КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/3776/18 Головуючий у суді І інстанції Мальцев Д.О.
Провадження № 22-ц/824/95/2019 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Олійника В.І., Кулішенка Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Концерн «Київпідземшляхбуд» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Концерн «Київпідземшляхбуд» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

У січні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, мотивуючи його тим, що він працював на посаді директора з питань розвитку у ТОВ «Концерн «Київпідземшляхбуд». На початку грудня 2016 року його було звільнено із займаної посади. Проте всупереч вимогам чинного законодавства, з вини відповідача його не було ознайомлено з відповідним наказом про звільнення, не видано належним чином оформлену трудову книжку, не проведено розрахунку по виплаті заробітної плати за жовтень та листопад 2016 року, не виплачено компенсацію за невикористану відпустку, а також не здійснено повного розрахунку при звільненні. У зв'язку з наведеним та з урахуванням збільшених позовних вимог, ОСОБА_3 просив стягнути з ТОВ «Концерн «Київпідземшляхбуд» на його користь заборгованість по заробітній платі за жовтень та листопад 2016 року у розмірі 36 590,91 грн.; середній заробіток за період з 1 грудня 2016 року по 7 травня 2018 року у розмірі 349 488,76 грн.; грошову компенсацію за невикористану відпустку в кількості 173 календарні дні у розмірі 111 881,43 грн. та зобов'язати відповідача надати йому належним чином оформлену трудову книжку.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Концерн «Київпідземшляхбуд»на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі у розмірі 36 590,91 грн., середній заробіток за період з 1 грудня 2016 року по 10 липня 2018 року у розмірі 392 684,00 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 111 881,43грн., без вирахування податків, зборів та обов'язкових платежів, а всього - 541 156,34 грн. Стягнуто з ТОВ «Концерн «Київпідземшляхбуд» в дохід держави судовий збір у розмірі 8 810,00 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду у частині стягненні суми середнього заробітку за один місяць.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідач, через представника - адвоката ОСОБА_4, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивачем була подана заява про звільнення з роботи за власним бажанням без вимоги про надання копії відповідного наказу, тому адміністрацією відповідача дана копія не надавалась. До моменту пред'явлення позову, зловживаючи положеннями статті 116 КЗпП України, позивач умисно тривалий час не пред'являв жодних вимог про проведення з ним розрахунку при звільненні та не надав будь-яких банківських реквізитів щодо зарахування цих сум. У день звільнення та отримання трудової книжки позивач знав про порушення свого права, проте звернувся до суду з пропуском тримісячного строку, встановленого частиною 1 статті 233 КЗпП України.

За правилом частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку лише в частині задоволення позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 392 684,00 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Посилається на те, що відповідач свідомо проігнорував положення частини 2 статті 233 КЗпП України, згідно якого у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Під заробітною платою, що належить працівнику, або за визначенням, наведеним у частині 2 статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою слід розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснено нарахування таких виплат.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 2 січня 2008 року працював на посаді директора з питань розвитку у ТОВ «Концерн «Київпідземшляхбуд» на підставі наказу № 2-к від 2 січня 2008 року (а.с. 69).

Позивач звернувся до відповідача із заявою про звільнення із вказаної посади за власним бажанням з 25 листопада 2016 року (а.с. 63).

Відповідно до наказу ТОВ «Концерн «Київпідземшляхбуд» № 120-к від 21 листопада 2016 року «Про звільнення з роботи», позивача звільнено із займаної посади директора з питань розвитку з 24 листопада 2016 року за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням (а.с. 64).

З матеріалів справи вбачається та не заперечувалося сторонами, що заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі складає 36 590,91 грн., а саме за жовтень 2016 року - 20 125,00 грн., а за листопад 2016 року - 16 465,91 грн. (а.с. 69). При цьому, компенсація за невикористану відпустку 173 календарні дні складає 111 881,43 грн. (а.с. 70).

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що з вини відповідача не проведено розрахунку при звільненні позивача у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, а тому з відповідача підлягає до стягнення середній заробіток за час затримки по день ухвалення рішення, який обчислюється виходячи із середньомісячного заробітку позивача за два місяці, що передували звільненню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

У відповідності до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України установлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації кошти у визначені статтею 116 КЗпП України строки, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач не провів розрахунок з позивачем як в день звільнення, так і під час розгляду справи, а тому останній має право на отримання сум, визначених частиною 1 статті 117 КЗпП України.

Судом наведено розрахунок при задоволенні грошової вимоги, з'ясовано його обґрунтованість та правильність. У той же час спору щодо розміру належних до виплати сум між сторонами не існує, відповідач в апеляційній скарзі не оспорює стягнутий розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні та не заперечує наявність заборгованості по заробітній платі та по виплаті компенсації за невикористану відпустку.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не мав будь-яких підстав для відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, а при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

При цьому невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно із частиною 1 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012 вирішено, що в аспекті конституційного звернення положення частини 1 статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статтей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Тобто, початок перебігу тримісячного строку звернення із заявою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки починається з наступного дня після виплати всіх належних позивачеві при звільненні сум, а не з дня його звільнення з роботи, як зазначав відповідач. У даному випадку перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку, який не настав.

За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статтей 12, 13, 81 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статтей 263 - 265 ЦПК України, підстави для його скасування в оскаржуваній частині відсутні.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Концерн «Київпідземшляхбуд» залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 липня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Олійник

Ю.М.Кулішенко