Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 161/3608/16-ц

провадження № 61-22392св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 жовтня 2016 року у складі судді Кихтюка Р. М. та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 20 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Лівандовської-Кочури Т. В., Федонюк С. Ю., Грушицького А. І.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору дарування та договору іпотеки недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що її представник - ОСОБА_8 03 березня 2016 року подав заяву до реєстраційної служби Виконавчого комітету Луцької міської ради про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1.

Представнику позивача відмовлено у скасуванні державної реєстрації, із посиланням на договір дарування від 02 жовтня 2015 року № 1849, згідно з яким приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Красневич О. А. прийняв рішення про державну реєстрацію майна, а саме квартири АДРЕСА_1. 26 лютого 2016 року приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Веремчук С.В. уніс запис про іпотеку № 13458569.

Позивач зазначала, що замовниками будівництва житлового будинку на АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 та ОСОБА_11, і вони вказані в рішенні Луцької міської ради від 26 липня 2002 року № 2/47, дозволі на виконання будівельних робіт від 11 червня 2002 року № 63, рішенні Луцького міськвиконкому від 31 жовтня 2005 року № 37, декларації № ВЛ 5, виданій інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю 17 квітня 2012 року.

Вказувала, що між забудовниками та малим підприємством «Турія» (далі - МП «Турія») не було домовленостей про те, що підприємство без згоди забудовника має право укладати договори про інвестування житлового будинку на АДРЕСА_1 з третіми особами.

Однак на основі фальшивих, фіктивних документів МП «Турія», директор Войдюк А. М. та ОСОБА_4 отримали свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 площею 79,4 кв. м.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2015 року, яка набрала законної сили, скасовано державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, а рішенням Апеляційного суду Волинської області від 10 грудня 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до МП «Турія» про визнання майнового права на спірну квартиру та заборону вчиняти дії.

Позивач зазначала, що ОСОБА_4, знаючи про те, що стосовно квартири виникли спори, 02 жовтня 2015 року подарувала її ОСОБА_5, а він 26 лютого 2016 року передав її в іпотеку з метою забезпечення зобов'язань за договором позики, укладеним між ним та ОСОБА_6

Позивач вважала, що договори дарування та іпотеки укладені з порушенням чинного законодавства, у зв'язку з чим просила визнати їх недійсними.

Під час розгляду справи до участі у справі залучено ОСОБА_5 та ОСОБА_6 як співвідповідачів.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що, враховуючи чинність договору про пайову участь у будівництві житла, укладеного між МП «Турія» і ОСОБА_4, яка є інвестором квартири НОМЕР_1 на суму 355 600,00 грн, а також те, що обставини у постанові Волинського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2015 року щодо скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 встановлені без дослідження договору підряду між замовником та генеральним підрядником на будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, правові підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними відсутні.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 20 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, і підстав для його зміни чи скасування немає.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_3 просить, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що права на об'єкт будівництва житлового будинку належать ОСОБА_3 та ОСОБА_11 як замовникам, і підрядник не мав права укладати договори про пайову участь із фізичними особами на будівництво житла, не будучи ні замовником, ні забудовником.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Вимоги до правочинів та підстави їх недійсності передбачені главою 16 розділу ІV ЦК України, зокрема статтями 203, 215.

Суд встановив, що постановою Волинського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2015 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2016 року, скасовано державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 (а. с. 9-15).

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 10 грудня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до МП «Турія» про визнання майнового права на квартиру та заборону вчиняти дії відмовлено (а. с. 7-8).

На підставі договору дарування квартири від 02 жовтня 2015 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 44-45).

У подальшому, 26 лютого 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 був укладений договір іпотеки, згідно з яким останній передав в іпотеку вищевказану квартиру з метою забезпечення зобов'язань за договором позики, укладеним між ним та ОСОБА_6 (а. с. 48-49).

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 31 травня 2016 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_13, МП «Турія» про визнання недійсним договору про пайову участь (інвестування) у будівництві відмовлено.

У ході розгляду цієї справи суд апеляційної інстанції встановив, що МП «Турія» мало право укладати договори про пайову участь із фізичними особами на будівництва житла за вказаною вище адресою.

Встановивши чинність договору про пайову участь у будівництві житла, укладеного між МП «Турія» і ОСОБА_4, яка була інвестором квартири НОМЕР_1 на суму 355 600,00 грн, а також те, що обставини у постанові Волинського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2015 року щодо скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 встановлені без дослідження договору підряду між замовником та генеральним підрядчиком на будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про те, що правові підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними відсутні.

Окрім того, як відомо із змісту оспорюваного договору дарування, право власності на об'єкт дарування на момент його укладення було зареєстроване за ОСОБА_4 у встановленому законом порядку (свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 21 вересня 2015 року № 44210257, яке було чинним), тобто вона вправі була розпоряджатись належним їй нерухомим майном, в тому числі і шляхом укладення договору дарування. Оскільки вимога про визнання договору іпотеки недійсним, у даному випадку, є пов'язаною з вимогою про визнання недійсним договору дарування, підстави для її задоволення, відсутні.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій про недоведеність порушення відповідачами прав позивача та зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками судів першої та апеляційної інстанцій.

При вирішенні справи суди правильно визначили характер правовідносин між сторонами, правильно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 20 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик