Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 454/1619/18

провадження № 61-9639св19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - орган опіки та піклування Сокальської районної державної адміністрації Львівської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на постанову Львівського апеляційного суду від 08 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Крайник Н. П., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Сокальської районної державної адміністрації Львівської області, про позбавлення батьківських прав та зміну розміру аліментів.

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 04 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів залишено без розгляду.

На обґрунтування позовних вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 зазначала, що до 06 листопада 2008 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розлучення проживає з матір`ю та вітчимом, й перебуває на їх утриманні.

ОСОБА_2 після розірвання шлюбу припинив підтримувати будь-які стосунки зі своїм сином, свідомо ігнорує свої батьківські обов`язки, не проявляє до сина батьківської турботи та піклування, не цікавиться його життям, розвитком та станом здоров`я, не відвідує його за постійним місцем проживання, не бере участі у його вихованні, а обмежився лише сплатою мізерних аліментів, які стягнуті на підставі рішення суду.

Натомість, теперішній її чоловік ОСОБА_5 взяв на себе турботи про її сина від першого шлюбу, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , займається його вихованням, забезпечує його усіх необхідним для нормального розвитку дитини, дбає про нього, несе всі витрати по організації навчання, всебічного розвитку та організації дозвілля і відпочинку.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 04 грудня 2018 року у складі головуючого судді Струс Т. В. позов задоволено. Позбавлено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач протягом тривалого часу взагалі не цікавився дитиною, лише після пред`явлення позивачем даного позову виявив бажання приймати участь у житті сина, який проживає у повноцінній сім`ї, мати і вітчим його люблять та дбають про нього, даючи йому все необхідне для нормального розвитку.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 08 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 04 грудня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що позбавлення батьківських прав відповідача є крайнім заходом впливу та не відповідає інтересам малолітнього сина сторін. Позивачем не надано належних доказів на підтвердження свідомого невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин, умисної винної поведінки відповідача щодо ухилення від виховання сина та свідомого нехтування ним своїми обов`язками судом не встановлено, що свідчить про відсутність передбачених частиною другою статті 164 СК України підстав для позбавлення останнього батьківських прав.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У травні 2019 року ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_3 , подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції, що було помилково скасовано.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не було враховано, що саме в інтересах дитини є позбавлення батьківських прав відповідача, який протягом десяти років свідомо ігнорував виконання батьківських обов`язків, які полягають не лише у сплаті мізерних аліментів, а й у піклуванні про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання та підготовку до самостійного життя, спілкуванні з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення, наданні дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, сприянні засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, виявлені інтересу до її внутрішнього світу, створенні умов для отримання нею освіти. Проте відповідач не довів виконання ним жодної із вказаних умов та не навів доказів наявності перешкод у здійсненні таких. Апеляційний суд не взяв до уваги, що дитина не має жодного зв`язку із сім`єю відповідача, ніколи не бачила та до певного часу не знала про існування біологічного батька, крім вітчима, якого вважає своїм рідним батьком, який створив дитині благополучну сім`ю, забезпечив її розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі та повністю взяв на себе виконання батьківських обов`язків, на відміну від біологічного батька. Поза увагою суду апеляційної інстанції також залишилося те, що жодних перешкод чи протипоказань у відповідача для належного здійснення ним батьківських обов`язків щодо дитини не має, що є свідченням свідомого ігнорування свого обов`язку батька, що свідчить про наявність правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Станом на час розгляду справи судом відзив на касаційну скаргу не надходив.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що ОСОБА_1 до 06 листопада 2008 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , від якого сторони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 10 жовтня 2008 року з ОСОБА_2 на користь позивача стягнуто аліменти на утримання сина, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 260 грн щомісячно починаючи з 06 червня 2008 року і до досягнення дитиною повноліття.

02 серпня 2013 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 .

Згідно акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 04 червня 2018 року, складеного Сокальською міською радою, за адресою АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_1 , разом з чоловіком ОСОБА_5 та двома дітьми, сім`я проживає у двокімнатній квартирі, умови проживання є добрими і діти забезпечені усім необхідним.

Відповідно до виданої 15 серпня 2018 року Дочірнім підприємством «Датський текстиль» характеристики на ОСОБА_2 , відповідач виконував на підприємстві трудові функції оператора в`язально-прошивного устаткування в`язальної дільниці з 25 листопада 2011 року по 16 березня 2018 року. За даний період ОСОБА_2 зарекомендував себе як дисциплінований працівник, користувався авторитетом у колег, уникав конфліктних ситуацій.

Згідно акта обстеження матеріально-побутових умов проживання від 17 серпня 2018 року, виданого Сокальською міською радою, встановлено, що у будинку АДРЕСА_2 проживає ОСОБА_2 разом з матір`ю та братом. Умови проживання є добрими. Зі слів сусідів ОСОБА_2 характеризується позитивно. На даний час відсутній за місцем проживання, оскільки виїхав за кордон до свого брата.

З висновку органу опіки та піклування Сокальської районної державної адміністрації від 02 жовтня 2018 року № 1979/01-11 вбачається, що орган опіки та піклування визнав за недоцільне позбавляти ОСОБА_2 батьківських прав відносно його малолітнього сина, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Висновок мотивовано тим, що ОСОБА_2 категорично заперечив позбавлення його батьківських прав щодо малолітнього сину, зобов`язався надалі сплачувати аліменти, відкрити рахунок у банку на ім`я сина та звернутися із заявою про встановлення часу побачень із сином.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

За змістом пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за відсутності умисної винної поведінки відповідача щодо ухилення від виховання сина та свідомого нехтування ним своїми обов`язками, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Доводи представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , наведені на обґрунтування касаційної скарги, зокрема щодо невиконання відповідачем батьківських обов`язків та не приймання участі у вихованні сина, не можуть бути підставами для скасування рішення апеляційного суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Такі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року.

Оскаржуване рішення апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 08 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко