Постанова

Іменем України

31 січня 2019 року

м. Київ

справа № 303/813/14-ц

провадження № 61-27779св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач - Мукачівська міська рада Закарпатської області,

представник відповідача - ОСОБА_7,

відповідач - ОСОБА_8,

представник відповідача - ОСОБА_9,

третя особа - міськрайонне управління Держкомзему в м. Мукачево та Мукачівському районі Закарпатської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 01 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Фазикош Г. В., Кожух О. А., Готра Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Мукачівської міської ради Закарпатської області, ОСОБА_8, третя особа - міськрайонне управління Держкомзему в м. Мукачево та Мукачівському районі Закарпатської області, вимоги якого уточнив під час розгляду справи та просив:

- визнати незаконним та скасувати пункт 8 рішення Мукачівської міської ради Закарпатської області від 20 серпня 2009 року № 1023 про затвердження акта комісії зовнішнього обстеження земельної ділянки ОСОБА_4 від 18 серпня 2009 року та про встановлення меж землекористувань між домоволодіннями по АДРЕСА_1, згідно із кадастровим планом, виготовленим ТОВ «ГТЗ-Сервіс» та ФОП ОСОБА_10;

- визнати недійсним та скасувати державний акт від 19 жовтня 2009 року про право власності на земельну ділянку площею 0,0587 га по АДРЕСА_1, виданий ОСОБА_8 на підставі рішення Мукачівської міської ради від 17 січня 2005 року, та скасувати його державну реєстрацію.

Позов мотивовано тим, що батьку позивача - ОСОБА_11 надана земельна ділянка площею 600 кв.м для будівництва індивідуального житлового будинку на підставі рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області від 02 листопада 1956 року, а рішенням виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області від 15 березня 1977 року № 78 затверджено акт прийому в експлуатацію побудованого ОСОБА_11 на вказаній земельній ділянці житлового будинку. Межа із земельною ділянкою по АДРЕСА_1 становила 0,50 м. Разом з тим, після смерті батька у січні 1995 року будинковолодіння по АДРЕСА_2 успадкувала дружина батька - ОСОБА_12, яка 08 червня 2007 року відчужила будинок позивачу на підставі договору купівлі-продажу.

У 2004 році ОСОБА_8, набувши право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 Закарпатської області, самовільно, без відома суміжного землекористувача, знищив межові знаки між їхніми земельними ділянками, демонтував металеву огорожу, яка розділяла їхні домоволодіння на відстані 0,50 м від його житлового будинку, та збудувавши капітальний бетонний паркан, захопив частину земельної ділянки позивача.

Суди розглядали справу неодноразово.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 лютого 2015 року у складі судді Гейруш В. Б. у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що право власності ОСОБА_8, посвідчене державним актом, є похідним від рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого він набув право власності. При цьому, відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання незаконним та скасування п. 8 рішення Мукачівської міської ради від 20 серпня 2009 року № 1023, суд дійшов висновку про його відповідність вимогам закону.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 03 червня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання незаконним та скасування пункту 8 рішення Мукачівської міської ради від 20 серпня 2009 року № 1023 про затвердження акта комісії зовнішнього обстеження земельної ділянки ОСОБА_4 від 18 серпня 2009 року та про встановлення межі землекористування між домоволодіннями АДРЕСА_1, згідно із кадастровим планом, виготовленим ГОВ «ГТЗ-Сервіс» (2008 року), позначену літерами В-Г, та згідно із кадастровим планом, виготовленим ФОГІ ОСОБА_10 (2007 року), позначену літерами Г-Л, скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення про задоволення цих вимог.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року касаційні скарги ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення апеляційного суду в частині позовних вимог про визнання недійсним державного акта на право власності на землю та скасування його державної реєстрації скасовано з направленням справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду залишено без змін.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 23 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 лютого 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду скасовано з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

За результатами нового апеляційного розгляду, рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 01 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 20 лютого 2015 року скасовано з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Визнано незаконним та скасовано пункт 8 рішення 49 сесії 5 скликання Мукачівської міської ради Закарпатської області від 20 серпня 2009 року № 1023 про затвердження акту комісії від 18 серпня 2009 року зовнішнього обстеження земельної ділянки ОСОБА_4 по АДРЕСА_2, та про встановлення межі землекористування між домоволодіннями по АДРЕСА_1 згідно кадастрового плану виготовленого ТОВ «ГТЗ-Сервіс» (2008 р.) та фізичною особою підприємцем ОСОБА_10 (2007 р.).

