КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/9080/19 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 липня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулікової С.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Свої вимоги обгрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року її матері ОСОБА_4 , Білоцерківським виробничим взуттєвим об`єднанням був виданий ордер №104 на зайняття в сімейному гуртожитку Білоцерківського виробничого взуттєвого об`єднання кімнати № АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.

В даній квартирі з 1989 року зареєстровані позивач, її брат ОСОБА_3 та відповідач - сестра позивача, яка з 2008 року в квартирі не проживає, після укладення шлюбу добровільно забрала всі свої речі, залишила ключі та переїхала проживати до свого чоловіка в с. Антонів ,

Зазначала, що ОСОБА_2 участі в оплаті комунальних платежів не приймає, виписатись із квартири добровільно не бажає, не з`являється за місцем своєї реєстрації, як наслідок позивач не може оформити субсидію, несе додаткові витрати по утриманню майна, а тому просила суд визнати відповідача такою, що втратила право на користування цим житлом; стягнути судові витрати по справі.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 , 08 травня 2019 року подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим і незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним з`ясуванням судом обставин справи, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на те, що суд першої інстанції не надав правової оцінки доказам наявних в матеріалах справи, а саме довідці виданої Антонівською сільською радою Сквирського району Київської області в якій зазначено, що відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 проживає без реєстрації місця проживання на території Антонівської сільської ради.

Та те, що відповідачка не проживає у спірній квартирі вже більше 10 років, нею не цікавиться, платежі не сплачує, її речей в квартирі немає.

Тому просить рішенняБілоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2019 скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Згідно зі ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, щоОСОБА_4 , Білоцерківським виробничим взуттєвим об`єднанням 30.08.1989 року був виданий ордер №104 на зайняття в сімейному гуртожитку Білоцерківського виробничого взуттєвого об`єднання кімнати №1 в будинку АДРЕСА_2 .

В ордері зазначений склад сім`ї: ОСОБА_6 - дочка; ОСОБА_3 - син; ОСОБА_7 - дочка; ОСОБА_1 - дочка. Наведене підтверджується копією ордеру №104 від 30.08.1989 року (а.с.8).

Згідно до копії відповіді КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» від 12.11.2018 року №3464 на від 05.11.2018 року, будинок АДРЕСА_2 має статус - багатоквартирний житловий будинок.(а.с.15).

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть ОСОБА_4 (а.с.14).

Як вбачається з довідки наданої Управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради про місце проживання та склад сім`ї № 6151 від 18.10.2018 року, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані з 15.11.1989 року: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , також у вказаній квартирі зареєстрований з 08.05.2015 року малолітній син позивача ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Згідно інформації Антонівської сільської ради Сквирського району Київської області від 03.04.2019 р. № 126, встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 проживає на території с.Антонів Сквирського району Київської області без реєстрації місця проживання.

Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 07.03.2019 року - спадкова справа після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 не заводилася.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, суд першої інстанції з висновками якого погоджується колегія суддів, виходив з безпідставності позовних вимог, а саме стороною позивача не доведено обставини викладені в позові, яке на підставу своїх вимог та заперечень.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Враховуючи викладене вище, апеляційний суд зазначає, що зідно зі статтею 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Так, згідно ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно зі ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно зі ст.163 ЖК України, у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу.

За змістом ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 як на підставу позову посилалася на те, що відповідачка немає права на користування вказаною квартирою, але вказала на обов`язок відповідача щодо утримання цієї квартири. Позивач безпідставно наділяє себе правом наймача визначати право на користування житлом іншими особами, які зареєстровані в квартирі.

Між тим, в суді апеляційної інстанції позивач посилається на те, що підставою визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірною квартирою, є факт не проживання останньої в квартирі АДРЕСА_1 більше ніж 10 років.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивач посилалася на ст. 72 ЖК України, яка регулює правовідносини у сфері державного та комунального житлового фонду.

Разом з тим, спірна квартира в даному випадку на праві приватної власності належить позивачу по справі- ОСОБА_6 - дочка; ОСОБА_3 - син; ОСОБА_7 - дочка; ОСОБА_1 - дочка.

За змістом ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Однак, належних доказів на підтвердження факту не проживання відповідачки в квартирі АДРЕСА_1 більше ніж 10 років, позивачем суду не надано.

Беручи до уваги вищезазначене, колегія суддів погоджується із обґрунтованим висновком суду першої інстанції стосовно того, що відповідач не втратила інтересу до квартири, однак, в силу різних обставин таких, як одруження, наявність сварок між сторонами, обоюдних претензій, наявність неприязних відносин, що склалися між відповідачем та її сестрою з братом, - ОСОБА_2 не проживає в квартирі АДРЕСА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що дійсно відповідача ОСОБА_2 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 протягом шести місяців, тобто понад встановлені строки чинним законодавством та не має доступу до неї, так як було підтверджено братом відповідачки ОСОБА_3 , який зазначив, що дійсно змінював замки в спірній квартирі та не надавав відповідачу ключі від останньої, тобто у ОСОБА_2 відсутній вільний доступ до квартири, де вона зареєстрована.

Колегія суддів, вважає це поважною причиною пропуску строку, та погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Таким чином, суд першої інстанції, вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову у задоволені позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Тому, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст. 7, 328, 355, 356, 369,375, 381, 382 ЦПК України,колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського районного суду Київської області від 16 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: Н.В. Ігнатченко

С.В. Кулікова