Постанова

Іменем України

04 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 646/8585/16-ц

провадження № 61-25146св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І, Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Пласт Маркет Торговий Дім»,

треті особи - Приватне акціонерне товариство «Пласт маркет», ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 березня 2017 року у складі судді Сороки О. П. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2017 року у складі колегії суддів: Кругової С. С., Колтунової А. І., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 подав до суду позов про стягнення боргу.

Позов мотивовано тим, що на підставі договору оренди (з правом викупу) № 01-01-07 від 01 липня 2014 року Приватне акціонерне товариство (далі - ПрАТ) «Пласт маркет», передало в користування Товариству з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Пласт Маркет Торговий Дім» нежитлові приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений договір є нікчемним, що встановлено судовим рішенням. Сума боргу по сплаті за фактичне користування вказаним приміщенням впродовж 2 років склала 432 000,00 грн, сума неустойки - 216 000,00 грн.

29 липня 2016 між ПрАТ «Пласт Маркет» та ОСОБА_3 було укладено договір про відступлення права вимоги боргу.

Просив стягнути з ТОВ «Пласт Маркет Торговий Дім» суму боргу за весь період користування майном в розмірі 432 000,00 грн, суму неустойки 216 000,00 грн та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 березня 2017 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «Пласт Маркет Торговий Дім» про стягнення боргу залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що між ПрАТ «Пласт Маркет» та ОСОБА_3 укладено договір факторингу з метою розгляду справи районним судом замість господарського. Предметом договору є грошова вимога, метою договору є отримання клієнтом половини від суми грошового зобов`язання. Договором передбачено оплату послуг фактору у розмірі другої половини від суми грошового зобов`язання боржника. Оскільки ОСОБА_1 не є банком чи фінансовою установою, укладений договір про відступлення права вимоги боргу від 29 липня 2016 року є нікчемним.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_1 відхилено, рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 березня 2017 року та ухвалу від 15 березня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що між сторонами у справі був укладений саме договір факторингу. Що стосується ухвали про відмову у забезпеченні позову, то заходи вживаються з метою забезпечення можливості виконання рішення суду. Оскільки судова колегія погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, вжиття заходів забезпечення позову є недоцільним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2017 року, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судом порушені норми матеріального права, а саме, суд дійшов помилкового висновку про те, що угода про відступлення права вимоги боргу, на підставі якої позивач набув право майнової вимоги, є договором факторингу. До спірних правовідносин необхідно застосовувати норми статей 512-514 ЦК України. Договір не містить норму про передачу будь-яких грошових коштів у розпорядження. Суди неправильно застосували норми статті 1079 ЦК України, вважаючи договір уступки прав вимоги нікчемним, не застосували статтю 204 ЦК України та порушили норми частини другої статті 215 ЦК України.

Аналіз змісту касаційної скарги свідчить про те, що ОСОБА_1 оскаржує судові рішення в частині розгляду справи по суті, тому в іншій частині судом касаційної інстанції не перевіряються.

Позиція інших учасників справи

Інші учасники справи заперечення на касаційну скаргу не надали.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 липня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.

У вересні 2017 року цивільна справа 646/8585/16-ц надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Підпунктом 4 пунктом 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У статті 388 ЦПК України зазначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року цивільна справа 646/8585/16-ц надійшла до Верховного Суду.

03 червня 2019 року матеріали цивільної справи передані судді-доповідачу Дундар І. О.

Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Судами встановлено, що 01 липня 2014 року відповідно договору оренди ПрАТ «Пласт Маркет» передало в користування ТОВ «Пласт Маркет Торговий дім» нежитлові приміщення площею 450 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 на строк 36 місяців на умовах сплати орендної плати в розмірі 5400 грн на місяць.

В рішенні Господарського суду Харківської області від 10 березня 2016 року в мотивувальній частині судом зазначено про нікчемність договору оренди нежитлового приміщення між ПрАТ «Пласт Маркет» та ТОВ «Пласт Маркет Торговий дім» від 01 липня 2014 року, оскільки він не мав нотаріального посвідчення.

29 липня 2016 року позивач уклав з ПАТ "Пласт Маркет" договір про відступлення права вимоги боргу на суму 432000 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на те, що ОСОБА_1 приймав участь при розгляді спору Господарським судом Харківської області між ПАТ «ПЛАСТ МАРКЕТ» та ТОВ «ПЛАСТ МАРКЕТ ТОРГОВИЙ ДІМ» в якості представника позивача, позов було змінено, позивач відмовився від стягнення боргу за користування нежитловим приміщення за адресою: АДРЕСА_1 та при розгляді Харківським апеляційним господарським судом позову ТОВ «ПЛАСТ МАРКЕТ ТОРГОВИЙ ДІМ» до ПАТ «ПЛАСТ МАРКЕТ» про припинення дій, зобов`язання виконати умови договору та стягнення суми. Договір про відступлення права вимоги боргу між ОСОБА_1 та ПрАТ «Пласт маркет» є договором факторингу, ОСОБА_1 не є банком або фінансовою установою, тому договір про відступлення права вимоги боргу є нікчемним. Вказаний договір було укладено з метою розгляду справи районним судом замість господарського.

Отже суд першої інстанції фактично відмовив в задоволенні позову з двох підстав - зловживання правом та нікчемності договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі №759/2328/16-ц (провадження №61-5800зпв18) зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

За змістом частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до положень частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція.

Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції на зазначені обставини уваги не звернув, не перевірив чи мало місце зловживання правом позивачем тачи мали місце підстави, передбачені законом для відмови в захисті цивільного права та інтересу, а тому зробив передчасний висновок про залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права.

У зв`язку з наведеним колегія судів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2017 рокускасувати.

Справу №646/8585/16-ц передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є.В. Краснощоков

М. М. Русинчук