Постанова

Іменем України

27 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 310/9455/15

провадження № 61-21859св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області у складі судді Стручкової Л. І. від 30 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Пільщик Л. В.,

Краснокутської О. М., Сапун О. А., від 20 січня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовну заяву мотивовано тим, що 18 червня 2007 року між банком та

ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до якого останній був наданий кредит у розмірі 10 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Оскільки позичальник зобов`язання за кредитним договором не виконувала, станом на 31 серпня 2015 року утворилась заборгованість, яка з урахуванням стягнутої заборгованості за рішенням суду від 25 серпня 2010 року, становить 26 915,26 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області

від 30 жовтня 2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк вже звертався до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, який рішенням суду від 25 серпня 2010 року був задоволений, а тому банк має право лише на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, питання про стягнення яких ним не ставилося.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 20 січня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, а рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 жовтня 2015 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, щосуд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази та обґрунтовано вважав за неможливе стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що укладений між сторонами кредитний договір не є розірваним або припиненим, а тому банк має право на отримання процентів, комісії та штрафних санкцій за цим договором до повного погашення заборгованості. Крім того, судами не було надано оцінки тому, що після ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості відповідач

23 грудня 2014 року здійснила зняття коштів з кредитного рахунку у розмірі 30 573,31 грн, а тому висновки судів про відсутність боргу за договором є помилковим.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 лютого 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до анкети-заяви від 18 червня 2007 року ОСОБА_1 отримала у ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитну картку «Універсальна» з кредитним лімітом у сумі 10 000 грн з базовою відсотковою ставкою за користування кредитом у розмірі 2,5% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Строк дії картки становить 2 роки.

У листопаді 2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звертався до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за вказаним договором, яким рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 серпня 2010 року, з урахуванням рішення Апеляційного суду Запорізької області від 17 листопада 2010 року, задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача 6 228,08 грн.

17 серпня 2011 року ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання кредитного договору з дня ухвалення судом апеляційної інстанції рішення. Заява була прийнята банком 17 серпня

2011 року за вхідним № 849, проте відповіді не надано.

Постановою ВДВС Бердянського МУЮ Запорізької області від 30 липня

2014 року закінчено виконавче провадження у зв`язку із фактичним виконанням ОСОБА_1 рішення суду про стягнення з неї на користь

ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 6 228,08 грн.

Звертаючись до суду із цим позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що відповідач умови укладеного між сторонами не виконує, у зв`язку із чим станом на 31 серпня 2015 року у неї утворилася заборгованості у розмірі 26 915,26 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту та процентів у розмірі 25 157,39 грн і штрафів у розмірі 500 грн та 1 257,87 грн (фіксована частина та процентна складова відповідно), за період з 23 грудня 2014 року по 31 серпня 2015 року.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У статті 526 ЦК Українипередбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Строк дії кредитного договору закінчився у листопаді 2009 року у зв`язку із пред`явленням банком вимоги про стягнення усієї заборгованості за кредитним договором, яку рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 серпня 2010 року, з урахуванням рішення Апеляційного суду Запорізької області від 17 листопада 2010 року, задоволено частково. Зазначене рішення боржником виконано.

Матеріали справи не містять доказів про те, що такий кредитний договір було продовжено, а платіжну картку перевипущено.

Оскільки у листопаді 2009 року у банку припинилося право нараховувати проценти за кредитним договором, а також пеню і штрафи, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором.

Що стосується посилання банку на наявну заборгованість за тілом кредиту, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів зняття відповідачем

ОСОБА_1 кредитних коштів після ухвалення судом рішення про стягнення з неї заборгованості. Відповідно до наданої позивачем виписки

23 грудня 2014 року банком було автоматично списано проценти за прострочений кредит і сума заборгованості на цю дату складала

30 977,94 грн. Виписка не містить даних щодо зняття цього дня коштів, про які зазначає ПАТ КБ «ПриватБанк», а тому підстав для стягнення кредиту немає (а. с. 51-76). Отже з цих підстав суди правильно виходили, що розрахунок банку в частині отримання позичальником 23 грудня 2014 року кредитних коштів у сумі 25 573,31 грн є неправильним (а. с. 7-10).

Крім того, відповідно до частини другої статті 303 ЦПК України 2004 року апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Оскільки поважність причин неможливості подання вказаного доказу до суду першої інстанції позивач не обґрунтував, посилання в касаційній скарзі на те, що вирішуючи питання про суди не визначилися із наявною заборгованістю, є безпідставними.

Суди попередніх інстанцій, надавши належну правову оцінку наявним в матеріалах справи доказам (стаття 212 ЦПК України 2004 року), з урахуванням встановлених обставин і вимог (статей 10, 60 ЦПК України

2004 року), дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову банку про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 20 січня 2016 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович