КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/8243/18 Головуючий у суді І інстанції Галась І.А.
Провадження № 22-ц/824/83/2019 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Олійника В.І., Кулішенка Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, мотивуючи його тим, що з 20 лютого 2004 року він з ОСОБА_4 перебуває у зареєстрованому шлюбі, під час якого згідно договору купівлі-продажу від 1 червня 2006 року ними було придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 88,10 кв. м, але покупцем за цим договором виступала лише відповідач. За договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 014-511-КП від 6 лютого 2008 року, укладеним з ПАТ «Укрсоцбанк», він отримав кредит на поточні потреби у розмірі 119 000 дол. США. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 6 лютого 2008 року між його дружиною та банком було укладено іпотечний договір № 014-511-ЗП, за умовами якого ОСОБА_4 передала в іпотеку зазначену квартиру.

Позивач вказував, що ПАТ «Укрсоцбанк» намагалося незаконним шляхом заволодіти спільною з відповідачем квартирою та постійно тероризує їх по телефону, у зв'язку з чим в нього погіршилися відносини з дружиною. У квартирі він не зареєстрований, виїхати з цього помешкання йому нікуди, оскільки у квартирі батьків за місцем його реєстрації уже проживає семеро осіб. Добровільної згоди про поділ майна між сторонами не досягнуто, відповідач відмовляється вирішувати спірне питання, нічого не пояснюючи, а квартира перебуває під обтяженням банку в державних реєстрах, що у свою чергу виключає можливість поділу майна шляхом укладення відповідного нотаріально посвідченого договору.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив суд в порядку поділу майна, яке зареєстроване на праві власності за ОСОБА_4 та є об'єктом є спільної сумісної власності подружжя, визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 вересня 2018 року позов задоволено. В порядку поділу майна подружжя визнано право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, банк, через свого представника - адвоката ОСОБА_5, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В апеляційній скарзі вказано, що спірну квартиру було передано в іпотеку банку в якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, однак на теперішній час кредит не погашено, у позичальника існує заборгованість по поверненню кредитних коштів та сплаті відсотків, а тому іпотекодержатель не має права до погашення заборгованості відчужувати квартиру без згоди банку. Звернення позивача до суду з даним позовом, визнання цього позову відповідачем та інші обставини справи свідчать про наміри відчужити частину предмета іпотеки з метою ухилення від виконання основного зобов'язання та перешкоджання банку задовольнити свої вимоги за кредитним договором.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

В обґрунтування відзиву вказано, що заборона щодо поділу іпотечного майна між подружжям законом не встановлена. В силу вимог статті 23 Закону України «Про іпотеку» навіть при бажанні сторони не зможуть здійснити відчуження квартири за наявності іпотеки, тому жодних права та інтересів банку рішенням суду не порушено.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

За правилом частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що з 20 лютого 2004 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі, під час якого згідно договору купівлі-продажу від 1 червня 2006 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, було придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 88,10 кв. м.

Відповідно до Реєстраційного посвідчення № 022823 від 23 червня 2006 року Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, квартира АДРЕСА_2 зареєстрована за ОСОБА_4

Однак, відповідач визнала в суді першої інстанції, що зазначена квартира є їх спільною з позивачем сумісної власністю подружжя.

6 лютого 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 014-511-КП, відповідно до якого банк надав позивачу кредит у розмірі 119 000 дол. США строком до 5 лютого 2018 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 6 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір № 014-511-ЗП, за умовами якого відповідач передала в іпотеку зазначену квартиру.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира придбана сторонами за спільні кошти під час шлюбу, а тому є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, незважаючи на те, що право власності на неї зареєстровано за відповідачем. Факт передачі спірного майна в іпотеку і заборона на його відчуження не перешкоджає задоволенню вимоги про визнання за позивачем права на 1/2 частину на спірну квартиру, оскільки визнанням права на частку у спільній власності за позивачем обтяження не припиняється.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до частини 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статі 60, 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно із частиною 1 статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї (частина 4 статті 65 СК України).

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз'яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина 3 статті 368 ЦК України) відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Поділ майна подружжя здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності - присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина 2 статті 364 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що в позасудовому порядку вирішити питання про поділ спільного майна, а саме укласти договір про поділ квартири, який повинен бути нотаріально посвідчений, що передбачено частиною 2 статті 69 СК України, сторони не можуть, оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявне обтяження квартири АДРЕСА_2 іпотекою, а ПАТ «Укрсоцбанк» як іпотекодержатель спірного майна не має бажання надавати згоду на його поділ у відповідності до приписів СК України та перехід права власності на частину квартири до позивача.

За положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку», частини 1 статті 572 ЦК України та частини 1 статті 575 ЦК України іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотеко держателя відчужувати предмет іпотеки.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» установлено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Таким чином положення Закону України «Про іпотеку» про те, що іпотекодавець не має права розпоряджатись будинком без згоди іпотекодержателя до припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору, не означає, що в судовому порядку не можна поділити майно подружжя шляхом визначення права власності на нього, оскільки право власності подружжя у рівних частках встановлюється законом, право володіння та користування майном не заборонено, а поділ майна подружжя не є розпорядженням майном.

Тобто, закон не забороняє визнання право власності на відповідну частку іпотечного майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки таке визнання не є відчуженням. При цьому заборони щодо визнання права власності на іпотечне майно за іншим з подружжям також не містить іпотечний договір, укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4

Колегія суддів наголошує на тому, що основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов'язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не зможуть між собою домовитися в позасудовому порядку.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 2, 4, 13 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб'єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із частиною 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Враховуючи наведене, виходячи з інтересів сторін у справі, визнання позову відповідачем, яке не суперечить закону і не порушує права та інтереси третьої особи,а також принципу рівності часток у спільному майні подружжя, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказах, дійшов правильного висновку про поділ спільного майна подружжя, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірне нерухоме майно є іпотечним, а тому не може бути предметом поділу між подружжям на увагу колегії суддів не заслуговують, оскільки заборона щодо поділу іпотечного майна між подружжям законом не встановлена, а стаття 23 Закону України «Про іпотеку» передбачає збереження сили іпотеки і для нового набувача спірного майна.

Посилання на наявність у позивача перед банком заборгованості за кредитним договором не стосується предмету спору, відтак не можуть слугувати підставою для відмови в задоволенні позову про поділ майна подружжя.

За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статтей 12, 13, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статтей 263 - 265 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Укрсоцбанк» залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 вересня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Олійник

Ю.М. Кулішенко