ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року

м.Суми

Справа №579/260/19

Номер провадження 22-ц/816/4995/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Орлова І. В. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Сумського апеляційного суду цивільну справу № 579/260/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 28 серпня 2019 року (суддя - Моргун О.В., дата складання повного тексту рішення 04 вересня 2019 року),

в с т а н о в и в :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 в особі представника - ОСОБА_3 , звернулась до ОСОБА_2 з позовом, у якому просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона є власницею вищевказаного будинку. У зазначеному будинку зареєстрований, але понад двадцять років без поважних причин не проживає відповідач, який доводиться ОСОБА_1 рідним братом. ОСОБА_2 спільним побутом з позивачкою не пов`язаний, власних речей в будинку не має, участі в утриманні будинку не бере. Перешкод у користуванні житловим приміщенням відповідачу не чинилося. Реєстрація проживання відповідача у будинку порушує права ОСОБА_1 як власника, створює для неї труднощі в отриманні субсидії для оплати комунальних послуг. Посилаючись на приписи статті 391 Цивільного кодексу (ЦК) України, позивачка вимагала усунути перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження будинком.

Рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 28 серпня 2019 року позов задоволено. Суд визнав ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення місцевого суду та постановити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

Апеляційну скаргу відповідач мотивував тим, що у нього з позивачкою існувала усна домовленість про те, що ОСОБА_2 продовжить залишатися зареєстрованим у будинку по АДРЕСА_1 і що за зазначеною адресою будуть зберігатися його особисті речі. Оскільки відповідач не має власного житла, то він не може зареєструвати своє місце проживання за іншою адресою. Також, на думку відповідача, позивачка не довела факту порушення її прав, як власника будинку. В апеляційній скарзі також йдеться про те, що суд не врахував, що зняття з реєстрації призведе до порушення розумного балансу інтересів сторін та позбавить відповідача права на отримання державних та соціальних гарантій.

У відзиві ОСОБА_1 просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їхніх представників, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, з огляду на таке.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 лютого 1997 року ОСОБА_1 є власницею житлового будинку жилого будинку, розташованого у АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Реєстрацію місця проживання відповідача у вищевказаному будинку проведено з 11 червня 1993 року, а позивачки з 27 травня 1982 року (а.с. 11-13, 14 ).

Відповідно до довідки, виданої головою вуличного комітету від 05 лютого 2019 року, ОСОБА_4 не проживає за місцем реєстрації понад 20 років (а.с. 15).

Ухвалою Кролевецького районного суду Сумської області від 05 серпня 2015 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням залишено без розгляду, оскільки під час розгляду справи позивачка подала заяву про залишення позову без розгляду (а.с. 16).

Згідно з даними довідки, виданої 28 липня 2015 року Ленінською сільською радою Кролевецького району Сумської області, ОСОБА_2 протягом 2014 року проживав без реєстрації за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 17).

Довідками, виданими виконкомом Спаської сільської ради Кролевецького району Сумської області від 28 жовтня 2016 року та 26 жовтня 2018 року встановлено, що відповідач проживає в с. Лапшине за вище зазначеною адресою з 2015 року без реєстрації (а.с. 18, 19).

Відповідач визнав та не заперечував, що декілька років він проживає на квартирі у АДРЕСА_2 .

Рішення про задоволення позову суд першої інстанції ухвалив, оскільки, у тому числі, вважав доведеними обставини порушення відповідачем прав позивачки, як власника будинку. Апеляційний суд погоджується з правильністю такого висновку.

Так, частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог статей 12, 81 ЦПК України, встановивши, що позивач є власником спірного будинку, а відповідач понад рік у ньому не проживає та має інше житло, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для усунення ОСОБА_1 перешкод у користуванні власністю шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним будинком на підставі частини другої статті 405 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують. Зокрема, посилання в апеляційній скарзі на те, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів для підтвердження факту того, що відповідач чинить перешкоди у праві володіння, користування та розпорядження спірним майном не заслуговують на увагу колегії суддів, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням права володіння.

Таким чином, ураховуючи обставини того, що факт непроживання відповідача понад рік без поважних причин у спірному житловому будинку доведений матеріалами справи, чого також не заперечує і сам відповідач у поданій ним апеляційній скарзі, тому безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що він не чинить позивачу перешкод у користуванні спірним житлом, так як останній втратив право користування вказаним житлом на підставі частини 2 статті 405 ЦК України.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що між сторонами існувала домовленість щодо права реєстрації відповідача у спірному житловому будинку, то вони не підтверджені належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами, тому також не заслуговують на увагу колегії суддів.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач іншого постійного житла не має спростовується наявними в матеріалах справи належними і допустимими доказами, зокрема, довідками виконкому Спаської сільської ради Кролевецького району Сумської області від 28 жовтня 2016 року та 26 жовтня 2018 року, якими підтверджено факт того, що відповідач проживає в АДРЕСА_2 з 2015 року без реєстрації.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, постановленим з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому відсутні підстави для відшкодування відповідачу судових витрат, понесених ним за подачу апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 28 серпня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складене 16 грудня 2019 року.

Суддя - доповідач: І.В.Орлов

Судді: Т.А. Левченко

О.І.Собина