Постанова

Іменем України

13 грудня 2019 року

м. Київ

справа №390/979/18

провадження №61-9407св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Миколаївська сільська рада Кіровоградського району Кіровоградської області,

відповідач - Кіровоградська районна державна адміністрація Кіровоградської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Кропивницького апеляційного суду від 27 березня 2019 року у складі колегії суддів Авраменко Т. М., Суровицької Л. В., Черненка В. В.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду до Миколаївської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області (далі - Миколаївська сільська рада), Кіровоградської районної державної адміністрації Кіровоградської області (далі - Кіровоградстка РДА), з позовом, в якому просила: визнати поважними причини пропуску строку для звернення до суду за захистом прав і поновити вказаний строк; визнати за нею право на земельну частку (пай) площею 7,52 умовних кадастрових гектарів із землі сільськогосподарського призначення, розташованої на території Миколаївської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області, що була в користуванні колишнього КСП «Прогрес».

Позов мотивовано тим, що з 13 березня 1970 року позивач була членом колгоспу ім. Жданова, який у 1989 році перейменовано в колгосп «Прогрес», а з 1995 року на КСП «Прогрес».

У період її роботи у КСП «Прогрес» видано державний акт від 16 вересня 1996 року на право колективної власності на землю. При проведенні паювання земель позивача не внесено до списку осіб, що є додатком до державного акту на право колективної власності на землю цього підприємства, що є порушенням її прав. Через юридичну необізнаність позивач дізналась про те, що має право на земельну частку (пай) у лютому 2018 року. Правонаступник КСП «Прогрес» ліквідований 10 лютого 2010 року.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 28 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заявлені позивачем вимоги є необґрунтованими, оскільки не доведено її членство у КСП «Прогрес» на час паювання земель колективної власності.

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 27 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у позові за пропуском строку позовної давності.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що на час отримання 16 вересня 1996 року КСП «Прогрес» державного акта на право колективної власності на землю позивач була членом цього КСП і мала право на внесення до списку осіб на розпаювання землі, однак не була включена до такого списку в установленому законом порядку із членів КСП, а висновок суду, що вона в цей час працювала в КСП за трудовим договором ґрунтується на припущеннях.

Разом з тим, право на позов у позивача виникло з 16 вересня 1996 року, трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК УРСР, 1963 року, минув ще до набрання чинності ЦК України, 2003 року.

Оцінюючи доводи позивача про поважність пропуску строку на звернення до суду із даним позовом, суд апеляційної інстанції виходив з того, що розпаювання земель колишніх колгоспів, яке почало проводитись з 1993 року, є загальновідомим фактом, а тому позивач, як колишній член колгоспу та член КСП, яка працювала в КСП в 1995-1996 роках, повинна була дізнатись і дізналася про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі КСП «Прогрес» державного акту на землю, своє місце проживання на території Миколаївської сільської ради, яке було місцем знаходження колгоспу і КСП «Прогрес», позивач не змінювала.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що позивач мала право на земельну частку (пай), але строк звернення з позовом до суду за захистом порушеного права пропустила майже на 20 років без поважних причин, тому він поновленню не підлягає.

Встановивши обґрунтованість позовних вимог, суд апеляційної інстанції відмовив у позові саме з підстав пропуску строку позовної давності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати прийняту цим судом постанову з направленням справи на новий апеляційний розгляд.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності суд апеляційної інстанції не врахував, що для визначення початку перебігу строку позовної давності, суд повинен встановити не лише факт порушення суб`єктивного права але й те, коли про таке порушення дізналася або могла дізнатися особа, право якої порушено. Для визначення цього моменту суд повинен мати докази, які б об`єктивно свідчили про те, що особа, право якої порушено, дійсно не могла знати про порушення її права.

Пред`являючи вимогу про захист порушеного права після фактичного пропуску строку, позивач вправі послатися на те, що про таке порушення йому стало відомо не в день порушення, а пізніше, називаючи конкретний момент.

Якщо ця обставина буде встановлена відповідними об`єктивними доказами, обчислення строку має відбуватися не з дня порушення права, а з моменту, коли про це дізналося особа, право якої порушено.

Вирішуючи даний спір, суд апеляційної інстанції неправильно визначився із часом виникнення спірних правовідносин, не вирішив питання, коли саме позивач дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, які саме причини пропущення строку позовної давності є поважними.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що за змістом статті 76 ЦК УРСР законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Позивач в момент видачі державного акту у 1996 році вчиняла дії для встановлення її права на земельну частку (пай), також навела поважні причини пропуску строку позовної давності - об`єктивну неможливість знати про факти порушення її права з вини плановика КСП, який, користуючись її юридичною необізнаністю, ввів її в оману та повідомив, що вона не має права на землю.

Суд апеляційної інстанції не з`ясував дійсні обставини справи та у повній мірі не проаналізував доводів позивача, обмежившись лише їх поверховим викладенням.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною дев`ятою статті 5 ЗК України (тут і надалі по тексту у редакції від 22 червня 1993 року) передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Згідно з вимогами частини першої статті 22 ЗК України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право.

Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно з вимогами статей 22, 23 ЗК України та зазначеного указу особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в числі членів колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акта.

Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом колективного сільськогосподарського підприємства на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Установивши, що на час отримання 16 вересня 1996 року КСП «Прогрес» державного акта на право колективної власності на землю позивач була членом цього КСП і мала право на внесення її до списку осіб на розпаювання землі з метою виділення їй у власність земельної ділянки (пай), однак не була включена до такого списку, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог.

Разом з тим, за змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року.

Таким чином, з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, зокрема щодо строків захисту порушеного права - ЦК Української РСР 1963 року.

Згідно з статтею 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до статей 71, 75 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено позовна давність, встановлюється в три роки і позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін.

Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності, суд апеляційної інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, і з урахуванням вказаних норм матеріального права, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що право на позов у ОСОБА_1 виникло з 16 вересня 1996 року (дата отримання КСП «Прогрес» державного акту на право колективної власності), трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК УРСР, минув ще до набрання чинності ЦК України, 2003 року, а отже є підстави для відмови у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності, який пропущено позивачем майже на 20 років і поважних причин пропуску цього строку, які могли б бути підставою для його поновлення, не встановлено.

Апеляційним судом надано належну оцінку доводам позивача про поважність пропуску строку на звернення до суду із даним позовом та об`єктивно враховано, що розпаювання земель колишніх колгоспів, яке почало проводитись з 1993 року, є загальновідомим фактом, а тому ОСОБА_1 , як колишній член колгоспу та член КСП, яка працювала в КСП в 1995-1996 роках, повинна була дізнатись і дізналася про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі КСП «Прогрес» державного акту на землю. При цьому, своє місце проживання на території Миколаївської сільської ради, яке було місцем знаходження колгоспу і КСП «Прогрес», позивач не змінювала.

Аналогічних висновків за подібних обставин дійшов Верховний Суд у постановах: від 26 листопада 2018 року у справі № 395/1324/16-ц (провадження № 61-29106св18), від 20 грудня 2018 року у справі №467/1712/16-ц (провадження №61-15934св18), від 11 лютого 2019 року у справі № 321/296/17 (провадження № 61-28072св18), від 08 травня 2019 року у справі №468/676/17-ц (провадження №61-29914св18).

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність поважних причин для поновлення строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Доводи касаційної скарги позивача зводяться до констатації факту дотримання нею строку позовної давності в силу її необізнаності про порушене право і з урахуванням часу, коли про це стало відомо, зокрема з моменту отримання у лютому 2018 року листа ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області від 21 лютого 2018 року, про неотримання нею сертифікату на земельний пай.

Разом з тим, вказані доводи і докази були предметом перевірки і оцінки апеляційного суду.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

В силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вдається до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання заявника у касаційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №575/476/16 (провадження №14-306цс18), постанову Верховного суду від 14 листопада 2018 року у справі № 444/1949/16-ц (провадження 61-38872св18), оскільки у цих справах інший предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини справи, у порівнянні зі справою, що є предметом даного касаційного перегляду. У цих справах має місце інше матеріально-правове регулювання відносин, ніж у справі, яка переглядається.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Кропивницького апеляційного суду від 27 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська