Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 520/15080/17-ц

провадження № 61-18930 св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В.,

Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради;

відповідач - ОСОБА_1 ;

третя особа - ОСОБА_2

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду

м. Одеси від 23 січня 2018 року у складі судді Куриленко О. М. та постанову Одеського апеляційного суду від 13 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Цюри Т. В., Гірняк Л. А., Сегеди С. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У грудні 2017 року заступник прокурора Одеської області в інтересах держави

в особі Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про витребування земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що земельна ділянка загальною площею

0,0578 га, яка розташована у АДРЕСА_1 , кадастровий номер :45:008:0026, вибула із власності територіальної громади

м. Одеси на підставі заочного рішення Київського районного суду м. Одеси

від 25 грудня 2008 року (справа № 2-А-606/2008), без згоди територіальної громади міста.

Відповідно до заочного рішення Київського районного суду м. Одеси

від 25 грудня 2008 року ОСОБА_2 отримала державний акт від 05 червня 2009 року серії ЯИ124471 на право власності на земельну ділянку, площею 0,0578 га, яка знаходиться у АДРЕСА_1 .

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2017 року (справа

№ 520/9211/17) заочне рішення Київського районного суду м. Одеси

від 25 грудня 2008 року (справа № 2-А-606/2008) за позовом ОСОБА_2 до садового товариства «Маяк-2» м. Одеса, Одеської регіональної філії Державного підприємства «Центр земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», третя особа - Одеська міська рада, про виділення з фактичного користування земельної ділянки та визнання права власності на неї скасовано, справа призначена до судового розгляду.

03 листопада 2017 року, вже після скасування вищезазначеного судового рішення, ОСОБА_2 уклала із ОСОБА_1 договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого продала спірну земельну ділянку останній. Вказаний правочин було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О. П.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2017 року (справа

№ 520/9211/17) позовну заяву ОСОБА_2 до садового товариства

«Маяк-2» м. Одеса, Одеської регіональної філії Державного підприємства «Центр земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», третя особа - Одеська міська рада, про виділення з фактичного користування земельної ділянки та визнання права власності на неї залишено без розгляду.

Заступник прокурора Одеської області вважав, що оскільки спірна земельна ділянка вибула із власності держави поза волею територіальної громади в особі Одеської міської ради, тому існують правові підстави для її витребування із незаконного володіння ОСОБА_1 на підставі статті 388 ЦК України.

Посилаючись на викладене, заступник прокурора Одеської області просив суд витребувати у ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради земельну ділянку, загальною площею 0,0578 га, яка розташована у

АДРЕСА_1 , кадастровий номер :45:008:0026.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 січня 2018 року позов заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради задоволено.

Витребувано у ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради земельну ділянку загальною площею 0,0578 га, яка розташована у

АДРЕСА_1 та має кадастровий номер :45:008:0026.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна земельна ділянка належить до комунальної власності та була відчужена на користь

ОСОБА_2 за судовим рішенням про визнання права власності, яке

у подальшому було скасовано. Отже, земельна ділянка вибула із власності територіальної громади поза волею власника, без прийняття уповноваженим органом місцевого самоврядування рішення про її передачу у власність, що свідчить про наявність правових підстав для витребування її з незаконного володіння відповідача, як добросовісного набувача, на підставі статті 388 ЦК України. При цьому суд посилався на відповідні правові висновки Верховного Суду України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 13 вересня 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 січня 2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що в результаті прийняття судового рішення (яке у подальшому було скасовано) щодо визнання прав власності на спірну земельну ділянку, з комунальної власності територіальної громади м. Одеси безпідставно та без волі власника, вибула земельна ділянка загальною площею 0,0578 га, яка розташована у АДРЕСА_1 , а тому вона підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння на користь позивача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову заступника прокурора Одеської області

в інтересах держави в особі Одеської міської ради.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду

від 28 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

У листопаді 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2019 року справу за позовом

заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про витребування земельної ділянкипризначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не прийняв до уваги заяву третьої особи та представника відповідача про те, що ухвала Київського районного суду

м. Одеси від 04 грудня 2017 року у справі № 520/9211/17, яка стала підставою для звернення позивача з даним позовом до суду, не набула законної сили та оскаржена до суду апеляційної інстанції. Вважає, що суд першої інстанції повинен був перевірити вказану обставину та відповідно до статті 251 ЦПК України зупинити провадження у справі до набранням законної сили судового рішення в іншій справі, оскільки від остаточного судового рішення у справі

№ 520/9211/17 про виділення з фактичного користування земельної ділянки та визнання права власності на неї залежить вирішення цього позову. Крім того, апеляційний суд Одеської області постановою від 26 квітня 2018 року скасував ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2017 року (справа

№ 520/9211/17), справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті. Станом на 13 вересня 2019 року остаточне рішення у справі

№ 520/9211/17 ще не прийнято, розгляд справи по суті триває. Вважає, що висновок суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_2 набула право власності на земельну ділянку на підставі незаконного судового рішення є передчасним та необґрунтованим.

Також зазначено, що прокурором було порушено порядок підтвердження наявності підстав для представництва інтересів держави в суді, оскільки

не надав суду повідомлення Одеської міської ради про подання даного позову, а також доказів на підтвердження неналежного виконання Одеською міською радою повноважень із захисту державних інтересів, а тому він не набув

у встановленому законом порядку представницьких повноважень у справі. При цьому посилалась на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 09 січня 2019 року № 465/3551/16 (провадження № 61-34381св18)

та від 19 березня 2019 року по справі № 910/2491/18.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 грудня

2008 року (справа № 2-А-606/2008) позовні вимоги ОСОБА_2 до садового товариства «Маяк-2», державного підприємства «Центр земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах в особі Одеської регіональної філії», третя особа - Одеська міська рада, про виділення з фактичного користування земельної ділянки та визнання права власності задоволено. Виділено з фактичного користування садового товариства

«Маяк-2» м. Одеси земельну ділянку площею 0,0578 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку для ведення індивідуального садівництва площею 0,0578 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язано Одеську регіональну філію Державного підприємства «Центр земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» виділити та зареєструвати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 0,0578 га, яка знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 , для ведення індивідуального садівництва (а. с. 9-14).

На підставі зазначеного заочного рішення суду ОСОБА_2 отримала державний акт серії ЯИ124471 від 05 червня 2009 року на право власності на земельну ділянку, площею 0,0578 га, яка знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 .

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2017 року (справа № 520/9211/17) заочне рішення Київського районного суду м. Одеси

від 25 грудня 2008 року у справі за позовом ОСОБА_2 до садового товариства «Маяк-2» м. Одеса, Одеської регіональної філії Державного підприємства «Центр земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», третя особа - Одеська міська рада, про виділення

з фактичного користування земельної ділянки та визнання права власності на неї було скасовано, справа призначена до судового розгляду (а. с. 15).

03 листопада 2017 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого продала їй спірну земельну ділянку. Вказаний правочин було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О. П. (а. с. 16-18).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2017 року (справа

№ 520/9211/17) позовну заяву ОСОБА_2 до садового товариства «Маяк-2» м. Одеса, Одеської регіональної філії Державного підприємства «Центр земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», третя особа - Одеська міська рада, про виділення

з фактичного користування земельної ділянки та визнання права власності на неї залишено без розгляду.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2017 року про залишення без розгляду позовної заяви (справа № 520/9211/17) ОСОБА_2 до садового товариства

«Маяк-2», Одеської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», третя особа - Одеської міської ради, про виділ земельної ділянки, визнання права власності на земельну ділянку скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду

(а. с. 152-154).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Щодо підстав представництва прокурором

У частині другій статті 4 ЦПК України визначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Згідно з частиною четвертою статті 42 ЦПК України у справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

У випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває

і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють

у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 20 листопада 2018 року

у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18), від 26 лютого

2019 року у справі № 915/478/18(провадження № 12-245гс18 ).

У судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18(провадження № 14-36цс19). Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави (стаття 1 Закону України «Про прокуратуру»).

У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру»).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження,

а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (частина третя статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором

у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Вказаним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України: прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу (частина четверта статті 56 ЦПК України).

Системне тлумачення статті 56 ЦПК України й абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, провадження № 14-104цс19, якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту.

Судами установлено, що обґрунтовуючи підстави звернення до суду заступник прокурора Одеської області вказував на те, що спірна земельна незаконно вибула з комунальної власності, а органом місцевого самоврядування в особі Одеської міської ради не вжито жодних заходів щодо відновлення порушеного права територіальної громади на неї, у зв`язку із чим вимушений був звернутися до суду із даним позовом, що свідчить про неналежне здійснення цими органами своїх повноважень.

З урахуванням вказаного, суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що заступник прокурора Одеської області звернувся до суду в інтересах держави, згідно з нормами чинного законодавства, а Одеська міська рада неналежно здійснювала свої повноваження, наявності підстав для представництва їх інтересів не оскаржили, дійшли обґрунтованого висновку, що у цьому випадку допуск прокурора до суду є виправданим, вступ у справу здійснений у межах дискреційних повноважень, визначених законодавством.

Колегія суддів зауважує, що у цій справі необхідність захисту інтересів держави прокурором полягає у необхідності відновлення законності та справедливої рівноваги між інтересами суспільства (місцевої громади) й ОСОБА_1 , повернення землі у комунальну власність та відновлення порушеного порядку розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, дотримання принципу раціонального використання землі, що відповідає принципу, закріпленому у Конституції України (стаття 3), за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Таким чином, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про неправильне застосування судами положень статті 23 Закону України «Про прокуратуру»

є безпідставними.

Щодо розгляду справи по суті

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

У частині першій статті 319 ЦК України зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване

у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності

у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване

у добросовісного набувача.

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною першою статті 388 ЦК України закріплено право власника на витребування майна від добросовісного набувача у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно

у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Установивши, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави за відсутності згоди територіальної громади містаі ОСОБА_1 придбала

це нерухоме майно в особи, яка не мала права його відчужувати

( ОСОБА_2 ), суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для його витребування на користь держави в особі Одеської міської ради, яке вибуло з володіння поза її волею, на підставі пункту третього частини першої статті 388 ЦК України.

Посилання у касаційній скарзі на те, що постановою апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року скасовано ухвалу Київського районного суду

м. Одеси від 04 грудня 2017 року, якою позовну заяву ОСОБА_2 (про визнання права власності на спірну земельну ділянку) було залишено без розгляду, а тому суд мав би зупинити провадження у справі, безпідставні.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2008 року, на підставі якого ОСОБА_2 набуто право власності на спірну земельну ділянку, скасовано.

Майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але у подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, а тому є підстави для витребування майна. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального

і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції

у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 січня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 13 вересня 2019 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 січня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Р. А. Лідовець