ПОСТАНОВА

Іменем України

09 грудня 2019 року м. Кропивницький

справа № 390/1061/18

провадження № 22-ц/4809/1826/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Суровицької Л. В.,

суддів Авраменко Т. М., Черненка В. В.

учасники справи :

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача за довіреністю - Чепіга Дмитро Олексійович, Гаренко Надія Володимирівна, Коваленко Тетяна Вячеславівна, Крилова Олена Леонідівна,

відповідач - ОСОБА_3 ,

представник відповідача - адвокат Браверман Владислав Олександрович,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 20 вересня 2019 року у складі судді Терещенка Д. В. у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулося в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

В обгрунтування позову Банк зазначав, що12 вересня 2007 між ним та ОСОБА_3 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем заяви. За умовами договору відповідач отримала кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Банк щодо зміни кредитного ліміту керувався п.3.2, п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердила, що підписана нею заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг.

ОСОБА_3 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 31 травня 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 88755,42 грн., яка складається з: 5120,55 грн. - заборгованість за кредитом; 75732,23 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3200,00 грн. - заборгованість за пенею, а також 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) і 4202,64 грн. - штраф (процентна складова).

Банк просив суд стягнути на його користь з ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 88755,42 грн. та сплачений судовий збір при подачі позову в сумі 1762 грн. (т. 1 а.с. 3-5).

Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 20 вересня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість за договором б/н від 12 вересня 2007 в сумі 5197 грн. 07 коп., а також судові витрати у сумі 103 грн. 17 коп..У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Суд мотивував рішення тим, що Банк звернувся з позовом до відповідача в межах строку позовної давності. ОСОБА_3 не виконала взятих на себе зобов`язань, а тому позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню лише заборгованість в сумі 5120,55 грн. (тіло кредиту) та відсотки за користування кредитом в сумі 76,52 грн. за період з 12 вересня 2007 року по 31 грудня 2012 року включно, тобто за період виникнення несплати до зміни процентної ставки, в якому відсоткова ставка банком нараховувалась в обумовленому сторонами розмірі, а саме із розрахунку 36,00 % на рік, що передбачено заявою від 12 вересня 2007 року, яку підписано сторонами. А решта позовних вимог не підлягають задоволенню, оскільки їх не доведено належними та допустимими доказами, тому відсутні правові підстави для їх задоволення (т. 1 а.с. 251-259).

В апеляційній скарзі Банк просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині незадоволених вимог, а саме заборгованості за процентами, пенею, штрафами з підстав порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині.

Банк зазначає, що судом не враховано що свої зобов`язання щодо надання відповідачці кредиту банк виконав повністю. Судом взято до уваги заборгованість лише з 12 вересня 2007 року по 31 грудня 2012 року, чим порушено право банку на отримання процентів - плати за користування кредитними коштами за весь період. Банк виконав умови договору та у виписці по рахунку проінформував відповідача про зміну відсотків по кредиту. Проте, відповідач не зверталась до банку із письмовими заявами про розірвання договору, а продовжувала знімати кошти та вносити на погашення заборгованості, а отже вона прийняла нові тарифи та погодилась з їх зміною. Фактичні дії відповідача вказують про прийняття нею пропозиції. Кредитний договір, укладений з відповідачем складається із заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів Банку. При укладенні договору сторони керувалися ч.1 ст.634 ЦК України щодо договору приєднання (т. 2 а.с. 2-6).

Рішення суду в частині задоволення позову про стягнення тіла кредиту в сумі 5120,55 грн. та в частині стягення відсотків за користування кредитом в сумі 76,52 грн. за період з 12 вересня 2007 року по 31 грудня 2012 року, сторонами не оскаржується.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 21 листопада 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, 03 грудня 2019 року справу призначено до розгляду в порядку письмого провадження без повідомлення учасників справи на 09 грудня 2019 року (т. 2 а.с. 18, 23).

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Браверман В.О., який діє в інтересах відповідача, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення. Зазначає, що позивач пропустив строк позовної давності. Суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості за процентами. Відповідач не надавала згоди на перевипуск кредитної картки. Банк як кредитор позбавлений права нараховувати відсотки та інші платежі, передбачені кредитним договором після спливу строку кредитування (т.2,а.с.26-28,30-32).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

12 вересня 2007 року відповідач подала банку заяву про відкриття рахунку та видачу кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміну на платіжну картку у розмірі 250 грн., базова процентна ставка 36 відсотків на рік, строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки. Ця заява не містить відомостей щодо відповідальності за порушення грошового зобов`язання у вигляді неустойки (пені, штрафів).

Умови та правила надання банківських послуг відповідачем не підписано (т.1,а.с.228).

Згідно наданої Банком довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ім`я відповідача, кредитний ліміт в період з 12 вересня 2007 року змінювався банком в односторонньому порядку, як у бік збільшення максимально 26 березня 2013 року до 8000 грн., так і зменшувався неодноразово, останній раз 11 листопада 2014 року до 5 230 грн. (т.1,а.с.108-109,234-235).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред?являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками, які банк збільшив в односторонньому порядку відповідно до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо порядку сплати процентів за користування кредитними коштами, збільшення процентної ставки в односторонньому порядку та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з указаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Вказані Умови і правила надання банківських послуг не визнаються відповідачем та не містять її підпису, тому безпідставними є доводи апеляційної скарги, що їх необхідно розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 12 вересня 2007 року шляхом підписання заяви позичальником.

З наведених підстав, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мала на увазі, підписуючи заяву позичальника, та відповідно брала на себе саме на цих Умовах зобов?язання зі сплати відсотків та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.

Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, яку суд першої інстанції застосував відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що повернення кредиту відповідачем повинно проводитися не на підставі Умов та правил надання банківських послуг, а на підставі підписаної позичальником заяви, в якій передбачено розмір процентної ставки (т.1,а с.228).

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до встановленого ст.13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Колегія суддів зазначає, що за правилами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) у відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

До позовної заяви позивачем додані: розрахунок заборгованості, заява відповідача з зазначення суми кредитного ліміту, процентної ставки - 36 % на рік, підпис на якій не заперечується відповідачем та не підписані відповідачем Умови та правила надання банківських послуг.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції, Банк надав довідку про кредитні картки, які видавались на підставі заяви позичальника та про строк дії цих кредитних карток (т.1,а.с174, 215), виписку по рахунку (т.1, а.с.175-183) та довідку про зміну умов кредитування і обслуговування кредитної картки (т.1,а.с.184).

В позовній заяві позивач, посилаючись на поданий ним розрахунок заборгованості, зазначав, що взяті на себе зобов`язання за кредитним договором відповідач належним чином не виконує, у зв?язку з чим станом на 31 травня 2018 року має заборгованість у розмірі 88755,42 грн., яка складається з: 5120,55 грн. - заборгованість за кредитом; 75732,23 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3200,00 грн. - заборгованість за пенею, а також 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) і 4202,64 грн. - штраф (процентна складова).

З цього розрахунку вбачається, що банком на день видачі коштів було встановлено процентну ставку 36,0 % річних. В односторонньому порядку Банком з 01 січня 2013 року зменшена процентна ставка до 30 % на рік, з 01 вересня 2014 року збільшена до 34,80 %, а з 01 квітня 2015 року збільшена процентна ставка до 43,20% річних. Письмова згода відповідача на такі зміни процентної ставки, відсутня. Заборгованість позивачем по процентам була розрахована з урахуванням вказаних змін процентної ставки (т.1,а.с.6-9).

Розрахунок заборгованості, наданий Банком станом на 31 травня 2018 року, свідчить, що за період з 24 січня 2008 року відповідач сплатила на погашення процентів всього 5 993,55 грн..

Виходячи з приписів параграфів 1, 2 глави 71 ЦК України, нарахування відсотків здійснюється виключно на поточне та/або прострочене тіло кредиту.

Банком не надано розрахунку, з якої суми залишку заборгованості за кредитом станом на дату зменшення Банком та збільшення процентної ставки в односторонньому порядку, здійснено розрахунок процентів за користування кредитом.

Отже, Банком на підтвердження розміру заборгованості надано неналежні розрахунки, які ґрунтуються на не підписаних відповідачем Умовах та правилах надання банківських послуг та виходять за межі укладеної між банком на відповідачем письмової домовленості.

Оскільки розмір, порядок нарахування та виплата процентів за користування кредитом є істотними умовами кредитного договору, який укладається між сторонами в письмовій формі, то суд першої інстанції, оцінивши надані позивачем докази на підтвердження позовних вимог за правилами ст.89 ЦПК України, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення визначеного в розрахунку та позовній заяві розміру процентів, який нарахований банком після зміни в одностороньому порядку процентної ставки.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Банком нарахована відповідачу неустойка у вигляді пені за прострочення зобов`язання, а також у вигляді штрафу (фіксована частина) і штраф (процентна складова).

Штрафи та пеня не обумовлені в заяві позичальника, тому правильним є висновок суду про безпідставність вимоги Банку про стягнення неустойки.

Позов Банку щодо вимог, в задоволенні яких судом відмовлено, є необґрунтованим, тому до таких позовних вимог положення про позовну давність не застосовуються.

Доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують та зводяться до переоцінки доказів у справі, підстави для переоцінки яких апеляційним судом відповідно до ст.367 ЦПК України відсутні.

В межах вимог та доводів апеляційної скарги передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в цій частині, не встановлено.

Керуючись ст.268, п.1 ч.1ст. 374, ст. ст.375, 381-383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 20 вересня 2019 року щодо відмови в частині позовних вимог - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 16 грудня 2019 року.

Головуюча суддя Л. В. Суровицька

Судді Т. М. Авраменко

В. В. Черненко