. 03 липня 2018 року

у справі за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ЮНІВЕС" до ОСОБА_2 про стягнення страхового відшкодування,-

встановив:

В грудні 2017 року ПрАТ "Страхова компанія "ЮНІВЕС" звернулось до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 10037,35 грн. страхового відшкодування в порядку регресу.

Вимоги обґрунтовує тим, що 11 лютого 2017 року сталася ДТП за участю автомобілів Mitsubishi, державний номер НОМЕР_1, яким керував ОСОБА_2, та автомобілем ВАЗ, державний номер НОМЕР_2.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Mitsubishi була застрахована у ПрАТ "Страхова компанія "ЮНІВЕС".

Постановою суду ОСОБА_2 визнано винним у настанні вказаної ДТП.

Страховиком здійснено виплату страхового відшкодування потерпілій особі у сумі 10037,35 грн.

Звертаючись до суду, страховик зазначив, що його вимоги ґрунтуються на пп.38.1.1"в" та пп.38.1.1"ґ" п.38.1 ст.38 Закону України "Про обов"язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", оскільки страхувальник залишив місце пригоди та не повідомив про її настання страховика.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 03 липня 2018 року у задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ПрАТ "Страхова компанія "ЮНІВЕС" подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду не ґрунтується на всіх підставах, згідно із якими закон покладає на винуватця пригоди обов"язок відшкодувати шкоду. Так, суд не навів своїх мотивів стосовно підстав для відповідальності унаслідок факту залишення відповідачем місця пригоди.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 посилається на те, що неповідомлення про страховий випадок не може бути підставою для покладення на страхувальника відповідальності, оскільки це не призвело до неможливості встановити факт ДТП, причин та обставин події та розміру шкоди. Посилається також на те, що місце пригоди залишив, оскільки потребував медичної допомоги, у зв"язку із чим не повинен нести відповідальності.

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав, посилаючись на викладені в ній обставини.

Відповідач проти доводів апеляційної скарги заперечував з підстав, визначених у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції установлено, що 11 лютого 2017 року сталася ДТП за участю автомобілів Mitsubishi, державний номер НОМЕР_1, яким керував ОСОБА_2, та автомобілем ВАЗ, державний номер НОМЕР_2, що призвело до їх механічних пошкоджень.

Постановою Подільського районного суду міста Києва від 09 червня 2017 року установлено, що ОСОБА_2 11 лютого 2017 року о 18 год. 40 хв. здійснив наїзд на нерухомий припаркований транспортний засіб та, будучи причетним до ДТП, залишив місце події. ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених ст.ст. 122-4, 124 КУпАП та провадження закрито у зв"язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення.

На момент цивільно-правова відповідальність водія Mitsubishi була застрахована в ПрАТ "Страхова компанія "ЮНІВЕС" згідно із Полісом АК №1944938.

15 лютого 2017 року потерпілою особою ОСОБА_3 повідомлено ПрАТ "Страхова компанія "ЮНІВЕС" про настання ДТП та на підставі заяви про виплату страхового відшкодування від 27 червня 2017 року ОСОБА_3 здійснено виплату в сумі 10037,35 грн.

20 липня 2017 року ПрАТ "Страхова компанія "ЮНІВЕС" звернулось до ОСОБА_2 з претензією про відшкодування в порядку регресу сплаченої суми страхового відшкодування, однак в позасудовому порядку питання не вирішено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, керуючись постановами Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-284цс15 та від 22 березня 2017 року у справі № 6-2011цс16, виходив з того, що виключно факт неповідомлення страхувальником страховика про настання страхового випадку, не може бути підставою для задоволення позовних вимог та відповідно стягнення зі страхувальника суми страхового відшкодування в порядку регресу.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга не містить спростувань висновків суду в частині підстав застосування пп.38.1.1"ґ" п.38.1 ст.38 Закону України "Про обов"язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", відтак колегія суддів не переглядає рішення в частині цих доводів позовної заяви. Разом з тим, поза увагою суду першої інстанції залишились доводи позовної заяви в частині відповідальності за пп.38.1.1"в" п.38.1 ст.38 цього Закону у зв"язку із залишенням місця пригоди.

Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються ЦК України та Законом України "Про обов"язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Закон України "Про обов"язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" містить конкретні умови, на підставі яких сторони реалізують свої права та виконують обов"язки унаслідок укладення договору про страхування цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Положення Закону України "Про обов"язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" є частиною умов договору страхування цивільно-правої відповідальності, якщо сторони не визначили інше. З матеріалів справи убачається, що правовідносини оформлені Полісом, тобто документом типової форми, який посвідчує укладення договору.

Відповідно до пп.38.1.1"в" п.38.1 ст.38 Закону України "Про обов"язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником).

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов"язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов"язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик заподіювача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов"язаним суб"єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість заподіювача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов"язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку. Після такої виплати деліктне зобов"язання припиняється його належним виконанням страховиком заподіювача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до заподіювача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Факт самовільного залишення місця пригоди відповідачем як водієм забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, підтверджено постановою Подільського районного суду міста Києва від 09 червня 2017 року, відповідно до якої установлена вина ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, в тому числі, передбаченого ст.122-4 КУпАП.

За змістом ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням стосовно певної особи у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин, оскільки є доведеним самовільне, тобто на власний розсуд, залишення відповідачем місця дорожньо-транспортної пригоди, страховик набув право зворотної вимоги до заподіювача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Доводи відповідача про те, що залишення ним місця ДТП не призвело до неможливості встановити факт ДТП, причин та обставин події та розміру шкоди, відхиляються колегією суддів. При цьому колегія виходить з того, що само по собі залишення місця ДТП є винними діями, за вчинення яких передбачена адміністративна відповідальність, такі дії ускладнюють встановлення дійсних обставин і унеможливлюють встановлення стану особи, яка керувала транспортним засобом.

Поряд з цим, пп.38.1.1"в" п.38.1 ст.38 Закону України "Про обов"язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено право страховика подати в такому випадку регресний позов до страхувальника після виплати страхового відшкодування. Тобто, законодавець пов"язує таке право страховика з неправомірними діями страхувальника та фактом виконання страховиком зобов"язання із виплати страхового відшкодування.

Виплата страхового відшкодування настає лише після встановлення факту ДТП та визначення розміру шкоди, відтак неможливість визначення цих чинників само по собі унеможливлює виплату страхового відшкодування та, як наслідок, пред"явлення регресного позову та можливість страховика використати своє право, визначене пп.38.1.1"в" п.38.1 ст.38 Закону України "Про обов"язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Доводи відповідача в тій частині, що вчинення таких дій пов"язано з необхідністю отримання медичної допомоги, не підтверджено належними та допустимими доказами, які мали б бути подані суду першої інстанції в порядку та строки, визначені вимогами цивільного процесуального кодексу, натомість винні дії ОСОБА_2, які виразились у залишенні місця дорожньо-транспортної пригоди, до якої він був причетний, встановлені рішенням суду.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не з"ясував в повній мірі підстави позову, залишив поза увагою вимоги пп.38.1.1"в" п.38.1 ст.38 Закону України "Про обов"язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню на відшкодування витрат зі сплати судового збору 1600 грн. за подачу позову в суді першої інстанції, 2400 грн. за подачу апеляційної скарги, а всього 4000 грн.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381, 383, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ЮНІВЕС" задовольнити.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 03 липня 2018 року скасувати та постановити нове судове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3, АДРЕСА_1) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ЮНІВЕС" (код ЄДРЮОФОПГФ 32638319, м.Київ, вул. Велика Васильківська, 72) 10037,35 грн. виплаченого страхового відшкодування.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3, АДРЕСА_1) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ЮНІВЕС" (код ЄДРЮОФОПГФ 32638319, м.Київ, вул. Велика Васильківська, 72) на відшкодування судових витрат 4000 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 30 січня 2019 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

Я.В.Головачов