Постанова

Іменем України

09 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 347/853/18

провадження № 61-10970св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 28 січня 2019 року у складі судді Гордія В. І. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 26 березня 2019 року у складі колегії суддів: Бойчука І. В., Девляшевського В. А., Фединяка В. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання спадкового договору.

Позов обґрунтовано тим, що 12 листопада 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали спадковий договір, який нотаріально посвідчено.

Відповідно до умов укладеного договору відповідач зобов`язалась виконувати передбачені в ньому розпорядження позивача і після смерті ОСОБА_1 набуде права власності на належне йому майно, а саме - 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 та 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1789 га, що знаходиться за цією ж адресою.

Згідно з умовами договору ОСОБА_2 зобов`язувалась забезпечувати проведення прибирання житлового будинку по мірі необхідності, забезпечувати купівлю ліків та забезпечити медичну допомогу у випадку захворювання позивача за рахунок своїх власних коштів, відвідувати позивача у випадку влаштування його до лікарні.

Взяті на себе зобов`язання відповідач не виконувала, оскільки виїхала на постійне місце проживання в смт. Ворзель, Київської області. На листи ОСОБА_1 про необхідність прибирання житлового будинку не відповідала, не забезпечувала купівлю ліків позивачу і медичну допомогу за свої кошти. Фактично ОСОБА_2. відмовилась виконувати взяті на себе зобов`язання, визначені спадковим договором.

Одного разу позивач повернувся до будинку у с. Рожнів і не зміг потрапити до нього, оскільки відповідач забрала ключі від замків вхідних дверей. У зв`язку з цим він звертався із письмовою заявою до Косівського відділу поліції Головного Управління національної поліції Івано-Франківській області.

Рішенням Косівського районного суду від 28 січня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання спадкового договору відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що умовами спадкового договору передбачено підстави для його розірвання, позивачем не доведено наявність істотного порушення умов даного договору ОСОБА_2 .

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 26 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Косівського районного суду від 28 січня 2019 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що судом першої інстанції правильно з`ясовані фактичні обставини справи щодо наявності підстав для розірвання спадкового договору, дана їм належна правова оцінка, а його висновки підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 28 січня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 26 березня 2019 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вказує на те, що судами першої та апеляційної інстанцій не з`ясовано обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, а саме - не надано оцінку його вимогам щодо прибирання житлового будинку та прилеглої до будинку території, листам-повідомленням про його стан здоров`я, вимозі про необхідність проходження медичних обстежень та курсів лікування.

У вересні 2019 року відповідачем ОСОБА_2 подано відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначено про те, що суди надали належну оцінку доказам, встановили обставини справи та правильно застосували норми матеріального права з дотриманням вимог процесуального закону, а тому підстав для їх скасування немає.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 07 червня 2019 року цю касаційну скаргу призначено судді Лесько А. О.

Ухвалою Верховного Суду від 09 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи з Косівського районного суду Івано-Франківської області, та надано строк для подання відзиву сторонами.

Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2019 року № 1758/0/226-19 призначено повторний автоматичний розподіл судової справи та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 347/853/18 (касаційне провадження № 61-10970св19) 03 жовтня 2019 року призначено судді Гулейкову І. Ю.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 12 листопада 2016 року укладено спадковий договір, який посвідчено приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Фединчук С. І. за реєстраційним № 788.

Згідно з пунктом 1.1 даного договору набувач - ОСОБА_2 зобов`язалась виконувати передбачені в ньому розпорядження відчужувача - ОСОБА_1 за життя. У разі смерті відчужувача ОСОБА_2 набуває право власності на його майно, а саме: 1/2 частини житлового будинку та 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,1789 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Пунктом 3.1 оскаржуваного договору передбачено розпорядження відчужувача ОСОБА_1 , які зобов`язується виконувати набувач ОСОБА_2 , зокрема: забезпечувати проведення прибирання житлового будинку по мірі необхідності; забезпечувати купівлю відчужувачу ліків та забезпечити йому медичну допомогу у випадку захворювання за рахунок своїх власних коштів; відвідувати відчужувача у випадку влаштування його до лікарні; поховати відчужувача у разі його смерті.

Нормативно-правове регулювання

Згідно з частиною другою статті 651 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Статтею 654 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом, чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до статті 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Статтею 1305 ЦК України передбачено, що набувач у спадковому договорі може бути зобов`язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття.

Згідно зі статтею 1308 ЦК України спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень. За змістом цього правила інші особи, у тому числі спадкоємці відчужувача, не можуть пред`являти вимоги про розірвання спадкового договору.

Висновки Верховного Суду

С уд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно застосував наведені вище норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для розірвання спадкового договору, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів невиконання спадкового договору ОСОБА_2 .

Судами попередніх інстанцій надано належну оцінку доказам, на які посилався позивач, зокрема: листам ОСОБА_1 із вимогами щодо прибирання житлового будинку та прилеглої до будинку території, повідомленням про стан його здоров`я і вимозі про необхідність проходження медичних обстежень та курсів лікування, та зроблено правильний висновок, що написання даних листів позивачем, без їх належного вручення чи доведення до відома відповідачу, не стверджує про умисне невиконання його розпоряджень відповідачем.

Необґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог з мотивів недоведеності, неправильно виходив з того, що жодного із розпоряджень, перелічених у пункті 3.1 спадкового договору, ОСОБА_2 не було порушено.

Відповідно до статті 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах судових рішень, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх спростували. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, від 18 липня 2006 року).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 28 січня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 26 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик