УХВАЛА

09 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 756/2765/15-ц

провадження № 61-39290 сво 18

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Висоцької В. С., Гулька Б. І., Крата В. І., Синельникова Є. В., Сімоненко В. М., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - кредитна спілка «Співдружність»,

представник позивача - Олійник Олександр Володимирович,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу кредитної спілки «Співдружність» на постанову Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Рубан С. М., Желепи О. В.,

Іванченка М. М. від 22 травня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року кредитна спілка «Співдружність»

(далі - КС «Співдружність») звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про звернення стягнення на заставне майно.

Позовна заява мотивована тим, що 16 квітня 2013 року між

КС «Співдружність» та ОСОБА_3 укладено договір кредитної лінії, за яким позичальнику відкрито кредитну лінію з лімітом

у сумі 145 000 грн., у межах якого він може отримувати будь-які суми кредиту та зобов`язується повертати їх на умовах, передбачених договором. Між КС «Співдружність» та ОСОБА_1 16 квітня 2013 року укладено нотаріально посвідчений договір застави транспортного засобу,

за яким у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель має право задовольнити свої вимоги у повному обсязі

за рахунок предмета застави.

ОСОБА_3 не виконано зобов`язання щодо повернення суми кредиту та станом на 01 лютого 2015 року заборгованість складає 885 981, 13 грн., з яких:141 395,25 грн. - сума боргу по тілу кредиту, 651 272,34 грн. - сума боргу за процентами, 70 697,63 грн. - штраф, 22 615,91 грн. - пеня.

Кредитна спілка неодноразово зверталася до позичальника та майнового поручителя із вимогою про погашення заборгованості за кредитним договором. Крім того, 04 лютого 2015 року відповідачу було надіслано претензію з вимогою транспортування транспортних засобів, які є предметом застави, за їх адресою для передачі у власність заставодержателю у рахунок погашення заборгованості за договором кредитної лінії від 16 квітня 2013 року. Вимоги позичальником та майновим поручителем проігноровано.

Ураховуючи наведене, КС «Співдружність» просила суд у рахунок погашення заборгованості за договором кредитної лінії від 16 квітня 2013 року звернути стягнення на предмет застави: автомобіль марки I-VAN модель А07А-30, номерний знак НОМЕР_1 ; автомобіль марки I-VAN модель А07А-30, номерний знак НОМЕР_2 ; автомобіль марки I-VAN модель А07А1-30, номерний знак НОМЕР_3 ; автомобіль марки I-VAN модель А07А-30, номерний знак НОМЕР_4 , шляхом передачі даного майна у власність КС «Співдружність».

Короткий зміст рішень суду першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва у складі судді

Шевчука А. В. від 24 липня 2017 року позов КС «Співдружність» задоволено. Звернено стягнення на предмет застави шляхом передачі: автомобіля марки I-VAN модель А07А-30, номерний знак НОМЕР_1 ; автомобіля марки I-VAN модель А07А-30, номерний знак НОМЕР_2 ; автомобіля марки I-VAN модель А07А1-30, номерний знак НОМЕР_3 ; автомобіля марки I-VAN модель А07А-30, номерний знак НОМЕР_4

у власність КС «Співдружність» у рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання за договором кредитної лінії від 16 квітня

2013 року, укладеного між КС «Співдружність» та ОСОБА_3 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3

не виконав зобов`язання за договором кредитної лінії, станом на 01 лютого 2015 року має заборгованість у розмірі 885 981,13 грн., відповідач, як майновий поручитель, ігнорує вимоги кредитної спілки про погашення простроченої заборгованості, а тому позивач має право задовольнити свої вимоги шляхом набуття у власність заставного майна, відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про заставу» та статті 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та з урахуванням умов договору застави від 16 квітня 2013 року.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 липня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 квітня 2018 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 листопада 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 22 травня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задоволено, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 липня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у позові

КС «Співдружність».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що погоджена сторонами у договорі заставна вартість предмета застави у сумі 110 000 гривень є максимальним розміром вимоги, що забезпечена обтяженням. Враховуючи внесення такої суми ОСОБА_1 на депозит нотаріуса, застава припинена в силу статті 29 Закону України «Про заставу».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2018 року КС «Співдружність» звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить постанову Апеляційного суду

міста Києва від 22 травня 2018 року скасувати і залишити в силі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 липня 2017 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду

від 13 липня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 756/2765/15-ц із суду першої інстанції.

У листопаді 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2019 року справу передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що постанова суду апеляційної інстанції прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції помилково ототожнив застосоване у договорі застави транспортного засобу від 16 квітня

2013 року поняття «заставна вартість предмета застави» і вказане у статті 22 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» поняття «максимальний розмір вимоги, яка забезпечується обтяженням». Зазначена у договорі сума у розмірі 110 000 гривень є оцінкою предмета застави, здійсненою заставодавцем і заставодержателем спільно відповідно до статті 582 ЦК України. Вказана сума жодним чином не обмежує розмір вимоги, що може бути погашена за рахунок заставленого майна, на що апеляційний суд уваги не звернув.

На думку заявника, суд апеляційної інстанції не врахував, що визначена сторонами заставна вартість предмета застави є меншою, ніж розмір наданого ОСОБА_3 кредиту, при цьому у договорі також вказано, що за рахунок предмета застави спілка може задовольнити свої вимоги до позичальника у повному обсязі, включаючи суму кредиту, процентів, штрафу, збитків та інших витрат. Вказане, як вважає заявник, свідчить про помилковість висновку щодо визначення максимального розміру забезпеченої обтяженням вимоги у сумі 110 000 гривень.

Зазначає, що правовідносини, які виникають із застави, не передбачають можливості часткового погашення заставодавцем боргу позичальника, так як за зобов`язаннями останнього заставодавець відповідає лише заставленим майном.

Вважає, що висновки суду апеляційної інстанції суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 15 травня

2018 року у справі № 902/492/17 (провадження № 12-52 гс 18), згідно з якими оцінка предмета забезпечення сторонами на момент укладення договору не впливає на обсяг забезпечених вимог у разі звернення стягнення на предмет забезпечення.

Відзив на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходив.

Мотиви передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

У частині другій статті 403 ЦПК України встановлено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

Стаття 572 ЦК України визначає, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду (стаття 1 Закону України «Про заставу»).

Стаття 12 цього Закону встановлює що у договорі застави визначаються суть, розмір та строк (термін) виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, тa/або посилання на договір чи інший правочин, яким встановлено основне зобов`язання, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода. При укладанні договору застави за згодою сторін або на вимогу однієї із сторін може бути проведена аудиторська перевірка достовірності та повноти балансу або фінансового стану відповідної сторони договору застави та оцінка предмета застави відповідно до законодавства.

Згідно зі статтею 582 ЦК України оцінка предмета застави здійснюється у випадках, встановлених договором або законом. Оцінка предмета застави здійснюється заставодавцем разом із заставодержателем відповідно до звичайних цін, що склалися на момент виникнення права застави, якщо інший порядок оцінки предмета застави не встановлений договором або законом.

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що зазначена у договорі заставна вартість предмета застави є визначеною на дату укладення договору ринковою вартістю переданого у заставу майна. Така вартість визначається за згодою заставодавця і заставодержателя (стаття 582 ЦК України і стаття 12 Закону України «Про заставу»), а щодо комунального чи державного майна - за результатами незалежної оцінки (стаття 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»).

Одночасно у статті 589 ЦК України, статтях 19, 20 Закону України «Про заставу» визначено, що за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Стаття 22 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» також встановлює, що за рахунок предмета обтяження обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій договором. Розмір забезпеченої обтяженням вимоги визначається на момент її задоволення і включає: 1) відшкодування витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги і зверненням стягнення на предмет обтяження; 2) сплату процентів і неустойки; 3) сплату основної суми боргу; 4) відшкодування збитків, завданих порушенням боржником забезпеченого зобов`язання або умов обтяження; 5) відшкодування витрат на утримання і збереження предмета обтяження.

Обтяження може забезпечувати виконання боржником дійсної існуючої вимоги або вимоги, яка може виникнути в майбутньому. Обтяжувач та боржник повинні досягти згоди про максимальний розмір вимоги, яка забезпечується обтяженням.

У пункті 1.4 договору застави транспортного засобу зазначено, що заставна вартість предмета застави визначена сторонами і складає 110 000 гривень.

Одночасно у пунктах 3.3.5, 5.1 договору застави транспортного засобу вказано, що за рахунок предмета застави заставодержатель може задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням у повному обсязі, включаючи суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, інші платежі і санкції, передбачені договором, а також витрати, пов`язані з утриманням предмета застави, зверненням на нього стягнення і його реалізацією.

Про те, що максимальний розмір вимоги, яка забезпечується обтяженням, відповідає розміру заставної вартості предмета застави, визначеної сторонами на підставі статті 582 ЦК України на день укладення договору,

у договорі застави транспортного засобу від 16 квітня 2016 року не зазначено.

За таких обставин колегія суддів вважала помилковим висновок апеляційного суду про те, що зазначена у пункті 1.4 договору застави транспортного засобу заставна вартість у розмірі 110 000 гривень є погодженим сторонами максимальним розміром вимоги, яка забезпечується обтяженням. Оскільки сумою 110 000 гривень відповідальність майнового поручителя не обмежується, про що зазначено у пунктах 3.3.5, 5.1 договору застави транспортного засобу, касаційний суд також не погоджується із твердженням суду апеляційної інстанції щодо припинення застави на підставі статті 29 Закону України «Про заставу» у зв`язку з повним погашенням боргу після внесення ОСОБА_1 . 110 000 гривеньна депозит нотаріуса.

Про те, що виражений у грошовій формі розмір зобов`язання майнового поручителя визначається виходячи із дійсних на відповідний момент зобов`язань боржника, які існують за кредитним договором, і оцінка предмета забезпечення сторонами на момент укладення договору не впливає на обсяг забезпечених вимог у разі звернення стягнення на предмет забезпечення, зазначено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 902/492/17.

Разом з тим у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року, прийнятій у цій справі при перегляді у касаційному порядку рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 липня 2017 року і ухвали Апеляційного суду міста Києва від 14 листопада 2017 року, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що зазначена у пункті 1.4 договору застави транспортного засобу заставна вартість предмета застави у розмірі 110 000 гривень є погодженим сторонами максимальним розміром вимоги, яка забезпечується обтяженням, і саме цією сумою обмежується відповідальність майнового поручителя ОСОБА_1 .

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважала за необхідне відступити від висновків колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду щодо застосування положень статей 582, 584, 589 ЦК України, статей 12, 19, 20 Закону України «Про заставу» і статті 22 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» при визначенні розміру вимог, які підлягають задоволенню за рахунок предмета застави.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали касаційної скарги та мотиви, на підставі яких постановлено ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2019 року, Об`єднана палата Верховного Суду не знаходить підстав для прийняття справи до свого розгляду.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У частині другій статті 403 ЦПК України встановлено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

Тлумачення наведеної норми процесуального права свідчить про те, що на розгляд об`єднаної палати може бути передана справа, якщо в аналогічній (подібній) справі викладено інший висновок щодо застосування норми права. Подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за їхніми елементами: суб`єктами, об`єктами та змістом (правами й обов`язками суб`єктів правовідносин).

З урахуванням наведеного Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що у цій справі відсутній предмет (об`єкт) для розгляду справи об`єднаною палатою, оскільки Верховний Суд в іншій аналогічній (тотожній) справі не викладав висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. А відступати від правового висновку, викладеного Верховним Судом у цій же справі під час перегляду попередньо ухвалених судових рішень, є неможливим з огляду на те, що ухвалене ним судове рішення вже реалізовано прийняттям нового судового рішення судом нижчої інстанції.

Щодо такого судового рішення Верховного Суду діє імперативна норма щодо обов`язковості вказівок (стаття 417 ЦПК України), за винятком правових ситуацій, коли у порядку, передбаченому нормами ЦПК України, відповідний судовий орган відійшов від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалив судове рішення у цій же справі 11 квітня 2018 року, а постанова Великої Палати Верховного Суду, на яку посилається заявник у касаційній скарзі і колегія суддів при передачі справи на розгляд об`єднаної палати, прийнята 15 травня 2018 року.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що справа підлягає поверненню на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у зв`язку відсутністю предмета (об`єкта) для перегляду.

Керуючись статтями 403, 404, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд

у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Повернути справу за позовом кредитної спілки «Співдружність» до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , прозвернення стягнення на заставлене майно, на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник В. С. Висоцька Б. І. Гулько В. І. Крат Є. В. Синельников В. М. Сімоненко М. Є. Червинська