Постанова

Іменем України

27 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 323/3219/16-ц

провадження № 61-11740св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

Погрібного С. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Запорізька обласна кредитна спілка «Довіра»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра» на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 15 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Полякова О. З., Крилової О. В., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У жовтні 2016 року Запорізька обласна кредитна спілка «Довіра» (далі - ЗОКС «Довіра») звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 08 червня 2005 року між ЗОКС «Довіра» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, за умовами якого, останній отримав кредит на загальну суму 460 000,00 грн строком на 36 місяців. Після спливу строку повернення кредиту, у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань, позивач звернувся за захистом своїх прав у судовому порядку. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 02 липня 2009 року у справі № 2-415-2009 із відповідача стягнуто 300 000,00 грн основного боргу за кредитним договором,

103 803,00 грн процентів за користування кредитом, 103 803,00 грн підвищених процентів за користування кредитом. Вказане рішення відповідачем не оскаржувалось, набрало законної сили 02 липня 2009 року.

У подальшому відповідач частково виконував свої зобов`язання за кредитним договором, сплативши за період із 12 жовтня 2009 року по 12 лютого 2015 року суму в розмірі 158 806,00 грн, у тому числі: 155 806,00 грн - проценти за користування кредитом та 3 000,00 грн - основна сума кредиту. Останній платіж внесений відповідачем 12 лютого 2015 року, тому позивач просив стягнути з відповідача на підставі статті 625 ЦК України суми за прострочку виконання грошового зобов`язання із урахуванням індексу інфляції та 3 % річних за останні три роки перед зверненням до суду.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 25 квітня 2017 року позов ЗОКС «Довіра» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ЗОКС «Довіра» 294 332,81 грн, у тому числі суму збільшення основної суми заборгованості за кредитом внаслідок інфляції за період із 01 вересня 2013 року по 01 вересня

2016 року у розмірі 267 300,00 грн та 3 % річних від суми основного боргу за період

із 01 вересня 2013 року до 01 вересня 2016 року у розмірі 27 032,00 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що рішенням Апеляційного суду Запорізької області

від 02 липня 2009 року підтверджено наявність між сторонами кредитних правовідносин та встановлено факт невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором, а тому за період прострочки виконання грошового зобов`язання підлягають стягненню суми на підставі статті 625 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 15 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 25 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції мотивував своє рішення тим, що рішення апеляційного суду від 02 липня 2009 року набрало законної сили і позивач із цього часу отримав право вимоги, проте звернувся до суду за межами установленого строку позовної давності.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У лютому 2018 року ЗОКС «Довіра» подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 15 листопада 2017 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що дія рішення суду в часі, як конституційно встановленого інструменту захисту прав та свобод, гарантованих Конституцією України, не обмежується строком позовної давності й апеляційний суд в оскаржуваному рішенні помилково дійшов висновку про те, що право вимоги про стягнення сум на підставі 625 ЦК обмежене трьома роками з часу виникнення прострочення.

У червні 2018 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу ЗОКС «Довіра», в якому заявник просить відхилити вказану касаційну скаргу, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлені судами обставини

Встановлено, що 08 червня 2005 року між ЗОКС «Довіра» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 6799, а 09 червня 2005 року укладено додаткову угоду до нього, за умовами яких відповідач отримав кредит на загальну суму 460 000,00 грн, строком - 12 місяців, зі сплатою 24 % річних.

На порушення умов кредитного договору позичальник взяті на себе зобов`язання не виконував, передбачені умовами договору платежі не вносив, у результаті чого утворилась заборгованість у розмірі 507 606,00 грн, із яких 300 000,00 грн - несплачена сума кредиту, 103 803,00 грн - борг за процентами за користування кредитом та 103 803,00 грн - борг за підвищеними процентами за користування кредитом.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 02 липня 2009 року позов ЗОКС «Довіра» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 08 червня 2005 року № 6799, а саме: 300 000,00 грн - основна сума кредиту, 103 803,00 грн - проценти за користування кредитом, 103 803,00 грн - підвищені проценти за користування кредитом.

Вказане рішення апеляційного суду набрало законної сили 02 липня 2009 року.

Останній платіж на виконання рішення суду здійснено відповідачем 12 лютого

2015 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, оскільки прострочення виконання грошового зобов`язання, у свою чергу, тягне за собою застосування статті 625 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що позивачем пропущений строк звернення до суду із такою вимогою.

Проте із вказаним висновком апеляційного суду не можна погодитися з огляду на таке.

Нормативно-правове обґрунтування

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові

від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Як встановлено судами, рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 02 липня 2009 року позов ЗОКС «Довіра» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 08 червня 2005 року № 6799 у розмірі 300 000,00 грн - основної суми кредиту, 103 803,00 грн - проценти за користування кредитом,

103 803,00 грн - підвищеними процентами за користування кредитом.

Тобто, рішенням суду визначено грошові зобов`язання, ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку вимоги частини другої статті 625 ЦК України підлягають застосуванню, а кредитор має право на нарахування сум на підставі цієї статті за період невиконання рішення суду.

Відповідно до статті 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законіз метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК Україниперебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Висновок апеляційного суду про пропуск позивачем позовної давності є помилковим, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникло право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь час прострочення, оскільки таке прострочення є триваючим правопорушенням, отже, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання і до моменту його фактичного виконання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2009 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, а оскільки основна сума кредиту залишається неповернутою, то кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь період невиконання рішення суду про стягнення коштів. Якщо ж період прострочення триває більше трьох років, то такий період обмежується останнім трьома роками перед зверненням до суду з позовом про стягнення сум на підставі статті 625 ЦК України.

У цій справі такий період триває з вересня 2013 року (за три роки до дня звернення до суду із цим позовом) і до вересня 2016 року (звернення до суду).

Отже, помилковим є висновок апеляційного суду про те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, спливає через три роки після дати набрання законної сили судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості. Із зазначеного вбачається, що апеляційним судом безпідставно скасовано рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Таким чином, Верховний Суд на підставі статті 413 ЦПК України дійшов висновку про задоволення касаційної скарги та скасування рішення апеляційного суду із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Розподіл судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_1 на користь ЗОКС «Довіра» підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 8 829,98 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра» задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 15 листопада 2017 року скасувати, рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 25 квітня 2017 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користьЗапорізької обласної кредитної спілки «Довіра» судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 8 829,98 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак