Ухвала

27 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 545/1149/17-ц

провадження № 61-30579св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Квартирно-експлуатаційний відділ м. Полтави,

треті особи: Степненська сільська рада Полтавського району, Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 10 липня 2017 року у складі колегії суддів: Абрамова П. С., Дорош А. І., Троголова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтави про визнання права на приватизацію земельної ділянки без погодження меж із суміжним землекористувачем.

Позов мотивований тим, що відповідач Квартирно-експлуатаційний відділ м. Полтави, який є суміжним землекористувачем земельної ділянки, на розроблення проекту землеустрою якої ОСОБА_1 має дозвіл згідно наказу № 2879-СГ, відмовив у погодженні акту меж земельної ділянки, чим порушив його право на приватизацію.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 08 червня 2017 року визнано неправомірною відмову Квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтави у підписанні акту погодження меж земельної ділянки ОСОБА_1 для передачі йому у власність земельної ділянки площею 2,00 га в с. Степне Полтавського району Полтавської області.

Визнано за ОСОБА_1 право на погодження та затвердження Головним Управлінням Держгеокадастру у Полтавській області землевпорядної документації без погодження меж із суміжним землекористувачем Квартирно-експлуатаційним відділом м. Полтави з метою передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 2,00 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Степненської сільської ради Полтавського району Полтавської області за межами населеного пункту.

Стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтави на користь ОСОБА_1 витрати пов`язані з оплатою правової допомоги у розмірі 3 000,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем у повній мірі доведено факт порушення його прав на приватизацію земельної ділянки, внаслідок відмови відповідача, як суміжного власника, підписати акт погодження межових знаків.

Короткий зміст рішень суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 10 липня 2017 року рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 08 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що до повноважень органу місцевого самоврядування належить прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність, а не погодження меж земельної ділянки у разі відмови у такому погодженні суміжними власниками землі і землекористувачами; при цьому непідписання чи відмова у підписанні вказаних документів іншою особою не є підставою для відмови у затвердженні технічної документації уповноваженим органом. Право погодити, або відмовитися від підпису є конституційно гарантованим правом кожної особи на вільне волевиявлення та реалізацію належних йому прав. Зокрема відповідач відмовився надати згоду на приватизацію земельної ділянки з тих підстав, що, на їх думку, у 2003 році вона була незаконно передана до земель запасу Полтавської районної державної адміністрації, без погодження з Міністерством оборони України.

Короткий зміст вимог наведених у касаційній скарзі

У липні 2017 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що земельна ділянка площею 8,6 га не увійшла до державного акту на постійне землекористування серії ЯЯ № 227004 від 25 березня 2009 року, оскільки 29 липня 2003 року була передана до категорії земель запасу Полтавської районної державної адміністрації. Відповідач вказував, що розпорядження № 39 від 29 липня 2003 року «Про зміну категорії земельної ділянки та передачу її до земель запасу» вважає незаконним, проте на даний час вищезазначене розпорядження не оскаржувалося, не було скасовано та невизнане незаконним. Крім того, судом не взято до уваги, що ОСОБА_1 звертався для вирішення даного спору до Степненської сільської ради. Однак питання вирішено не було, а ОСОБА_1 отримав відмову. Разом з цим, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, однак стягує з нього судовий збір. Хоча, відповідно до пункту 13 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надано.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі, витребувано цивільна справа № 545/1149/17 із суду першої інстанції.

У вересні 2017 року матеріали цивільної справи надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Підпунктом 4 пунктом 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У статті 388 ЦПК України зазначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційну скаргу разом з матеріалами цивільної справи передано до Верховного Суду.

11 червня 2019 року матеріали цивільної справи передані судді-доповідачу Дундар І. О.

Ухвалою Верховного Суду України від 21 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду заслухав суддю-доповідача, перевірив наведені у касаційній скарзі доводи, за результатами чого робить висновок про наявність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, з таких мотивів.

Ухвалюючи рішення у справі, суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції, відмовив в задоволенні позовних вимог та вирішив питання про стягнення судового збору з позивача ОСОБА_1 , який є учасником бойових дій.

Так, за змістом пункту тринадцятого частини першої статті п`ятої Закону України «Про судовий збір», в редакції чинній на час розгляду справи судами, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

У практиці Верховного Суду сформувалося декілька підходів стосовно застосуванняпункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Зокрема:

(1) у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 800/416/17 (провадження № 11-72заі18) за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Верховної Ради України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії зазначено, що «згідно з пунктом 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом) від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. ОСОБА_2 до позовної заяви долучив копію посвідчення серії НОМЕР_2 від 23 березня 2015 року, виданого Головним управлінням Національної гвардії України, в якому зазначено, що його пред`явник має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій. Тому, позивач при зверненні до суду з цим позовом звільняється від сплати судового збору»;

(2) у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 800/203/17 (провадження № 11-863заі18) за позовом ОСОБА_3 до Верховної Ради України, Президента України - Порошенка Петра Олексійовича про визнання бездіяльності протиправною, зазначено, що відповідно до пункту 8 частини першої статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх інстанціях звільняються інваліди Великої Вітчизняної війни та сім`ї воїнів (партизанів), які загинули чи пропали безвісти, і прирівнюються до них у встановленому порядку особи. За статтею четвертою Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни. ОСОБА_3 надав до апеляційної скарги копію посвідчення інваліда ІІІ групи, що дає право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни та інвалідів війни, тому відповідно до вищезазначених правових норм він звільнений від сплати судового збору;

(3) у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 9901/311/19 (провадження № 11-795заі19) за позовом ОСОБА_4 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича про визнання протиправним та нечинним Указу Президента України від 21 травня 2019 року № 303/2019 «Про дострокове припинення повноважень Верховної Ради України та призначення позачергових виборів» зазначено, що «якщо позовна заява подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення позивача від сплати судового збору (частина восьма статті 160 КАС України). Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У статті 22 цього ж Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акту, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань. Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 цього Закону. Серед них немає права на звернення до суду зі звільненням від сплати судового збору з вимогами, подібними до тих, з якими позивач звернувся у цій справі. Тому при зверненні до суду з таким позовом він не звільняється від оплати судового збору»;

(4) у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 березня 2018 року у справі №490/8128/17 (провадження №К/9901/166/18, № К/9901/30220/18)у справі за позовом ОСОБА_5 до Миколаївської міської ради про скасування рішення, зазначено, що «за приписами пункту 18 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і пункту 2 статті 9 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» такі особи мають пільги зі сплати податків, зборів, мита та інших платежів до бюджету відповідно до податкового та митного законодавства. Отже, сама по собі наявність статусу учасника бойових дій або Героя України не гарантує звільнення від сплати до бюджету збору судового, а в цій частині зроблена відсилка до іншого законодавства. Разом з тим, статтею 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що ветерани війни, до яких належать учасники бойових дій, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від усіх судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань. З цією правовою нормою кореспондується пункт 13 статті 5 Закону № 3674-VI. Встановлено, що предметом даного спору є скасування рішення міської ради. Викладене спростовує доводи касаційної скарги щодо наявності у суду апеляційної інстанції законодавчо встановленого обов`язку звільнити позивача від сплати судового збору. Аналіз наведеного дає підстави для висновку про те, що залишаючи без руху, а потім повертаючи позивачу апеляційну скаргу, з підстав неусунення ним недоліків апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції правильно застосував положення процесуального закону, що діяв на час вирішення питання прийняття апеляційної скарги».

(5) у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11 жовтня 2018 року у справі №805/3957/17-а (провадження № К/9901/47283/18) за позовом ОСОБА_6 до Тимчасової кваліфікаційної комісії приватних виконавців Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії колегія суддів дійшла висновку, що відсутність механізму чіткого трактування та розуміння дійсного змісту вказаної норми пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI в першу чергу пов`язане з недоліками законодавчої техніки, яка використовувалась законодавцем під час підготовки Закону України "Про судовий збір", проте це не повинно впливати на гарантовані державою пільги при сплаті судового збору, порушувати та обмежувати права учасників бойових дій при їх зверненні до суду, у зв`язку з порушенням будь-яких їх прав, незалежно від характеру, предмета та підстав таких позовів. На думку Верховного Суду звужене тлумачення пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI не може вважатися обґрунтованим, а тому помилковою є відмова суду першої інстанції позивачу у задоволенні заяви про звільнення його, як учасника бойових дій, від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI з тих підстав, що заявлені позивачем у цій справі позовні вимоги не пов`язані з порушенням прав позивача, як учасника бойових дій. Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що в силу положень пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI ОСОБА_6 звільнено від сплати судового збору, зокрема, за подання до суду позовної заяви.

(6) у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 жовтня 2019 року у справі №0640/4372/18 (провадження №К/9901/7622/19), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11 жовтня 2018 року у справі№805/604/18-а (провадження №К/9901/51970/18) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 06 березня 2019 року у справі №806/3267/17 (провадження №К/9901/68296/18) зроблено висновок, що «відсутність механізму чіткого трактування та розуміння дійсного змісту вказаної норми пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» в першу чергу пов`язане з недоліками законодавчої техніки, яка використовувалась законодавцем під час підготовки Закону України «Про судовий збір», проте це не повинно впливати на гарантовані державою пільги при сплаті судового збору, порушувати та обмежувати права учасників бойових дій при їх зверненні до суду, у зв`язку з порушенням будь-яких їх прав, незалежно від характеру, предмета та підстав таких позовів. Таким чином, до 01 вересня 2015 року надання пільг по сплаті судового збору ветеранам війни та особам, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» було унормоване частиною другою статті 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за змістом якої, такі пільги надавалися у випадках, коли спір виник з відносин, що врегульовані безпосередньо цим Законом, проте з 01 вересня 2015 року правове регулювання пільг по сплаті судового збору здійснюється на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», який є спеціальним Законом і не містить жодних обмежень для учасників бойових дій щодо предмету судового захисту порушених прав. На думку Верховного Суду звужене тлумачення пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» не може вважатися необґрунтованим, тому помилковою є відмова ОСОБА 1 у задоволенні заяви про звільнення його, як учасника бойових дій, від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» з тих підстав, що справа за його позовом до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов`язання призначити, нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу не пов`язана з порушенням його прав, як учасника бойових дій. Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», як учасника бойових дій»;

(7) у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справи № 2-3901/08-ц (провадження № 61-2127св18) вказано, що «пункт 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» (про звільнення від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях учасників бойових дій, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав) поширюється на учасників бойових дій при їх зверненні до суду у зв`язку з порушенням будь-яких їх прав, незалежно від характеру, предмета та підстав таких позовів;

(8) у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 серпня 2019 року у справі № 761/6483/17 (провадження № 61-42851св18) зроблено висновок, що «матеріали справи містять копію посвідчення учасника бойових дій ОСОБА_4 серії НОМЕР_1 . До компетенції суду першої інстанції при вирішенні питання про відкриття провадження входить перевірка відповідності форми та змісту позовної заяви приписам статей 119-122 ЦПК України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року). Зазначені статті також, передбачають перевірку зазначення позивачем доказів, що підтверджують кожну обставину або наявність підстав для звільнення від доказування, а обставини стосовно того, чи порушено право позивача і чи доведено це наданими ним доказами, встановлюються в ході розгляду справи по суті та при ухваленні судового рішення. Отже, посилання суду першої інстанції в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, на те, що зі змісту позовної заяви не можливо зробити висновок за захистом якого саме порушеного права звернувся позивач, з яких правовідносин виник спір, у порядку якого провадження позивач просить його вирішити, свідчить про формальність підстав для залишення без руху позовної заяви. Таким чином, постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви позивачу, суд першої інстанції передчасно прийшов до висновку про наявність правових підстав для повернення позовної заяви, оскільки судом першої інстанції з формальних підстав було залишено позовну заяву без руху». Стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить посилань на те, що позов має бути заявлений лише з підстав порушення прав та законних інтересів позивача саме як учасника бойових дій, а передбачає, що справа має стосуватись порушених прав саме позивача, що має статус учасника бойових дій, без уточнення характеру такого права та підстав його порушення.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 липня 2019 року у справі № 345/4389/16-ц (провадження № 61-29667св18), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 липня 2019 року у справі № 753/6459/16 (провадження № 61-36400св18), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року у справі № 761/17654/17 (провадження № 61-29049св18) зроблені аналогічні висновки.

Варто зауважити, Велика Палата Верховного Суду не відступала від висновків зроблених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 800/416/17 (провадження № 11-72заі18) та у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 800/203/17 (провадження № 11-863заі18).

Тому викладене, дозволяє серйозно сумніватися в передбачуваності застосування пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Відсутність доступного і розумно передбачуваного судового тлумачення призводить до порушень прав та охоронюваних інтересів учасників бойових дій. Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують.

Тлумачення пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» дозволяє зробити висновок про те, що звільнення учасників бойових дій від сплати судового збору має відбуватися при їх зверненні до суду у зв`язку з порушенням будь-яких їх прав, незалежно від предмета та підстави позову. Причому звільнення учасників бойових дій від сплати судового збору має відбуватися не тільки у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), але й на наступних стадіях цивільного процесу (при подачі апеляційної та касаційної скарги). Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення справ з метою захисту порушеного права чи інтересу. По суті аналогічний висновок в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18) щодо звільнення споживачів від сплати судового збору.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що є підстави для відступлення від висновку щодо застосування норми права (пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір») у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 9901/311/19 (провадження № 11-795заі19)та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 березня 2018 року у справі № 490/8128/17 (провадження №К/9901/166/18, № К/9901/30220/18).

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).

Неоднозначність в судовій практиці правил застосування пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» не може розглядатися в контексті динамічного розвитку судової практики і забезпечити розумну передбачуваність судових рішень. За таких обставин, також очевидна необхідність формування єдиної правозастосовчої практики у питанні звільнення від сплати судового збору учасників бойових дій, а тому справа містить виключну правову проблему і її вирішення необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

На підставі вказаного колегія суддів вважає за необхідне передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для розгляду справи та відступлення від правової позиції Верховного Суду.

Керуючись частиною п`ятою статті 403, частиною четвертою статті 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 545/1149/17-ц за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтави, треті особи: Степненська сільська рада Полтавського району, Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, про визнання права на приватизацію земельної ділянки без погодження меж із суміжним землекористувачем, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 10 липня 2017 року.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук