Дата документу 06.08.2019 Справа № 310/9681/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 310/9681/18

Провадження №22-ц/807/2217/19

Запорізькій апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Ващенко З.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області в складі судді Троценко Т.А. від 03 квітня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Бердянської міської ради про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Бердянської міської ради про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на підставі права власності їй належить житловий будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням Бердянської міської ради №58 від 17.04.2014 року (зі змінами, внесеними рішенням №29 від 12.05.2015 року) позивачці надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування належного їй житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Після виготовлення проекту вона звернулася із заявою до Бердянської міської ради про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки в довгострокову оренду, однак рішенням Бердянської міської ради №33 від 21.01.2016 року їй було відмовлено у затвердженні проекту землеустрою на підставі ст. 60 Земельного Кодексу України, ст. 88, 90 Водного Кодексу України.

Вважає вказане рішення незаконним з тих підстав, що воно суперечить вимогам ст. 123, 124 ЗК України, на момент виготовлення проекту землеустрою земельна ділянка відповідала вимогам законів і генеральному плану м. Бердянська, згідно якому вказана земельна ділянка є землями житлової та громадської забудови, а тому не потребує проведення обов`язкової експертизи. Разом з тим жодного обмеження на передачу земельних ділянок, які відносяться до прибережної захисної смуги в користування громадянам законодавчо не встановлено. Крім того, з проекту землеустрою вбачається, що вказана земельна ділянка відноситься до земель житлової та громадської забудови, а не являється земельною ділянкою водного фонду.

Посилаючись на вказані обставини просила суд визнати незаконним та скасувати пункти 21 і 21. 5 рішення Бердянської міської ради Запорізької області сьомого скликання №33 від 21 січня 2016 року про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі в довгострокову оренду за рахунок земель міста ОСОБА_1 , та зобов`язати Бердянську міську раду розглянути питання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення їй земельної ділянки та передачі в довгострокову оренду за рахунок земель міста ОСОБА_1 на черговій сесії, стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 03 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що оскаржуване рішення про відмову у наданні земельної ділянки у довгострокову оренду прийнято Бердянською міською радою 21.01.2016 року на підставі, в межах своїх повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки, що на момент надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою, земельна ділянка відповідала вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральному плану міста Бердянська. З проекту землеустрою вбачається, що вказана земельна ділянка відноситься до земель житлової та громадської забудови, а не являється земельною ділянкою водного фонду. Крім того, судом першої інстанції взагалі не надано оцінку доказам по справі, а саме довідкам про відповідність проекту нормам чинного законодавства та місцю розташування, проектам зонування та містобудування.

Від Бердянської міської ради Запорізької області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначають про те, що наданий на затвердження проект землеустрою, який є підставою для передачі земельної ділянки в користування позивачці, не відповідає приписам ст.. ст.. 58,59,60,123 Земельного кодексу України, ст.. ст.. 88,90 Водного кодексу України,законодавчим обмеженням на передачу земельної ділянки в користування з призначенням « для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка)» ( код КВЦПЗ 02.01) та не пройшов обов`язкову державну експертизу землевпорядної документації, що згідно з ч.13 ст. 123 ЗК України є підставою для відмови у затверджені проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки і передачі її у користування. Прохають відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін ( а.с.93-96).

ОСОБА_1 приймає участь в судовому засіданні через свого уповноваженого представника.

Представник Бердянської міської ради Запорізької області до суду апеляційної інстанції не з`явився, повідомлений про місце та час розгляду справи ( а.с.104).

Судова колегія, враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, ухвалила розглядати справу за відсутності учасників справи, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Дон В.О., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Встановлено судом, що ОСОБА_1 належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 17 грудня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Романченком В. В., реєстраційний № 5004 (а.с.10-12).

27 лютого 2014 року ОСОБА_1 звернулася до Бердянської міської ради із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку (а.с.13).

Рішенням Бердянської міської ради №58 від 17 квітня 2014 року, із змінами внесеними рішенням Бердянської міської ради №29 від 12 травня 2015 року, позивачці було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за вказаною адресою(а.с.15-17).

На виконання зазначених рішень Бердянської міської ради ОСОБА_1 було замовлено та виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Проте, рішенням Бердянської міської ради №33 від 21 січня 2016 року позивачці було відмовлено в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0206 га та передачі у довгострокову оренду за рахунок земель міста на підставі ст. 60 Земельного кодексу України, ст. 88, 90 Водного Кодексу України (а.с.27).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

З аналізу наведених процесуальних норм вбачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

За змістом положень статті 122 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Зокрема, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

У разі формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання) рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок (частина друга статті 123 ЗК України).

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується у порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування (частина шоста статті 123 ЗК України).

Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва.

Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду (частини десята, тринадцята та чотирнадцята статті 123 ЗК України).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у користування (оренду) громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у користування (оренду) зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у користування, за результатами розгляду яких визначені в ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування (оренду). А відмова особі у наданні земельної ділянки, яка висловлена шляхом відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо її відведення, сама по собі не є порушенням цивільного права цієї особи за відсутності обставин, які свідчать про наявність в неї або інших заінтересованих осіб відповідного речового права щодо такої земельної ділянки.

Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Тобто рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 Цивільного кодексу України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (наприклад, права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Якщо ж особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у користування, за результатами розгляду яких ці органи приймають відповідні рішення, то в цих правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні функції у сфері управління діяльністю, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

Отже, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.

З наведених норм можна зробити висновок, що набуття особами права власності або користування на земельну ділянку відбувається поетапно - починаючи з отримання дозволу на розробку проекту землеустрою, який оформлюється відповідним рішенням органу місцевого самоврядування або органу державної влади, погодження та затвердження такого проекту землеустрою та завершується рішенням про передачу земельної ділянки у власність або користування.

Рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Однак, отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сам по собі дозвіл не є правовстановлюючим актом.

У справі, яка розглядається, позивачка звернулася до суду з позовом на захист свого інтересу в отриманні в довгострокову оренду земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд , який не було реалізовано внаслідок відмови місцевої ради в погодженні проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки. Наявність існуючого речового права позивачки на цю земельну ділянку судом не встановлено.

Правовідносини, пов`язані з прийняттям та реалізацією такого рішення не підпадають під визначення приватноправових, оскільки не породжують особистих майнових прав та зобов`язань осіб.

При прийнятті такого рішення орган державної влади виконує дозвільну функцію, що притаманна органу державної влади у публічно-правових відносинах.

Така правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 березня у справі № 536/233/16-ц (провадження № 14-5зц18) ,від 03 жовтня 2018 року в справі №820/4149/17, від 17 жовтня 2018 року в справі № 380/624/16-ц, від 03 квітня 2019 року у справі № 346/3524/16-а ( провадження № 11-1357апп18).

За таких обставин рішення суду не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України та ухвалено з порушенням норм процесуального права, що в силу п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України є підставою для його скасування із закриттям провадження у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених п. 1 ч. 1 ст. 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Керуючись ст.ст. 255, 256, 374, 377, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 03 квітня 2019 року в цій справі скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Бердянської міської ради про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії закрити.

Повідомити ОСОБА_1 , що розгляд її справи віднесений до юрисдикції адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 серпня 2019 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова