Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 447/1741/14-ц

провадження № 61-1813св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - Демнянська сільська рада Миколаївського району Львівської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 04 липня 2018 року у складі судді Карбовнік І. М. та постанову Львівського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Демнянська сільська рада Миколаївського району Львівської області, про усунення перешкод.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що рішенням від 25 лютого 1992 року № 21 Виконавчого комітету Демнянської сільської ради «Про виділення земельної ділянки під будівництво житлового будинку ОСОБА_1 » йому виділено під будівництво житлового будинку земельну ділянку площею 0,15 га в с. Демня, якою він користувався за цільовим призначенням. Рішенням Виконавчого комітету Демнянської сільської ради від 11 серпня 1994 року № 37 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування» йому надано безкоштовно у приватну власність та постійне користування земельну ділянку, розміром 0,15 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд і для ведення особистого підсобного господарства. На підставі цього рішення, 02 квітня 1996 року йому видано державний акт на право приватної власності на землю Серії ЛВ № 1350, який зареєстровано за № 166 у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю. На цю земельну ділянку ПП «ГЕОВІВАТ» виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд. Згідно з державним актом про право власності на землю Серії ЛВ № 1350 площа належної йому на праві власності земельної ділянки становить 0,15 га з геометричними розмірами по периметру від точки «А» через точки «Б-В-Г» за годинниковою стрілкою - 25 метрів; 60 метрів; 25 метрів; 60 метрів. На виділеній земельній ділянці згідно з виданим будівельним паспортом на забудову земельної ділянки, він у 1992 року розпочав будівництво житлового будинку, на який після завершення його будівництва отримано право власності на підставі рішення від 28 березня 2012 року № 11 Виконавчого комітету Демнянської сільської ради «Про оформлення права власності на індивідуальний житловий будинок та господарську будівлю», а також згідно зі свідоцтвом про державну реєстрацію прав № НОМЕР_2 та свідоцтвом на нерухоме майно серії НОМЕР_1.

ОСОБА_2 у період із листопада 2013 року до березня 2014 року встановила огорожу своєї земельної ділянки у вигляді мурованої стіни на приватизованій ним земельній ділянці, незаконно захопивши частину його земельної ділянки та здійснює перешкоди у реалізації його права власності на цю земельну ділянку. Жодної огорожі в сторону земельної ділянки ОСОБА_2 він не встановлював. ОСОБА_3 свою огорожу у вигляді сітки, прикріпленої до стовпчиків, на частині його земельної ділянки встановив кількома роками раніше, проте факт порушення ним його землеволодіння встановлено лише під час судового розгляду справи за його позовом у спорі щодо усунення перешкод у реалізації права власності на земельну ділянку. Жодної огорожі в сторону земельної ділянки ОСОБА_3 він не встановлював. Сам факт незаконного захоплення відповідачами частини його земельної ділянки шляхом встановлення їхньої огорожі на його землі та вчинення перешкод у реалізації його права власності на земельну ділянку зафіксовано неодноразовими актами обстеження, зокрема, актами обстеження його земельної ділянки від 11 вересня 2012 року та від 16 листопада 2013 року, а також складеною землевпорядником ОСОБА_4 схемою земельних ділянок на АДРЕСА_1 . Встановлення відповідачами огорожі на його землі призвело до зменшення площі його земельної ділянки на 0,0065 га, внаслідок чого загальна площа його земельної ділянки зменшилася з 0,15 га до 0,1435 га.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених вимог, просив зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у володінні належною йому на праві приватної власності земельною ділянкою на АДРЕСА_1 ; з цією метою зобов`язати відповідачів демонтувати і забрати із його земельної ділянки їх незаконно встановлені огорожі господарств та повернути розміри земельної ділянки відповідно до меж його землеволодіння, визначених правовстановлюючим документом - державним актом на право приватної власності на землю від 02 квітня 1996 року серії ЛВ № 1350; для приведення земельної ділянки відповідно до меж його землеволодіння, зобов`язати: ОСОБА_2 демонтувати (знести) з його землі огорожу господарства по всій довжині цієї огорожі від точки «Б» до точки «В» згідно з його планом зовнішніх меж земельної ділянки на державному акті на право приватної власності на землю серії ЛВ № 1350, звільнивши його земельну ділянку по її ширині на відстань 95 см у напрямку від точки «Г» до точки «В» згідно з планом на його державному акті; ОСОБА_3 демонтувати (знести) з його землі огорожу господарства по всій довжині цієї огорожі від точки «А» до точки «Г» згідно з його планом зовнішніх меж земельної ділянки на державному акті на право приватної власності на землю Серії ЛВ № 1350, звільнивши його земельну ділянку по її ширині на відстань 95 см у напрямку від точки «В» до точки «Г» згідно з планом на його державному акті.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 04 липня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позовна заява є безпідставною, в судовому засіданні позивачем не доведено обставин, на які він посилається на підтвердження своїх вимог, позивачем не подано, а судом не здобуто доказів, які б підтвердили обставини, викладені у позовній заяві, позивачем не надано, зокрема, доказів, що підтверджують факт порушення прав позивача на користування земельною ділянкою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Постановою Львівського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що фактична площа земельної ділянки ОСОБА_1 не відповідає площі земельної ділянки, вказаній у державному акті на право приватної власності на землю від 02 квітня 1996 року Серії ЛВ № 1350. Цей факт підтверджений висновком судової земельно-технічної експертизи від 29 травня 2017 року, проте позивачем не доведено, що саме діями ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зменшено розмір земельної ділянки, яка належить позивачу, оскільки фактична площа земельної ділянки ОСОБА_2 є також меншою від площі земельної ділянки, вказаній у державному акті на право приватної власності на землю, виданому на її ім`я.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У січні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 04 липня 2018 рокута постанову Львівського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що фактична площа земельної ділянки не відповідає площі земельної ділянки, вказаній у державному акті на право приватної власності на землю від 02 квітня 1996 року Серії ЛВ № 1350 і цей факт підтверджений висновком судової земельно-технічної експертизи від 29 травня 2017 року. Під час призначення судової земельно-технічної експертизи, безсумнівно вбачається створення обставин неможливості доведення стороною позивача певних обставин згідно з поданою позовною заявою, оскільки суд із якихось причин особистої прихильності сприяв у доведенні обставин лише бездоказових заперечень ОСОБА_2 .

У квітні 2019 року ОСОБА_2 подала до суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що Демнянська сільська рада не може бути учасником справи, оскільки від 2015 року такої юридичної особи не існує, а у селі Демня Миколаївського району Львівської області взагалі немає сільської ради як органу місцевого самоврядування, є лише сільський староста. При складанні актів та планів спірних земельних ділянок за заявами позивача у його присутності, які є в матеріалах справи, ніколи така обставина не була встановлена чи виявлена.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Обставини встановлені судами

Згідно з державним актом на право приватної власності на землю Серії ЛВ № 1350 від 02 квітня 1996 року позивачу належить земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до державного акта на право власності на землю Серії ЛВ № 1350 площа належної ОСОБА_1 земельної ділянки становить 0,15 га з геометричними розмірами по периметру від точки «А» через точки «Б-В-Г» за годинниковою стрілкою - 25 м; 60 м; 25 м; 60 м.

На виділеній земельній ділянці згідно з будівельним паспортом на забудову земельної ділянки, позивачем 1992 року розпочато будівництво житлового будинку, на який після завершення його будівництва отримано право власності на підставі рішення Виконавчого комітету Демнянської сільської ради від 28 березня 2012 року № 11 «Про оформлення права власності на індивідуальний житловий будинок та господарську будівлю», а також згідно зі свідоцтвом про державну реєстрацію прав № НОМЕР_2 та свідоцтва на нерухоме майно Серії НОМЕР_1.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК Українияк частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши, що фактична площа земельної ділянки ОСОБА_1 не відповідає площі земельної ділянки, вказаній у державному акті на право приватної власності на землю від 02 квітня 1996 року Серії ЛВ № 1350, що також підтверджується висновком судової земельно-технічної експертизи від 29 травня 2017 року, а позивач як на підставу своїх вимог не надав суду жодного належного та допустимого доказу про те, що саме ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за рахунок належної позивачу земельної ділянки збільшили площі належних їм земельних ділянок, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки фактична площа земельної ділянки ОСОБА_2 є також меншою від площі земельної ділянки, вказаній у її державному акті на право приватної власності на землю.

Крім того, згідно з висновком судової земельно-технічної експертизи від 29 травня 2017 року № 6055-6061, фактичні площі земельних ділянок № 27 , 29, 31, 33, 35 на АДРЕСА_1 , що належать відповідно ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не відповідають площі та межам, що визначені у їхніх державних актах на право власності на земельні ділянки.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову та залишаючи його без змін, суди першої та апеляційної інстанцій із урахуванням норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, враховуючи аргументи та доводи сторін у справі, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав, передбачених статтею 152 ЗК України для усунення порушень прав позивача на землю, оскільки доказами, що містяться у матеріалах справи підтверджується відсутність порушених прав ОСОБА_1 відповідачами, так як їхні земельні ділянки є також меншими за площею, ніж це передбачено державними актами на право власності на землю.

Аргументи касаційної скарги є ідентичними аргументам, що були викладені заявником у його апеляційній скарзі, та є такими, що не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі; враховуючи правомірний правовий результат вирішення спору судами першої та апеляційної інстанцій, підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 04 липня 2018 рокута постанову Львівського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик