Ухвала

09 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 639/4243/17

провадження № 61-14614ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 15 березня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 24 червня 2019 року в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Державна Казначейська служба України, про визнання незаконною ухвали Жовтневого районного суду міста Харкова від 06 липня 2017 року, постановленої суддею Івановою І. В. з порушенням вимог антикорупційного закону, поновлення права заявника та відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

17 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду міста Харкова із заявою про визнання незаконною ухвали Жовтневого районного суду міста Харкова від 06 липня 2017 року та стягнення із судді Іванової І. В. моральної та матеріальної шкоди.

Заява обґрунтована тим, що суддя Жовтневого районного суду міста Харкова Іванова І. В., перебуваючи у неврегульованому реальному конфлікті з ОСОБА_1 , розглянула подану нею 19 червня 2017 року заяву про поновлення порушеного права, відшкодування шкоди, спричиненої корупційним порушенням посадовою особою Жовтневого районного суду міста Харкова ОСОБА_2 , чим порушила обмеження та заборону, встановлені для суб`єктів дії статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» на вчинення дій та прийняття рішень за умови існування реального конфлікту інтересів. За результатом даного розгляду суддею Жовтневого районного суду міста Харкова Івановою І. В. було постановлено ухвалу від 06 липня 2017 року, чим скоєно адміністративне порушення за ознакою статті 172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Зазначеним корупційним порушенням їй спричинено моральну та матеріальну шкоду, розмір якої становить 50 000 грн та підлягає відшкодуванню з подальшим регресом з винної особи. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила: визнати незаконною (недійсною) ухвалу судді Жовтневого районного суду міста Харкова Іванової І. В. від 06 липня 2017 року, яка містить ознаки нікчемного правочину із корупційною складовою в мотивувальній та резолютивній частинах щодо форми антикорупційної заяви - через порушення суддею Івановою І. В. положень пунктами 1, 3 статті 28, статтями 65, 67 та 68 антикорупційного закону, рішення Конституційного суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп, частина перша статті 55, частина друга статті 124 Конституції України; відшкодувати спричинену суддею Жовтневого районного суду міста Харкова Івановою І. В. моральну та матеріальну шкоду через створені нею корупційні перешкоди у доступі до правосуддя із ознаками корупційного порушення та порушення, пов`язаного з корупцією, в розмірі 50 000 грн, з подальшим регресом з винної особи, відповідно до статей 65, 67 та 68 Закону України «Про запобігання корупції»; поновити порушене суддею Жовтневого районного суду міста Харкова Івановою І. В. конституційне право заявника на доступ до правосуддя, гарантоване Конституцією України та рішенням Конституційного суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп, розглянути антикорупційну заяву від 14 червня 2017 року належним суддею після визначення територіальної підсудності; повідомити відповідно до вимог статті 67 Закону України «Про запобігання корупції» спеціальні органи, уповноважені на боротьбу з корупцією, - національну поліцію, прокуратуру, Національне агентство з питань запобігання корупції, Раду суддів України про винесення суддею Івановою І. В. незаконних (недійсних) ухвал за умови існування у неї встановлених антикорупційним законом заборон та обмежень.

Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 15 березня 2019 року в задоволенні заяви відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 24 червня 2019 року Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 15 березня 2019 року залишено без змін.

29 липня 2019 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 15 березня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 24 червня 2019 року (повний текст якої складено 24 червня 2019 року), в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила: визнати оскаржувані судові рішення незаконними; постановити нове рішення про визнання ухвали судді Іванової І. В. від 18 липня 2017 року незаконною (недійсною) через вчинення зазначеного правочину суддею Івановою І. В. в неврегульованому реальному конфлікті інтересів із заявником; зобов`язати Державне казначейство України відшкодувати їй матеріальну і моральну шкоду в сумі 50 000 грн, нанесену суддею Івановою І. В.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» передбачено, що у 2019 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2019 року (на час подання касаційної скарги) - 1 921 грн.

Ціна позову в цій справі щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди становить 50 000 грн, що станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн х 100 = 192 100 грн).

Тобто в указаній частині справа № 639/4243/17 є малозначною в силу вимог закону.

Також предметом позову в цій справі є вимоги про визнання незаконною ухвали Жовтневого районного суду міста Харкова від 06 липня 2017 року, постановленої суддею Івановою І. В. з порушенням вимог антикорупційного закону, поновлення права заявника.

Справа в цій частині вимог є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 1 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у цій справі не підлягає розгляду зазначене в касаційній скарзі ОСОБА_1 клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 15 березня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 24 червня 2019 року в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Державна Казначейська служба України, про визнання незаконною ухвали Жовтневого районного суду міста Харкова від 06 липня 2017 року, постановленої суддею Івановою І. В. з порушенням вимог антикорупційного закону, поновлення права заявника та відшкодування шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. А. Стрільчук