Постанова

Іменем України

04 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 308/7967/15-ц

провадження № 61-5269св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Білоцерковця Юлія Сергійовича на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 29 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Леска В. В., Готри Т. Ю., Джуги С. Д.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат, 3 % річних за прострочення виконання зобов?язання та відсотків за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 05 червня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № BL4963, згідно якого відповідачка отримала кредит у сумі 170 000,00 доларів США зі сплатою 11,5 % річних, строком до 01 червня 2028 року.

У зв`язку з невиконанням позичальником взятого на себе зобов`язання

рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від

29 червня 2010 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за вказаним кредитним договором в загальному розмірі 1 553 676,03 грн.

Зазначене судове рішення залишається виконаним частково (з червня

2010 року відповідачем сплачено 419 175,77 грн), тому у відповідності до статті 625 ЦК України банк вважає, що боржник зобов`язаний відшкодувати кредитору інфляційні втрати та три процента річних від простроченої суми боргу.

ПАТ «Універсал Банк», з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь інфляційні втрати за період з травня 2012 року по травень 2015 року в сумі 839 530,19 грн, 3 % річних за прострочення виконання зобов?язання в розмірі 102 105,02 грн та заборгованість по нарахованим відсоткам за кредитним договором від 05 червня 2008 року № BL4963 за період з 05 грудня

2009 року по 31 серпня 2015 року в розмірі 118 512,99 доларів США, вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від

18 травня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування кого заявлено відповідачем.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 29 листопада

2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Універсал Банк» задоволено.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від

18 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором № BL4963 від 05 червня 2008 року у вигляді інфляційних втрат за період з травня 2012 року по травень 2015 року в сумі 839 530,19 грн, 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання у сумі 102 105,02 грн та заборгованість по несплачених відсотках за період з 05 грудня 2009 року по 31 серпня 2015 року в сумі 118 512,29 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» судові витрати по оплаті судового збору в сумі 4 019,40 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив із того, що оскільки рішення суду про дострокове стягнення заборгованості не виконано в повному обсязі, банк правомірно звернувся до суду за захистом своїх інтересів, а саме: стягнення суми втрат від інфляції, 3 % річних від простроченої суми та відсотків за користування кредитними коштами, нарахування яких згідно умов кредитного договору банк може проводити протягом часу дії такого договору.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки останній платіж на добровільне виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 червня 2010 року відповідачем сплачено 09 січня 2015 року, а з цим позовом банк звернувся до суду у липні 2015 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності та в межах дії кредитного договору.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

23 грудня 2016 року представник ОСОБА_1 - адвокат Білоцерковець Ю. С. через засоби поштового зв?язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Закарпатської області від 29 листопада 2016 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що індексації підлягає тільки грошова одиниця України - гривня. Наявність судового рішення про стягнення грошового боргу із зазначенням еквівалента суми в національній валюті не змінює правову природу грошового зобов?язання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Є безпідставною вимога банку про стягнення 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки правова природа зобов?язання зі сплати 3 % річних не є штрафною санкцією та застосовується у тому разі, якщо договором не передбачено підвищення відсотків за прострочення виконання зобов?язань. У кредитному договорі пунктом 1.3.2 передбачено підвищення відсоткової ставки за прострочення виконання зобов?язання до 23 %, а тому положення статті 625 ЦК України щодо стягнення 3 % річних у даному випадку не підлягають застосуванню.

Не підлягає стягненню заборгованість по несплачених відсотках, оскільки позивачем не визначено відповідний еквівалент у гривнях.

Апеляційний суд дійшов неправильного висновку щодо відсутності підстав для застосування строків позовної давності, оскільки строки давності можуть перериватися лише у межах строку давності, а не після нього, як у даному випадку - через п?ять років.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 лютого 2017 року поновлено представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_3 строк на касаційне оскарження. Відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.

Зупинено виконання рішення апеляційного суду Закарпатської області від 29 листопада 2016 року до закінчення касаційного провадження.

У лютому 2017 року матеріали цивільної справи надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У травні 2017 року матеріали цивільної справи надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року касаційну скаргу разом з матеріалами цивільної справи передано до Верховного Суду.

Розпорядженням від 07 червня 2019 року № 631/0/226-19 за касаційним провадженням № 61-5269св18 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 07 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Короткий зміст фактичних обставин справи:

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 05 червня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк») та ОСОБА_1 (прізвище змінено на ОСОБА_1 укладено кредитний договір № BL4963, згідно якого остання отримала кредит у сумі 170 000,00 доларів США, зі сплатою 11,5 % річних, строком до 01 червня 2028 року.

У зв?язку з неналежним виконанням зобов?язань за вказаним кредитним договором, ПАТ «Універсал Банк» у 2010 році звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за вказаним кредитним договором.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від

29 червня 2010 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за вказаним кредитним договором в розмірі 1 553 676,03 грн.

З липня 2010 року на виконання вказаного вище рішення суду відповідачем станом на 06 травня 2015 року сплачено суму 419 175,77 грн. При цьому останній платіж на добровільне виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 червня 2010 року сплачено ОСОБА_1 09 січня 2015 року в сумі

15 000,00 грн.

Представником ОСОБА_1 - адвокатом

Білоцерковцем Ю. С. подано до суду першої інстанції заперечення проти позову, в якому просив застосувати строки позовної давності (а. с. 41-44).

Задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив із того, що оскільки рішення суду про дострокове стягнення заборгованості не виконано в повному обсязі, банк правомірно звернувся до суду за захистом своїх інтересів, а саме: стягнення суми втрат від інфляції, 3 % річних від простроченої суми та відсотків за користування кредитними коштами, нарахування яких згідно умов кредитного договору банк може проводити протягом часу дії такого договору.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки останній платіж на добровільне виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 червня 2010 року відповідачем сплачено 09 січня 2015 року, а з цим позовом банк звернувся до суду у липні 2015 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності та в межах дії кредитного договору.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

Звертаючись у липні 2015 року до суду з цим позовом, ПАТ «Універсал Банк» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь, зокрема, заборгованість по нарахованим відсоткам за період з 05 грудня 2009 року по 31 серпня 2015 року у розмірі 118 512,99 доларів США.

щодо стягнення відсотків за кредитом за період з 05 грудня 2009 року по 29 червня 2010 року

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач просила застосувати строки позовної давності.

Статтями 256, 257 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до частини першої, п?ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з частинами третьою, четвертою статі 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 29 червня 2010 року достроково стягнуто заборгованість за вищевказаним кредитним договором. Позов про стягнення заборгованості за цим договором подано ПАТ «Універсал Банк» до суду у липні 2015 року, тобто поза межами строку, встановленого статтею 257 ЦК України. Тому висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по несплаченим відсоткам за період з 05 грудня 2009 року по 29 червня

2010 року у зв?язку із пропуском строку позовної давності є правильним.

У зв`язку із наведеним Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по несплаченим відсоткам за період з 05 грудня 2009 року по 29 червня

2010 року не відповідає як нормам матеріального права, так і принципу справедливості правосуддя у зв`язку із чим таке рішення в цій частині не може вважатися законним і підлягає скасуванню із залишенням в силі в цій частині рішення суду першої інстанції на підставі статті 413 ЦПК України, як помилково скасованого.

щодо стягнення відсотків за кредитом за період з 30 червня 2010 року по 31 серпня 2015 року

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

28 березня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від

29 червня 2010 року у справі № 2-3454/10 позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від

05 червня 2008 року № BL4963 в розмірі 1 553 676,03 грн, з яких: залишок кредиту - 1 348 881,07 грн, заборгованість по відсотках за користування кредитом - 186 546,84 грн, прострочена заборгованість по кредиту - 16 328,52 грн, підвищені відсотки - 1 919,60 грн.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом і встановив новий строк виконання основного зобов`язання у повному обсязі. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 червня 2010 року засвідчує такі зміни.

Положення статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін застосовуються лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, так як у охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За таких обставин наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо дострокового стягнення суми кредиту, нарахованих процентів і штрафних санкцій шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором, свідчить про відсутність підстав для нарахування процентів за користування кредитними коштами, оскільки строк кредитування закінчився.

Крім того, статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Оскільки пред`явленням вимоги про дострокове повернення кредиту банк змінив строк виконання основного зобов`язання, з чим погодився й суд, задовольнивши вимоги про стягнення заборгованості, право кредитора на отримання передбаченої договором неустойки припинилося.

Такі висновки узгоджуються із висновками, висловленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі

№ 14-154цс18, згідно з якою Велика Палата Верховного Суду відступила від раніше викладених Верховним Судом України висновків про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору і не позбавляє кредитора права на отримання процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та штрафних санкцій.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від

30 жовтня 2019 року у справі № 336/310/14-ц (провадження № 61-9000св18).

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій вказаного не врахували, не звернули уваги на те, що ПАТ «Універсал Банк» у 2010 році зверталось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 05 червня 2008 року № BL4963, за наслідком розгляду якого 29 червня 2010 року рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором на загальну суму 1 553676,03 грн, з яких: залишок кредиту - 1 348 881,07 грн, заборгованість по відсотках за користування кредитом - 186 546,84 грн, прострочена заборгованість по кредиту - 16 328,52 грн, підвищені відсотки - 1 919,60 грн. Тобто банком використано своє право дострокового повернення кредиту, чим він самостійно змінив строк виконання основного зобов`язання. А отже нарахування заборгованості по процентам після зміни строку виконання зобов`язання є неправильним та суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (касаційне провадження № 14-10цс18).

Розглядаючи спір, суди попередніх інстанцій наведеного не врахували, не звернули уваги на те, що звертаючись до суду з цим позовом, ПАТ «Універсал Банк» просило, зокрема, стягнути заборгованість по несплаченим відсоткам, яка нарахована після закінчення строку дії кредитного договору, тобто з 29 червня 2010 року по 31 серпня 2015 року. Тому висновки судів попередніх інстанцій в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по несплаченим відсоткам за період з 29 червня 2010 року по 31 серпня 2015 року є помилковим та не відповідає нормам матеріального права.

Зважаючи на те, що у справі в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по несплаченим відсоткам за період з 29 червня 2010 року по 31 серпня 2015 року допущено неправильне застосування норм матеріального права, додаткового збирання доказів матеріали справи не потребують, тому колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від

18 травня 2016 року та рішення апеляційного суду закарпатської області від 29 листопада 2016 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по несплаченим відсоткам за період з 29 червня 2010 року по 31 серпня

2015 року, відповідно до статті 412 ЦПК України, підлягають скасуванню з ухваленням у справі в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних відповідно до частини другої статі 625 ЦК України

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому

3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14?10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У цій справі встановлено, що банк у 2010 році звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. За наслідком розгляду вказаної справи, Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області 29 червня 2010 року ухвалено відповідне рішення.

За таких обставин слід дійти висновку про те, що банк у 2010 році використав своє право на дострокове стягнення кредитної заборгованості, яка виникла у відповідачки перед банком, чим відповідно до правил статті 1050 ЦК України банк змінив строк виконання основного зобов?язання за кредитним договором. Тому право нараховувати проценти після такої зміни у банка припинилося. Права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена правова позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від

04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2010 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до повного виконання судового рішення.

Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому день остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням і є датою, коли зобов`язання відповідача перед банком за кредитним договором припиняється.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

У постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та

№ 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від

30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від

13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

У цій справі ПАТ «Універсал Банк» пред`явило позов 01 липня 2015 року.

Позивач звернувся за стягненням з ОСОБА_1 3 % річних за час прострочення, який, як він вважав, тривав з грудня

2009 року по 31 серпня 2015 року, та стягнення інфляційних втрат за період з травня 2012 року по травень 2015 року, то суд повинен установити, чи дотримано строки позовної давності з урахуванням викладеного висновку Великої Палати Верховного Суду та строку звернення позивача до суду з цим позовом у липні 2015 року. Крім того, позивач надав розрахунок суми річних, який судом не перевірявся та охоплює увесь зазначений період.

За таких обставин рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних підлягає скасуванню, з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги:

Відповідно до пунктів 1 та 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Згідно з частиною четвертою статі 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості досліджувати докази, з`ясовувати обставини справи, необхідні для прийняття рішення, перешкоджає ухваленню нового судового рішення.

Щодо судових витрат:

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК Українипостанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

У зв?яку із скасуванням судових рішень в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по несплаченим відсоткам та ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, судові витрати понесені відповідачкою в розмірі 2 411,63 грн за подання касаційної скарги, що є пропорційним до розміру задоволених її вимог, слід стягнути з ПАТ «Універсал Банк» на користь ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 141, 400, 411, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Білоцерковця Юля Сергійовича задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 29 листопада

2016 року в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по несплаченим відсоткам за період з

05 грудня 2009 року по 29 червня 2010 року скасувати, та залишити в силі в цій частині рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 травня 2016 року.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від

18 травня 2016 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 29 листопада 2016 року в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по несплаченим відсоткам за період з 30 червня 2010 року по 31 серпня 2015 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по несплаченим відсоткам за період з 30 червня 2010 року по 31 серпня 2015 року відмовити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 29 листопада

2016 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних скасувати, а справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на користь ОСОБА_1 2 411,63 грн судових витрат, понесених нею за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
В. П. Курило