Справа № 199/8397/18
(2/199/1353/19)
РІШЕННЯ

Іменем України

23.01.2019 Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Спаї В.В.,

секретар судового засідання - Перетятько А.В.,

за участі позивача ОСОБА_1 та відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3,

за участі представника позивача ОСОБА_4 та представника відповідачів ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, де третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що він є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1; місце проживання відповідачів зареєстровано за даною адресою з 1991 р., втім, відповідачі в квартирі не мешкають з 2016 р. до цього часу. Посилаючись у позові на те, що реєстрація місця проживання відповідачів в належному йому обєкті нерухомості, в якому останні фактично не проживають та намірів проживати не мали та не мають, зокрема, ускладнює реалізацію права на розпорядження майном та створює істотні перешкоди для його здійснення, а також на те, що між позивачем та відповідачами будь-яких усних або письмових домовленостей щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності не було, у позові й заявлено вимогу про усунення перешкод ОСОБА_1 у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_2, шляхом визнання ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідачі позов не визнали повністю.

Згідно з поданим відзивом на позовну заяву позовні вимоги необґрунтовані, надумані та не підтверджені доказами. Із доказів, які навів позивач, на переконання відповідачів, є єдина довідка, підписана головою правління житлово- будівельного кооперативу №387, членом правління якого є сам позивач ОСОБА_1

Відповідач 1 у 1983 р. взяла шлюб із позивачем, та подружжя мешкало у батьків позивача за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Гагаріна, 169 кв.; у 1984 році у них народилась донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, через що батько позивача (ОСОБА_7) на підприємстві став на чергу на отримання квартири для поліпшення житлових умов, та у 1986 р. батько позивача отримав ордер на квартиру за адресою: АДРЕСА_3. У 1991 р. у подружжя народився син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, та у 1992 р. їх сімя, тобто відповідач ОСОБА_2, її чоловік, позивач ОСОБА_1 та їх діти ОСОБА_6 і ОСОБА_9 переїхали жити у квартиру, яку отримав батько позивача, за адресом : АДРЕСА_3. З цього часу відповідач-1 зареєстрована за вказаною адресою, та проживає в цій квартирі до цього часу. У звязку з тим, що квартира, отримана батьком позивача, була кооперативною і зареєстрована на батька, ОСОБА_2 і ОСОБА_1 сплачували пайовий внесок з сумісного бюджету, кошти за пай вони передавали батьку позивача, а він робив внески до ЖБК, що тривало з 1990 р. по 2012 р. (до розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2І.).

13.10.2011 р. ОСОБА_3 зареєструвала шлюб, та з того часу позивач став виживати з квартири свою доньку ОСОБА_3 з її чоловіком: позивач постійно влаштовував сварки, висказував в адресу доньки та відповідача-1 різні образи, наполягав на виїзду доньки разом з її чоловіком з квартири. Відповідач-1 заступалась за доньку, у звязку з чим позивач став сваритись із нею, постійно ображав її, іноді сварки доходили до бійки, що призвело до розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем 1 (30.10.2012). Після розірвання шлюбу відповідач-1 залишилась проживати у вказаній квартирі та проживає в ній по сьогоднішній день. З 2016 р. позивач став наполегливо виживати з квартири відповідача-1, створюючи для неї умови неможливого проживання, що знайшло вираз зовні у постійних сварках, образах, зніманні дверей з кімнати відповідача-1, блокуванні вхідних дверей квартири, через що відповідач-1 не мала можливості потрапити до квартири у час, коли в квартирі був присутній позивач.

Разом з тим, відповідач-1 постійно приходить до квартири, коли в неї відсутній позивач, в неї наявні ключі від квартири, та в цій квартирі до сьогоднішнього дня знаходяться її речі, одяг, меблі, посуд тощо.

ОСОБА_3 вимушена із чоловіком орендувати окреме житло. З батьком (позивачем) вона постійно спілкувалась по телефону та коли в неї народився син позивач навідував їх. Квартира, яку відповідач ОСОБА_3 орендує, знаходиться у сусідньому домі, дитячий садок, куди вона водить свого сина, розташований під вікнами будинку, в якому мешкає позивач, і вони дуже часто зустрічаються. В жовтні 2018 р. відповідач-2 розмовляла по телефону з позивачем та просила зареєструвати в квартирі свого малолітнього сина, оскільки реєстрація необхідна для влаштування його до школи, однак, позивач відповів відмовою.

Згідно із відзивом відповідачі, заперечуючи проти позову, посилалися на ст.ст. 30, 47 Конституції України, а також на ст. 64, ч. 1 ст. 145, ст. 149 ЖК, п.п. 54, 57 Примірного Статуту житлово-будівельного кооперативу тощо.

У відповіді на відзив позивач акцентував, що усі доводи, на які спираються відповідачі у відзиві на позовну заяву, не стосуються суті даного спору. Окрім того, у відзиві підтверджується, що відповідач-2 не проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_4, понад один рік без поважних причин, що є підставою для втрати відповідачем-2 права на користування квартирою. Також у відзиві на позовну заяву представник відповідачів підтверджує той факт, що відповідач-1 з 2016 р. не проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_4, а лише приходить туди, коли позивач відсутній вдома. Проте, відповідач-1 ніякими доказами не підтверджує цю інформацію. Окрім того, позивачу не зрозуміло яким чином відповідач-1 потрапляла до помешкання, оскільки вона не має ключів від квартири.

Відповідач-1 добровільно виїхала з квартири та перевезла свої речі. При цьому Позивач не чинить ніяких дій, що можуть перешкоджати проживанню відповідача-1 у квартирі. Причиною виїзду відповідача-1 є розірвання шлюбу з відповідачем, що не є поважною причиною непроживання особи у житловому приміщення. Ще у 2009 році відповідач-1 ОСОБА_2 зверталась до Амур-Нижньодніпровського районного суду з позовною заявою до ОСОБА_1, в якій (від 26 січня 2009 р.) вказала, що сімейне життя з ОСОБА_2 не склалося у звязку з тим, що між ними було відсутнє взаєморозуміння, що привело до втрати почуття любові і поваги одне до одного. Крім того, протягом їх подружнього життя між ними постійно виникали сварки, оскільки різні погляди на життя, і все це також негативно відображалось на їх сімейному житті. Шлюбно-сімейні відносини між ними припинені ще у 2005 році і вони не ведуть спільного господарства, і не мають загального бюджету.

Представник відповідачів у відзиві зазначає, що відповідач-1 не має можливості потрапити до квартири, коли позивач знаходиться в помешканні квартири, проте, не підтверджує це ніякими доказами.

Позивач наголошує на тому, що реєстрація місця проживання відповідачів в належній йому квартирі, в якій останні фактично не проживають, ускладнюють реалізацію права володіння, користування та розпорядження майном. Так, ще у листопаді 2018 року позивач уклав договір про надання послуг з агентством нерухомості «Твой Дом» з метою продати квартиру, проте, досі не має змоги це зробити, оскільки в квартирі зареєстровані відповідачі. Позивач також має намір оформити субсидію, однак з причини реєстрації в ній відповідачів, він не може реалізувати це право. При цьому між позивачем та відповідачами будь-яких усних або письмових домовленостей щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності не було.

Відповідачі не несуть будь-яких витрат на утримання та оплату житлово-комунальних послуг щодо квартири, в якій зареєстровано їх місце проживання (позивач сплачував всі комунальні платежі в період з січня 2017 року до грудня 2018 р.), позивач, у свою чергу, сплачує комунальні платежі в повному обсязі за всю квартиру, доглядає помешкання, проводить поточні та капітальні ремонти самостійно та за власний рахунок.

Судом були задоволені заяви учасників справи про допит та виклик свідків.

Допитані у судовому засіданні свідки суперечливо (в залежності від того, за заявою якого учасника справи були викликані) дали показання щодо проміжку часу та підстав відсутності відповідачів у цьому житлі.

Так, допитані за заявою позивача свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (остання голова пріння ЖБК №387), які мешкають в одному будинку із позивачем, повідомили про обізнаність щодо сімейного стану позивача, зокрема, про розірвання шлюбу із дружиною, про те, що відповідачі більше 2-х років не мешкають у належній позивачу квартирі, хоча й зареєстровані в ній, та про те, що донька позивача ОСОБА_3 має власну родину та мешкає після одруження окремо від батька.

Свідок ОСОБА_11 пояснила, що близько 4-х років не бачила ОСОБА_2 в квартирі.

Допитані за заявою відповідачів свідки та самі відповідачі, допитані як свідки, повідомили наступне.

ОСОБА_2 повідомила, що вимушена мешкати окремо (з 2016 р. то у доньки (яка з 2012 р. мешкає окремо, то у подруги), оскільки життя в одній квартирі із позивачем є нестерпним, та квартира була оформлена на позивача, оскільки останній перебуває у складі правління кооперативу, хоча внески за квартиру вони сплачували зі спільного бюджету. Згідно показань свідка іноді вона зявляється у квартиру аби допомогти у домашніх господарських справах сину (ОСОБА_2С.), деякі з її речей перебувають у цій квартирі, вона в ній має окрему кімнату, спільного життя із позивачем не підтримує. З квартири її виживав позивач, давив морально, фізично не давав нічого робити ні на кухні, на в коридорі.

Свідок ОСОБА_3 повідомила, що з 2015 р. не заходила до квартири позивача, її речі в ній відсутні; не проживає у квартирі батька: у 2011 р. вона взяла шлюб, та разом із своєю родиною мешкає в орендованому житлі, оскільки життя в одній квартирі із позивачем не склалося, стосунки із батьком з дитинства були напруженими, з такою ситуаціє вона не бажала миритися та переїхала. В квартирі залишилися речі її матері (ОСОБА_2І.), яка сплачувала за деякі комунальні платежі, та яка іноді періодично мешкає то у доньки (тобто у ОСОБА_3, то у подруги).

Свідок ОСОБА_12 (сусідка позивача) пояснила, що знайома із позивачем та ОСОБА_2 з 90-х р.р., коли вони переїхали до будинку №6 по вул. Дементьєва, вони дружили родинами; від ОСОБА_2 вона дізналася, що ОСОБА_1 випроваджує її з квартири, ОСОБА_2 іноді ночувала у неї (тобто у цього свідка), іноді жила у доньки, деякі з її речей до цього часу знаходяться у квартирі позивача, ОСОБА_2 перебивається з одного місця до іншого.

Свідок ОСОБА_13 повідомила, що знала родину ОСОБА_2 з 1990 р.р., в родині були сварки, донька ОСОБА_3 не забажала це терпіти та не мешкає в цій квартирі; ОСОБА_2 іноді приходить до квартири позивача, в ній знаходяться деякі її речі.

Свідок ОСОБА_9 повідомив, що він знаходиться із батьком у конфліктних відносинах, а з матірю та сестрою в дружніх стосунках. В сімї конфліктна ситуація, яка не дозволяє проживати матері до сестрі, які не мають свого житла, у цій квартирі. Заважає проживати батько з 2012 р., який нічим це не пояснює. 30.12.2018 ОСОБА_2 із ключами ОСОБА_9 намагалася потрапити до квартири, втім, можливості відчинити двері не було через блокування дверей.

Як встановлено судом, позивач та відповідач 1 є колишнім подружжя, шлюб між яким припинений в результаті його розірвання 30.10.2012 р.

ОСОБА_3 є донькою позивача.

Позивачу на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8), право власності зареєстровано 17.08.2018, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Місце проживання відповідачів зареєстровано за адресою належної позивачу на праві власності квартири.

Відповідачі за вказаною адресою не мешкають: ОСОБА_3 разом із своєю родиною (чоловіком та сином) фактично мешкає окремо від позивача в іншому орендованому житлі та разом із своєю матірю ОСОБА_2; зазначений факт встановлений на підставі пояснень відповідачів, допитаних як свідків.

Учасники справи не є членами сімї та не досягли згоди з питання користування цим житлом.

Відповідачі не несуть витрати на утримання та оплату житлово-комунальних послуг квартири, в якій зареєстровано їх місце проживання; зазначені витрати несе позивач, тягар яких для позивача є непомірним, та він має намір продати квартиру, що підтверджується довідкою про сплату комунальних платежів та про відсутність заборгованості, відповідними квитанціями, договором із агентством нерухомості від 14.11.2018 р. тощо.

Правомірність набуття позивачем права власності на вказану квартиру відповідачами не була оспорена.

Спірні правовідносини склалися із захисту позивачем права власності.

Дослідив докази, надані учасниками справи в порядку ст.ст. 76 80 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. .

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ч. 2 цієї статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Як встановлено судом в цій справі, шлюб між позивачем та відповідачем - 1 припинений в результаті його розірвання 30.10.2012 р., учасники справи не є членами сімї позивача у розумінні ст. 64 ЖК УРСР (відповідач -1 постійно не проживають разом із позивачем та не веде з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР), тому суд погоджується із слушністю доводів позивача в тій частині, що реєстрацією права власності відповідачів за адресою належного йому на праві приватної власності майна створюються йому перешкоди в реалізації в повному обсязі прав, як власника, зокрема, у розпорядженні квартирою, а також у користуванні власністю (унеможливлено оформлення субсидії), у звязку з чим порушені права підлягають поновленню у спосіб, визначений позивачем (ст. 16 ЦК України) та на підставі ст. 383, 391 ЦК України.

Вирішуючи спір, суд бере до уваги також ту обставину, що відповідач-2 разом із своєю родиною (чоловіком та сином) фактично мешкає окремо від позивача в іншому орендованому житлі з 2012 року та зазначену обставину відповідач 2 визнала, пояснив, що зазначене обумовлено складними стосунками з дитинства із батьком, з чим вона не бажала миритися та через це, взяв шлюб з чоловіком, з 2012 р. вона не мешкає у спірному житлі.

Таким чином, вочевидь, що відповідач 2 не є членом сімї позивача, та наявність волевиявлення відповідача на окреме проживання від батька в належній йому квартирі з 2012 р.

Щодо посилання відповідачів на ст. 64, ч. 1 ст. 145, ст. 149 ЖК, то зазначені норми не підлягають застосуванню, оскільки квартира належить позивачу на праві приватної власності, тоді як зазначені норми підлягають застосуванню за умови користування жилими приміщеннями в будинках житлово- будівельних кооперативів.

Разом з тим, не підлягає застосуванню до правовідносин ст. 405 ЦК України, оскільки учасники справи не є членами сімї.

Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Керуючись ст. 13, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 1 ст. 258, ч. 1, ч. 6, ч. 8 ст. 259, ст.ст. 263, 264, 265, 268, ч. 2 ст. 272, ст. 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, де третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_5) та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2, АДРЕСА_5) такими, що втратили право користування житловим приміщенням: квартирою №204 у буд. №6 по вул. Дементьєва у м. Дніпро.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце перебування: АДРЕСА_5) та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2, місце перебування: АДРЕСА_5) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 (місце проживання зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5) судові витрати, повязані зі сплатою судового збору, в сумі 352 (триста пятдесят дві) грн. 40 (сорок) коп. з кожного з відповідачів окремо.

Дата складення повного судового рішення 04 лютого 2019 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська або безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В.Спаї