Визнано недійсним та скасовано державний акт від 19 жовтня 2009 року на право власності на земельну ділянку розташовану по АДРЕСА_1 загальною площею 0,0587 га, призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, виданий на ім'я ОСОБА_8 на підставі рішення Мукачівської міської ради Закарпатської області від 17 січня 2005 року та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі.

Скасовано державну реєстрацію державного акту від 19 жовтня 2009 року на право власності на земельну ділянку розташовану по АДРЕСА_1 загальною площею 0,0587 га, призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, виданий на ім'я ОСОБА_8 на підставі рішення Мукачівської міської ради Закарпатської області від 17 січня 2005 року та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що зовнішня межа спірної земельної ділянки, переданої у власність відповідачу ОСОБА_8, з боку будинковолодіння за № 34, що належить позивачу ОСОБА_4 порушує права останнього, оскільки проходить на відстані 0,38 м від будинку позивача, а не 0,50 м, як це зазначено у правовстановлюючих документах на земельну ділянку, належних позивачу. Позивачем доведено факт порушення його прав, і цей факт не спростовано належними, достатніми та допустими доказами поданими відповідачем.

Пункт 8 рішення 49 сесії 5 скликання Мукачівської міської ради від 20 серпня 2009 року № 1023 про затвердження акту комісії від 18 серпня 2009 року зовнішнього обстеження земельної ділянки ОСОБА_4 по АДРЕСА_2, та про встановлення межі землекористування між домоволодіннями по АДРЕСА_1 згідно кадастрового плану виготовленого ТОВ «ГТЗ-Сервіс» (2008 р.) та фізичною особою підприємцем ОСОБА_10 (2007 р.) визнано недійсним та скасовано. Отже відсутня правова підстава вважати, що межі земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_13 по АДРЕСА_1, погоджені у встановленому законом порядку.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_8, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалене ним рішення із залишенням в силі рішення місцевого суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що саме позивач допустив порушення, оскільки його будинок фактично побудовано та розташовано на межі земельної ділянки, тому його вимога відступити від будинку ще на 50 см, призведе до зменшення площі земельної ділянки відповідача.

Апеляційний суд проігнорував заяви представників ОСОБА_8, які перебували у відпустці, про відкладення розгляду справи, та розглянув справу по суті за їх відсутності, чим порушив права відповідача. Під час розгляду справи апеляційним судом не враховано висновку судової будівельно-технічної експертизи від 03 серпня 2012 року, яким встановлено, що земельна ділянка позивача більша на 0,0003 га земельної ділянки відповідача. Вказаним висновком доведено відсутність зменшення однієї земельної ділянки за рахунок збільшення іншої, а може мати місце часткове накладення суміжних ділянок №30 та №36.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі на вищевказане рішення суду апеляційної інстанції. Справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 не погодився з доводами відповідача та посилив залишити ухвалене у справі рішення апеляційного суду без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Інші учасники справи не скористалися правом на подання відзиву на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Предметом апеляційного перегляду, за результатами якого апеляційним судом ухвалено оскаржуване відповідачем у цій справі рішення були позовні вимоги ОСОБА_4 в частині визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого на ім'я відповідача та в частині скасування його державної реєстрації.

У цій же справі рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 03 червня 2015 року, визнано незаконним та скасовано пункт 8 рішення Мукачівської міської ради Закарпатської області від 20 серпня 2009 року № 1023 про затвердження акту комісії від 18 серпня 2009 року зовнішнього обстеження земельної ділянки ОСОБА_4 по АДРЕСА_2, та про встановлення межі землекористування між домоволодіннями по АДРЕСА_1 згідно кадастрового плану виготовленого ТОВ «ГТЗ-Сервіс» (2008 року) та фізичною особою підприємцем ОСОБА_10 (2007 року).

У цій частині вказане рішення апеляційного суду залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року, та набрало законної сили.

Вказаним рішенням апеляційного суду встановлено, що у матеріалах технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 міститься акт обстеження від 13 серпня 2009 року, а не від 18 серпня 2009 року, як зазначено у тексті скасованого рішення міської ради. Причому обом актам (і від 13 серпня 2009 року, і від 18 серпня 2009 року) було надано правову оцінку та вказано на те, що вони обидва не можуть бути визнані законними. Крім того, апеляційний суд вказав й на те, що представник Мукачівської міської ради Закарпатської області, як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час її апеляційного розгляду визнав позов та підтвердив, що оскаржуваним рішенням ради було порушено право ОСОБА_4

На ці ж обставини вказувалось в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року про часткове скасування рішення апеляційного суду та від 20 липня 2016 року про скасування ухвали апеляційного суду з направленням цієї справи на новий апеляційний розгляд.

Згідно зі статтею 152 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час звернення позивачів до суду) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

У справі, що переглядається, апеляційний суд установив, що пункт 8 рішення Мукачівської міської ради Закарпатської області від 20 серпня 2009 року № 1023 про затвердження акту комісії від 18 серпня 2009 року зовнішнього обстеження земельної ділянки ОСОБА_4 по АДРЕСА_2 та про встановлення межі землекористування між домоволодіннями по АДРЕСА_1 визнано недійсним та скасовано, у зв'язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав вважати, що межі земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_13 по АДРЕСА_1, погоджені у встановленому законом порядку.

Крім того, під час розгляду справи апеляційним судом установлено, що при виготовлені кадастрового плану спірної земельної ділянки, переданої ОСОБА_8, її межа з боку будинковолодіння по АДРЕСА_2, яким володіє позивач, встановлена на відстані 0,38 м від будинку позивача, а не 0,50 м, як це відповідає будівельним та іншим нормам.

На підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, зокрема за результатами дослідження матеріалів двох інвентарних справ на будинки за АДРЕСА_1, матеріалів іншої цивільної справи №100/09, розглянутої між цими ж сторонами, а також пояснень судового експерта ОСОБА_14, апеляційним судом встановлено, що фактично зовнішня межа спірної земельної ділянки, переданої у власність відповідачу ОСОБА_8, з боку будинковолодіння за № 34, що належить позивачу ОСОБА_4 порушує права останнього, оскільки проходить на відстані 0,38 м від належного його будинку, а не 0,50 м, як це зазначено у правовстановлюючих документах на земельну ділянку.

Встановивши вказані обставини у сукупності із зібраними у справі доказами, суд апеляційної інстанції дішов обґрунтованого висновку про доведеність факту порушення прав позивача і наявність правових підстав для їх судового захисту, обраним позивачем способом.

При цьому, факт порушення прав позивача не спростовано відповідачем належними, достатніми та допустими доказами. Під час розгляду справи, апеляційним судом роз'яснено сторонам їх право заявити клопотання про призначення у даній справі судової будівельно-технічної експертизи. За клопотанням представника відповідача така експертиза була призначена судом, разом з тим справа була повернута суду без виконання у зв'язку не проведенням стороною відповідача оплати за проведення експертизи.

Доводи касаційної скарги про відсутність коштів на проведення призначеної судом експертизи не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки обов'язок по оплаті експертизи був покладений саме на відповідача, який в силу вимог процесуального закону, з метою доведення тих обставин, на які він посилається на спростування позовних вимог, зобов'язаний був оплатити проведення, призначеної за його клопотанням експертизи.

Посилання у касаційній скарзі на те, що саме позивач допустив порушення, оскільки його будинок фактично розташовано на межі земельної ділянки, не підтверджуються наявними у матеріалах справи належними і допустимими доказами, та спростовуються встановленими у цій справі обставинами.

Доводи касаційної скарги щодо порушення апеляційним судом принципу рівності сторін, нерозгляд заяв представників ОСОБА_8, які перебували у відпустки, про відкладення розгляду справи та розгляд справи за їх відсутності є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи, оскільки судом дотримано принцип рівності сторін у справі, неодноразові заяви представників відповідача про відкладення розгляду справи, яка тривалий час не могла знайти свого вирішення, розглянуті у встановленому процесуальним законом порядку. При цьому, про день час місце розгляду справи сторони, в тому числі сторона відповідача ОСОБА_8, були повідомлені належним чином та їх неявка, в силу вимог процесуального закону не перешкоджала апеляційному суду розглянути справу.

Посилання у касаційній скарзі на неврахування апеляційним судом висновку судової будівельно-технічної експертизи від 03 серпня 2012 року, проведеної в рамках іншої цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до Мукачівської міської ради Закарпатської області, ОСОБА_8 про скасування рішення міської ради, вирішення межового спору та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, не спростовують встановлених у цій справі конкретних обставин справи та висновків апеляційного суду, яких він дійшов за результатами їх правової оцінки.

У справі, що є предметом перегляду, суд апеляційної інстанції перевірив та дав належну оцінку саме тим доказам і обставинам, які стосуються предмету позову та входили до предмету доказування, відповідно до змісту позовних вимог, та щодо яких у сторін виник спір саме у цій справі.

При цьому, в силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вдається до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 01 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська