Справа №7555/2318/19 Головуючий у 1 інстанції- Марфіна Н.В.
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 грудня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 12 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у правах захисту прав дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батьком,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним вище позовом, який надалі уточнив і мотивував тим, що він з відповідачкою ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі із 02 листопада 2012 року, від якого у них народився син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

До листопада 2017 року сторони проживали разом у належній йому квартирі в належних умовах для дитини, проте з 20 листопада 2017 року відповідачка без відомих підстав переїхала до іншої квартири разом з сином. Як пізніше з`ясувалося по теперішній час відповідачка разом з сином проживає у своєї матері, а його будь-які спроби налагодити взаємовідносини з відповідачкою і знову жити разом однією сім`єю були проігноровані як і спроби бачитися з сином. Вказує, що умови де проживає відповідачка разом з сином не є нормальними та допустимими для дитини, поведінкою відповідачки грубо порушуються права дитини та його права у спілкування з сином. За таких обставин, для врегулювання відносини з відповідачкою, позивач звернувся до органу опіки та піклування, за результатом розгляду даного питання, комісією рекомендовано сторонам звернутися до психолога та після чого повторно звернутися з цим питанням для розгляду, проте відповідачкою дану рекомендацію було проігноровано, а тому він вимушений був повторно звернувся до органу опіки та піклування. 24 жовтня 2018 року органом опіки і піклування прийнято рішення яким визначено за домовленістю сторін його участь у вихованні сина у певний спосіб. Проте, незважаючи на дане рішення, відповідачка та її рідні чинять йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, погрожують та не надають будь-якої інформації про дитину, її стан та здоров`я. На даний час конфлікт з відповідачкою не врегульований, у позивача відсутній

- 2 -

доступ до сина та можливість спілкування з ним. Зазначив, що він позитивно характеризуються за місцем роботи, має стабільний дохід, належні умови проживання для дитини та все необхідне для забезпечення повноцінного розвитку та виховання дитини.
Після уточнення позовних вимог просив зобов`язати відповідачку не чинити перешкод у спілкуванні з сином ОСОБА_4 , визначити спосіб участі батька у вихованні сина встановивши час їх спілкування, а саме: кожної середи з 18. год. до 21 год. без участі відповідача; перша і третя субота з можливістю ночівлі за місцем проживання позивача з 10 год. до 10 год. наступного дня без участі відповідача; друга та четверта неділя з 10 год. до 21 год. без участі відповідача; планування та проведення спільного відпочинку відповідно до графіку відпусток позивача без участі відповідача.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 вересня 2019 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити позивачу перешкод у спілкуванні з їх спільною дитиною сином ОСОБА_5 .Визначеноспосіб участі батька ОСОБА_3 у вихованні його малолітнього сина у формі спілкування з малолітнім сином: - кожної середи з 18 год. 00 хв. до 21 год. 00 хв. без присутності матері дитини ОСОБА_2 ; - перша та третя субота кожного місяця з 10 год. 00 хв. до 10 год. 00 хв. наступного дня з ночівлею дитини за місцем проживання ОСОБА_3 без присутності матері дитини ОСОБА_2 ; - друга та четверта неділя кожного місяця з 10 год. 00 хв. до 21 год. 00 хв., без присутності матері дитини ОСОБА_2 . В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, відповідачка ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на невірну оцінку судом доказів у справі та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Скарга мотивована тим, що суд при прийнятті рішення у тому числі узяв до уваги показання свідка, які є неправдиві. Суд не оцінив як доказ обставину, що відповідачка разом з сином на прохання позивача поверталась до його квартири для спільного проживання, проте позивач мав незадовільну поведінку, перебував під наркотичним сп`янінням, був агресивним та під час сварки здійснив фізичне насилля над нею та сином, що було зафіксовано правоохоронними органами, за наслідком чого позивача було притягнено до адміністративної відповідальності. Також суд не оцінив довідку про психологічний стан неповнолітнього сина ОСОБА_4 , в якій зазначено що, в ході обстеження виявлено підвищений рівень тривожності малолітнього за наслідками конфліктів в сім`ї та застосування позивачем психологічного та фізичного насильства. Не враховано інтереси дитини, що ОСОБА_4 сам не бажає бачитись з батьком, через сформований страх насильства з боку батька. Також не враховано, що відповідно до рішення органу опіки і піклування позивач у вказаний час для побачення з сином не з`являвся.

Позивач ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне та обгрунтоване рішення і правомірно задоволив позовні вимоги частково, а доводи апеляційної скарги відповідачки є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.
Відповідачка ОСОБА_2 подала заперечення на відзив, де зазначає, що доводи наведені в відзиві не підтвердженні належними засобами доказуваннями та спростовуються наявними в матеріалах справи документами та не можуть бути прийняті до уваги.
В суді апеляційної інстанції відповідачка ОСОБА_2 подану апеляційну скаргу підтримала, просила задоволити та скасувати рішення Дніпровського районного суду м.Києва від як незаконне.

- 3 -

Позивач ОСОБА_3 та його представник адвокат Борецький В.В. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що батьки мають рівні права на участь у вихованні дитини, а тому обмеження позивача у спілкуванні із сином ОСОБА_4 порушує його батьківські права.
При цьому суд, з урахуванням зібраних доказів, в тому числі показів свідків, висновку спеціаліста щодо психологічного стану дитини, акту обстеження умов проживання батька дитини, відсутності даних щодо негативного фізичного стану здоров`я дитини, віку дитини та необхідності прийняття участі батька у вихованні, дійшов висновку, що заявлений порядок спілкування з дитиною буде відповідати якнайкращим інтересам самої дитини та встановлюється з урахуванням можливості погодження його між сторонами у відповідний спосіб.
Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Згідно з ч.ч.8, 9 та 10 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до ст.ст.18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Пунктом 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини з кимось з батьків.
Згідно з п.3 ст.9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це
- 4 -

суперечить найкращим інтересам дитини.
У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - СЄПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansenv. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).
Відповідно статті 51 Конституції України кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Згідно з ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті зазначає, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини, не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ч.ч.1 та 3 ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.
Статтею 153 СК Українипередбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою.
Згідно ч.ч.2-3 ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, а той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Відповідно до ст.15Закону України «По охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони із 02 листопада 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сім`я сторін розпалася, рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 24 травня 2019 року шлюб розірвано.

На даний час сторони проживають окремо.
Дитина зареєстрована та проживає за місцем реєстрації відповідачки в квартирі АДРЕСА_1 .

За змістом ордеру на жиле приміщення №74466 від 23 березня1990 року, квартира АДРЕСА_2 складається з однієї кімнати, житловою площею 10,0 кв.м.

Відповідно до акту обстеження умов проживання дитини, для виховання і розвитку дитини створено такі умови: дитина має окремий куточок (стіл для навчання, ліжко з мамою, шафа для одягу, іграшки, килим, особисті речі).

Згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 24 вересня 1997 року,

- 5 -

квартира АДРЕСА_3 належить позивачу та ОСОБА_5 в рівних долях.

Відповідно до акту обстеження умов проживання батька дитини №118 від 11 квтіня 2018 року, умови проживання відповідають вимогам, в одній з кімнат квартири проживає батько дитини (розкладний диван, два розкладні крісла, письмовий стіл, комп`ютер, меблева стінка, поличка з одягом дитини, іграшки, спортивне приладдя). Для проживання та розвитку дитини створено такі умови: дитина не проживає за даною адресою з 20 листопад 2017 року, одну з кімнат квартири батько виділив для проживання дитини (ліжко, шафа, сервант, телевізор, крісло).

Згідно змісту Витягу з протоколу №4 засідання комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 14 березня 2018 року за зверненням позивача, рекомендовано сторонам звернутись до психолога центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, після консультацій психолога повторно розглянути зазначене питання.

З Інформаційної довідки про психологічний стан неповнолітнього на момент обстеження №26 від 23 жовтня 2018 року № 42/691, вбачається, що дитина складно йде на контакт, має складності у взаємодії і комунікації, спілкується лише в ситуації гарантованої безпеки для дитини та немає навичок поведінки в незвичній ситуації, має підвищений рівень тривожності. Дитині потрібен час на звикання до оточення, далі дитина вже спілкується охоче, завдання виконує, ознак тривожності не виявляє. Емоційна сфера дитини на момент обстеження була без агресивних проявів. У дитини є потреба в увазі й любові, також є висока потреба в безпеці. Можна припустити, що на почуття безпеки негативно впливає ситуація непорозуміння між батьком та мамою дитини. Ситуацію між батьками, щодо кращого варіанту спілкування хлопчика і тата можливо було б опрацювати за допомогою медіатора. Батькам рекомендовано спробувати вирішити конфлікт через медіацію та порузуміння між ними.

За змістом Витягу з розпорядження № 609 від 02 листопад 2018 року Дніпровської районної у м.Києві державної адміністрації «Про визначення способів участі батька у вихованні малолітньої дитини», визначено участь батька у формі спілкування з малолітнім сином щосереди з 18-00 години до 21-00 годи, у вихідні дні перша і третя субота та друга і четверта неділя з 10-00 години до 20-00 години.

Постановою Київського апеляційного суду 21 грудня 2018 року скасовано постанову Деснянського районного суду м. Києва від 19 листопада 2018 року та закрито провадження по справі за відсутністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.1732 КУпАП.

З матеріалів справи вбачається, що позивач має позитивні характеристики за місцем роботи та проживання. Згідно довідки № 283 від 05 лдипня 2019 року, підполковник ОСОБА_3 з 10 жовтня 2017 року до цього часу перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України «Міжнародний міжвідомчий багатопрофільний центр підготовки підрозділів».

Відповідно до копій довідок про проходження психіатричного та наркологічного огляду від 09 листопада 2018 року які містяться в матеріалах справи, психіатричні та наркологічні протипоказання для виконання службових обов`язків не виявлено.

За змістом характеристик з місця роботи та місця проживання відповідачки, остання характеризується позитивно. Відповідачка також позитивно характеризується за місцем навчання сина у ДНЗ № 746.

- 6 -

З характеристики на дитину ЗДО № 296 вбачається, що хлопчик спокійний, чемний, вихований, з однолітками не конфліктує, мама дитини характеризується позитивно. До дитячого садочка кілька разів приходив батько. Нікіта неохоче йшов до тата.

Також судом встановлено, що відповідачкою чиняться перешкоди позивачу у спілкуванні із сином та перешкоди в участі у її вихованні, зокрема позивач більше року не бачить дитину і не може з нею спілкуватися.

За таких обставин суд обгрунтовано прийшов до висновку, що відповідачкою чиняться перешкоди у спілкуванні з дитиною та участі у її вихованні, що у суперечить ст.ст.141, 153, 157 СК України, ст.15 Закону України «По охорону дитинства» позбавляє позивача на безперешкодне спілкування з сином.

Обставин, які свідчать про те, що спілкування батька із сином перешкоджає нормальному розвиткові дитини, що батько обирає форми і методи виховання, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, судом не встановлено.
З метою відновлення порушених прав позивача на вільне спілкування з дитиною та участь у вихованні дитини, суд правильно визначив способи участі останнього у вихованні дитини шляхом надання йому можливості систематичних побачень, можливості спільного відпочинку, та визначив місце і час їхнього спілкування.
Колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги про те, що суд неправомірно вирішив справу, не врахувавши агресивну поведінку позивача, який під час сварки з відповідачкою перебував під наркотичним сп`янінням та скоїв фізичне насилля над нею та сином, що було зафіксовано правоохоронними органами та притягнуто позивача до адміністративної відповідальності.

Так з матеріалів справи вбачається, що постановою Київського апеляційного суду від 21 грудня 2018 року скасовано постанову Деснянського районного суду м.Києва від 19 литсопада 2018 року та закрито провадження по справі за відсутності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.1732 КУпАП, де зазначено, про відсутність об`єкту складу правопорушення, оскільки сторони розірвали шлюб. Будь-яких інших доказів про вчинення позивачем фізичного насилля чи агресивної поведінки з його боку не зафіксовано та підтверджується наявною в матеріалах справи позитивною характеристикою з місця роботи та місця проживання позивача.

Також матеріалами справи спростовуються твердження відповідачки про перебування позивача під наркотичним сп`янінням, матеріалами підтверджується, що позивач перебуває на військовій службі в період з 10 жовтня 2017 року по сьогоднішній день та проходить регулярно обов`язковий профілактичний психіатричний та наркологічний огляд, згідно довідок наявних в матеріалах справи, протипоказань не виявлено.

Доводи апеляційної скарги, що суд в оскаржуваному судовому рішенні не оцінив, як доказ інформаційну довідку про психологічний стан неповнолітнього сина, його підвищений рівень тривожності, що був спричинений за думкою скаржниці наслідком конфліктів в сім`ї та застосування психологічного та фізичного насилля з боку позивач та в результаті чого, син йде до батька не охоче колегія суддів не приймає до уваги враховуючи наступне.
Матеріали справи не містять доказів неналежного ставлення позивача до свого сина, а також докази того, що саме поведінка позивача негативно вплинула на підвищений рівень тривожності сина.
Також слід зазначити, що при вирішенні даного спору недоцільно брати до уваги за основу думку 6-ти річної дитини, оскільки думка малолітньої дитини формується під впливом матері, з якою останній проживає, яка негативно вдіноситься до позивача.

- 7 -

Окрім того, малолітній в силу віку та стану розвитку не може самостійно до кінця розуміти чи в його інтересах спілкування з батьком.

Відхиляючи дані доводи, колегія суддів в том числі виходить з того, що право позивача як батька спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні гарантоване ст.ст.153, 157 СК України і є безумовним.
Обмеження такого права чи його позбавлення можливе лише у виключних випадках.
Законодавство не містить переліку причин, за наявності яких можливо позбавити батьків права на спілкування з їх дітьми, проте виходячи із загальних засад регулювання сімейних відносин, закріплених у ст.7 СК України, враховуючи Конституцію України та ратифіковані Україною міжнародні акти, під такими причинами слід розуміти вийняткові обставини, які можуть становити загрозу життю чи здоров`ю дитини при спілкуванні з нею. Такими причинами можуть бути наприклад захворювання батьків, яке є небезпечним для дитини, їх алкоголізм або наркоманія, агресивна чи зухвала поведінка, побої, знущання, намагання завдати дитині фізичної чи психологічної травми, їх недієздатність тощо.

У справі відсутні будь-які докази про наявність вийняткових обставин, які б перешкоджали чи унеможливлювали участь позивача як батька у вихованні сина ОСОБА_7 . Встановлено, що позивач є військовослужбовцем, позитивно характеризується, матеріально забезпечений, має власне житло і жодного факту неналежної поведінки чи відношення до сина з боку позивача в цей період судом не встановлено. Зокрема не встановлено, що він його бив, не годував, не доглядав, негативно виховував чи справляв інший негативний вплив.

Посилання відповідачки на наявність між сторонами конфлікту не є перешкодою для обмеження прав позивача на спілкування з сином і не впливає на його права.

При цьому колегія суддів виходить з того, що сторони не повинні переносити свої особисті взаємини у площину відносин із малолітнім нікітою і це є їх обов`язком згідно ч.ч.8,9 ст.7 СК України.
Посилання скаржника у апеляційній скарзі на те, що вона ніколи не чинила перешкоди батьку бачитися з сином та вільно спілкуватися з ним, не забороняла та не має наміру забороняти бачитися позивачу з сином, на даний час син сам відмовляється від зустрічі з батьком, такі доводи спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що позивач неодноразово звертався з заявою до органу опіки та піклування про грубе порушення прав дитини та його батьківських прав у зв`язку із обмеженням відповідачки у його спілкування з сином та створення йому перешкод для зустрічі. Також встановлено, що позивач не спілкується із сином бульше року, не знає до якої школи пішов його син та де навчається, відповідачка про дані обставини не повідомляє позивача.
Твердження скаржника в апеляційній скарзі, що суд на обґрунтування своєї позиції при прийнятті рішення послався у тому числі і на показання свідка, якого відповідачка навіть не знала, та який давав неправдиві свідчення, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони не впливають на законність ухваленого рішення суду.
Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відсутністі підстав для задоволення позову, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 12 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: