Справа № 461/2653/19
Провадження № 4-с/461/20/19
У Х В А Л А

іменем України

06.08.2019 м. Львів

Галицький районний суд м.Львова

в складі:

головуючого судді Радченка В.Є.

при секретарі Сидорак М.А.

з участю:

заявника ОСОБА_1

представника заявника Шами М.Л.

державного виконавця Кізюк Р.О.

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась в суд із скаргою, в якій просила суд:

Визнати незаконними постанови державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби м. Львова Кізюк P.O. № 57762108 від 27.12.2018р. про стягнення штрафу у розмірі 1700,00 грн., № 57762108 від 12.02.2019р. про стягнення виконавчого збору у розмірі 8346,00 грн., № 57762108 від 12.02.2019р. про стягнення штрафу у розмірі 3400,00 грн., № 57762108 від 05.03.2019р. про стягнення виконавчих витрат у розмірі 300,00 грн., які видані в процесі виконавчого провадження №. 57773553 від 23.11.2018 року з порушенням вимог чинного законодавства та скасувати їх.

Зобов`язати державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби Кізюк P.O. закінчити виконавче провадження № 57773553 від 23.11.2018р. з примусового виконання відповідно до ч.1п.9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі добровільного фактичного виконання мною у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Вимоги скарги мотивувала тим, що 11 березня 2019 року по відношенню до неї відкрите виконавче провадження №57773553 від 23 листопада 2018 року з примусового виконання на підставі виконавчого листа №461/8657/13-ц, виданого судом 19 серпня 2018 року. Зазначила, що рішення суду першої інстанції було ухвалене в її користь, а копію постанови Верховного Суду України у даній справі не отримувала. У зв`язку з цим, ж була позбавлена законної і необхідної інформації для обов`язкового виконання вказаної постанови Верховного Суду України, що привело до видачі судом виконавчого листа з примусового виконання про видачу якого мені також не було відомо. Зазначає, що не порушувала вимог Закону України «Про виконавче провадження», а навпаки самостійно демонтувала двері решітку. Тобто не маючи інформації ні про постанову суду, ні про відкрите виконавче провадження, вона самостійно демонтувала предмет судового спору. Тому вважає, що у виконавчої служби відсутні будь-які підстави для притягнення її до відповідальності у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Додатково зазначає, що будь яких документів з виконавчого провадження не отримувала, певний час була на лікуванні за межами Львова, тому рекомендований лист їй не вручений. Щодо накладення на позивача штрафів зазначає, що відповідно до 4.2 ст.63 Закону України «Про виконавче провадження» вони можуть бути накладені лише у разі невиконання боржником рішень без поважних причин. Державний виконавець Кізюк P.O. своїми постановами від 27.12.2018 року та від 12.02.2019 року накладав на штраф в розмірі 5 100,00 гри. без будь - яких доказів про те, що ОСОБА_1 ознайомлена з рішенням суду та виконавчими документами з примусового виконання і без поважних причин не виконує рішення чи вимоги виконавця. ОСОБА_2 І. ОСОБА_3 . зазначає, що всі вчинені державним виконавцем дії у виконавчому провадженні носять формальний і протиправний характер, порушував законні права та свободи пенсіонера, інваліда другої групи, а сплатити тринадцять з половиною тисяч гривень їй не під силу. Просить скаргу задовольнити.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні вимоги скарги підтримали повністю та просили таку задовольнити. Надали аналогічні викладеним в скарзі пояснення.

Представник Галицького відділу Державної виконавчої служби м.Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області в судовому засіданні вимоги скарги заперечив. Зазначив, що державним виконавцем вчинялися всі необхідні дії, передбачені законом України «Про виконавче провадження». Жодних порушень зі сторони відповідача в межах виконавчого провадження не було. Додав, що адресовані ОСОБА_5 листи поверталися за закінченням термінів зберігання, боржник на постанови та виклики державного виконавця не реагував. Державним виконавцем при виході за місцям виконання зобов`язання виклики державного виконавця залишалися в дверях решітки (зафіксовано фотографією), та скеровано запит від 18.02.2019 року у Відділ адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України у Львівській області щодо отримання інформації про місце реєстрації проживання боржника. Згідно відповіді від 27.02.2019 р. адреса у виконавчому документі вірна та не мінялася. Тому викладені в скарзі твердження ОСОБА_6 не знайшли свого підтвердження.

Представник Галицької районної адміністрації Львівської міської ради в судове засідання не прибув. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчить розписка про отримання рекомендованого поштового відправлення.

За нормою ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Заслухавши пояснення скаржника та її представника, представника виконавчої служби, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку.

За нормою ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно- правовими актами.

Перелік прав та обов`язків державного виконавця визначений ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», частиною 1 якої передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Судом встановлено, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20.10.2014 р. у справі №461/8657/13-ц відмовлено в задоволенні позову Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи Львівське міське комунальне підприємство Снопківське, ОСОБА_7 про зобов`язання до вчинення дій (а.с.41-43).

Ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Львівської області від 26.12.2014 р. рішення Галицького районного суду м. Львова від 20.10.2014 р. у справі №461/8657/13-ц залишено без змін (а.с.37-40).

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав від 20.05.015 р. рішення Галицького районного суду м. Львова від 20.10.2014 р. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 26.12.2014 р. у справі №461/8657/13-ц скасовано та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.35-36).

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 16.12.2015 р. у справі №461/8657/13-ц у задоволенні позову Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи Львівське міське комунальне підприємство «Снопківське», ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про зобов`язання до вчинення дій відмовлено (а.с.31-33).

Ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Львівської області від 24.03.2016 р. рішення Галицького районного суду м. Львова від 16.12.2015 р. у справі №461/8657/13-ц залишено без змін (а.с.28-30).

Постановою Верховного суду України від 06.06.2018 р. у справі №461/8657/13-ц заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 24 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи Львівське міське комунальне підприємство «Снопківське», ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про зобов`язання до вчинення дій, задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 демонтувати металеву решітку, встановлену на сходовій клітці четвертого поверху будинку на АДРЕСА_1 (а.с.20-27).

Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом

Ст. 6 параграфу 1 Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950 року передбачено, що одним з основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності. Який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів. Правова певність передбачає дотримання принципу resjudicata...,тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Відповідно до цього принципу жодна сторона не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Повторний перегляд порушеного питання не може розглядатися як прихована апеляція, і сама можливість двох поглядів на один предмет не є підставою для повторного розгляду, (п. п. 51, 52 у справі «Науменко проти України» № 41984/98, рішення від 09 листопада 2004 року).

Враховуючи національне законодавство та практику Європейського суду з прав людини, постанова Верховного суду України від 06.06.2018 р. у справі №461/8657/13-ц є обов`язковою до виконання, та встановлені цією постановою обставини не можуть бути поставлені під сумнів.

19 вересня 2019 р. Галицьким районним судом м. Львова видано виконавчий лист у справі № 461/8657/13-ц від 16.12.2015 р. (а.с. 72).

На підставі вказаного виконавчого листа державним виконавцем Галицького ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області Кізюк Р.О. відкрито виконавче провадження №57762108.

Основною підставою для подання скарги ОСОБА_1 зазначила необізнаність з вказаною постановою Верховного суду України від 06.06.2018 р., необізнаність про наявність відкритого відносно неї виконавчого провадження та самостійне демонтування оспорюваних дверей-решітки.

Твердження позивача про те, що вона не знала про наявність відкритого відносно неї виконавчого провадження та обов`язку виконати рішення суду, - спростовуються наявними в матеріалах справи письмовими поясненнями ОСОБА_1 від 14.03.2019 р., адресовані державному виконавцю (а.с. 76-77, 17-18) та копією виклику до державного виконавця №1312 від 11.02.2019 р., що надана суду саме ОСОБА_1 (а.с. 15), копіями викликів до державного виконавця від 18.12.2018 р. (а.с. 102-103), від 29.01.2019 р. ( а.с. 106-107), копіями наявним у виконавчому провадженні постанов державного виконавця. Надсилання державним виконавцем вказаних документів ОСОБА_1 підтверджується копіями наявних в матеріалах виконавчого провадження конвертів (а.с. 94-95).

Актом державного виконавця від 26.12.2018 року зафіксовано, що рішення суду у справі №461/8657/13-ц боржником ОСОБА_1 не виконано (а.с. 67).

Відповідно до наявного в матеріалах справи акту державного виконавця від 12.02.2019 р., державним виконавцем встановлено, що при виході за місцем виконанням рішення суду м. Львів, вул АДРЕСА_2 Вітовського, 17 боржником рішення суду не виконано, а саме не демонтовано встановлену на сходовій клітці четвертого поверху будинку металеву решітку (а.с.63). Невиконання рішення суду також підтверджується наявною в матеріалах справи копією згаданої вище металевої решітки-дверей (а.с.64).

Згідно з постановою про закінчення виконавчого провадження №57762108 від 07.03.2019 р., боржником рішення суду не виконано, до органу досудового розслідування надіслано повідомлення про притягнення боржника до кримінальної відповідальності за невиконання судового рішення (а.с. 120-121).

Згідно з ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Отже, оцінюючи в сукупності вищеперелічені докази, а саме, акти державного виконавця, фотокопії, постанову про закриття виконавчого провадження, надані в судовому засіданні пояснення державного виконавця, судом встановлено, що постанова Верховного суду України від 06.06.2018 р. у справі №461/8657/13-ц ОСОБА_1 не виконано. Більше того, ОСОБА_1 в скарзі зазначає про добровільне демонтування решітки-дверей, проте жодних доказів їх демонтажу суду не надала.

Тому суд не вбачає підстав для задоволення вимог скарги ОСОБА_6 в частині зобов`язання державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби КізюкP.O. закінчити виконавче провадження №57773553 від 23.11.2018р.з примусового виконання відповідно до ч.1 п.9 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі добровільного фактичного виконання нею у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Судом не здобуто доказів, що рішення суду добровільно виконано ОСОБА_6 . Більше того, виконавче провадження №57762108 закрите постановою державного виконавця від 07.03.2019 р. з підстав того, що боржником рішення суду не виконано, а до органу досудового розслідування надіслано повідомлення про притягнення боржника до кримінальної відповідальності за невиконання судового рішення.

З приводу вимог скарги ОСОБА_1 в частині вимог про визнання незаконними та скасування постанови державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби м. Львова Кізюк P.O. № 57762108 від 27.12.2018 р. про стягнення з ОСОБА_1 штрафу у розмірі 1700,00 грн., № 57762108 від 12.02.2019 р. про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 8346,00 грн., № 57762108 від 12.02.2019 р. про стягнення з ОСОБА_1 штрафу у розмірі 3400,00 грн., № 57762108 від 05.03.2019 р. про стягнення з ОСОБА_1 виконавчих витрат у розмірі 300,00 грн., які видані в процесі виконавчого провадження №. 57773553 від 23.11.2018 року, - суд зазначає наступне.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією із сторін є, як правило, фізична особа.

При цьому суди повинні враховувати принцип правової визначеності і не допускати наявності проваджень, а отже, і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами з того ж предмета , але судами різних юрисдикцій.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно з постановою про закінчення виконавчого провадження №57762108 від 07.03.2019 р., боржником рішення суду не виконано, до органу досудового розслідування надіслано повідомлення про притягнення боржника до кримінальної відповідальності за невиконання судового рішення та виділено виконавчий збір, витрати виконавчого провадження та постанови про накладення штрафу в окремі провадження (а.с. 120-121).

ОСОБА_6 просить Галицький районний суд м. Львова визнати незаконними та скасувати вищеперелічені постанови державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафу.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Частиною першою статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Зазначена норма є загальною і стосується усіх випадків оскарження рішень, дій чи бездіяльності відділу державної виконавчої служби, крім тих, що передбачені прямо в окремому законі.

Такий порядок судового оскарження передбачено Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» , відповідно до частини першої статті 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Тому необхідно розрізняти випадки звернення до суду зі скаргою в порядку судового контролю за виконанням судових рішень (рішень, ухвал, постанов судів різних юрисдикцій) та в порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби при виконанні рішень інших органів (постанов, наказів, ухвал та інших документів), які є виконавчими документами і підлягають примусовому виконанню відповідно до статті 3 Закону .

Відповідно до частин першої, другої статті 74 Закону рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 447ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно із частиною першою статті 448 цього Кодексускарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Тобто, як право на звернення зі скаргою, так і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов`язане з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України та його примусовим виконанням.

Якщо виконанню підлягає рішення іншого органу (не суду) і немає спеціального закону, що передбачає порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби, у такому випадку вони підлягають оскарженню в порядку адміністративного судочинства.

Імперативною нормою закону встановлено оскарження рішення, дії чи бездіяльності виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших (не судових) органів (посадових осіб) шляхом подання скарги до відповідного адміністративного суду.

Крім того, спір у цій справі також стосується постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, штрафу та витрат виконавчого провадження, прийнятих під час дії Закону України «Про виконавче провадження», і є справою адміністративної юрисдикції незалежно від того, яким органом, у тому числі якої юрисдикції, вона видана.

Оскільки ОСОБА_1 подала скаргу на дії відділу державної виконавчої служби з виконання виконавчого документа, виданого іншою посадовою особою ( державним виконавцем), а не судом, суд вважає що такі вимоги скарги підлягають розгляду в адміністративному суді. Тому суд приходить до висновку про необхідність закрити провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця в частині вимог про визнання незаконними та скасування постанови державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби м. Львова Кізюк P.O. № 57762108 від 27.12.2018 р. про стягнення з ОСОБА_1 штрафу у розмірі 1700,00 грн., № 57762108 від 12.02.2019 р. про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 8346,00 грн., № 57762108 від 12.02.2019 р. про стягнення з ОСОБА_1 штрафу у розмірі 3400,00 грн., № 57762108 від 05.03.2019 р. про стягнення з ОСОБА_1 виконавчих витрат у розмірі 300,00 грн., які видані в процесі виконавчого провадження №. 57773553 від 23.11.2018 року.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 213/2012/16, від 06 та 13 червня 2018 року у справах № 127/9870/16-цта № 307/1451/15-ц, від 20 вересня 2018 року у справі № 324/1018/17, від 14 листопада 2018 року у справі № 161/15523/17, від 16 та 20 січня 2019 року у справах № 279/3458/17-ц та № 161/8267/17, від 27 березня 2019 року у справі № 639/6868/17 та інших, і підстав для відступу від цього висновку не вбачається.

Керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст. ст. 258, 351-355,447, 448, 450, 451 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

У Х В А Л И В:

Закрити провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця в частині вимог про визнання незаконними та скасування постанови державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби м. Львова Кізюк P.O. № 57762108 від 27.12.2018 р. про стягнення з ОСОБА_1 штрафу у розмірі 1700,00 грн., № 57762108 від 12.02.2019 р. про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 8346,00 грн., № 57762108 від 12.02.2019 р. про стягнення з ОСОБА_1 штрафу у розмірі 3400,00 грн., № 57762108 від 05.03.2019 р. про стягнення з ОСОБА_1 виконавчих витрат у розмірі 300,00 грн., які видані в процесі виконавчого провадження №. 57773553 від 23.11.2018 року.

У задоволенні скарги ОСОБА_1 в частині зобов`язання державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби Кізюк P.O. закінчити виконавче провадження № 57773553 від 23.11.2018 р. з примусового виконання відповідно до ч.1 п.9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі добровільного фактичного виконання нею у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом - відмовити.

Ухвала може бути повністю або частково оскаржена в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд м. Львова. Апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 09.08.2019 р.

Суддя: Радченко В.Є.