Постанова

Іменем України

07 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 638/8553/13-ц

провадження № 61-14538св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» ? Вельковського Станіслава Володимировича на постанову апеляційного суду Харківської області від

21 грудня 2017 рокуу складі колегії суддів: Швецової Л. А., Колтунової А. І., Піддубного Р. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У червні 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у якому, з урахуванням уточнень, просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № CM-SME701/46/2008 від 18 лютого 2008 року в розмірі

11 787 472,36 грн, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі

186 792,39 швейцарських франків, що з перерахуванням за курсом НБУ на дату складання розрахунку становить 2 414 881,53 грн; заборгованість по відсоткам за користування кредитом у розмірі 9 286,61 швейцарських франків, що з перерахуванням за курсом НБУ станом на дату складання розрахунку становить 120 058,76 грн, пені у розмірі 9 252 532,07 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права продажу будь-якій особі-покупцеві предмету іпотеки за іпотечним договором № PM-SME701/46/2008 від 18 лютого

2008 року, а саме: нежитлові приміщення в підвальній частині № № 48-3,

48-4, Iа, XVII житлового будинку літ. «А-5», загальною площею 69,9 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , з наданням всіх повноважень продавця (в тому числі: отримання дублікатів правовстановлюючих документів на предмет іпотеки, технічної документації, свідоцтва про право власності на предмет іпотеки, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з реєстру прав власності на нерухоме майно в органах БТІ, ВРЖЕУ, нотаріату, тощо), встановити початкову ціну продажу предмета іпотеки на рівні, не нижчому звичайної ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, на час продажу. З метою збереження предмета іпотеки до її реалізації, передати предмет іпотеки, а саме: нежитлові приміщення в підвальній частині № № 48-3, 48-4, Іа, ХVІІ житлового будинку літ. «А-5» загальною площею 69,9 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , в управління ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на період до її реалізації з наданням права обладнання предмету іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, заміни замків, а також укладання договорів на охорону зі спеціалізованими підприємствами.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від

27 травня 2015 року позовні вимоги задоволено.

Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 28 вересня

2015 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного задоволено. Заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 27 травня

2015 року скасовано.

Згідно ухвали Дзержинського районного суду міста Харкова від

30 листопада 2015 року цивільну справу за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки направлено для розгляду за підсудністю до Київського районного суду міста Харкова.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 23 червня 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № СМ-SME701/46/2008 від

18 лютого 2008 року в загальному розмірі 11 787 472,36 грн станом на 12 червня 2014 року, що складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 186 792,39 швейцарських франків, що по курсу НБУ станом на дату складання розрахунку становить 2 414 881,53 грн, заборгованості по відсотках за користування кредитом у розмірі 9 286,61 швейцарських франків, що по курсу НБУ станом на дату складання розрахунку становить 120 058,76 грн, пені за прострочення зобов`язань у розмірі 9 252 532,07 грн, на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» шляхом надання ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права на продаж предмета іпотеки за договором іпотеки № РМ- SME701/46/2008 від 18 лютого 2008 року будь-якій третій особі-покупцю нежитлових приміщень в підвальній частині № № 48-3,48-4, Ia, XVII житлового будинку літ. «А-5» загальною площею 69,9 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , з наданням всіх повноважень продавця за початковою ціною, погодженої між сторонами та визначеної в пункті 4.4. договору іпотеки № РМ- SME701/46/2008 від 18 лютого 2008 року у розмірі 1 065 338,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна», суд першої інстанції виходив з того, що згідно зі статтею 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

При цьому, суд дійшов висновку, що у зв`язку із неналежним виконанням взятих на себе ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором утворилась заборгованість. Вказаний кредитний договір забезпечений іпотекою. Позивач, відповідно до правил Закону України «Про іпотеку» та узгоджених з відповідачем умов іпотечного договору має право в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу з укладенням від імені позивача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з початковою ціною предмета іпотеки в сумі 1 065 338,00 грн.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 23 червня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 21 грудня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 задоволено.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 23 червня 2016 року скасовано.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2016 року скасовано.

У задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що судом не враховано вимоги статті 39 Закону України «Про іпотеку» та не визначено і не зазначено у рішенні початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні для його подальшої реалізації на прилюдних торгах.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

24 січня 2018 року представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» - Вельковський С. В. через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду Харківської області від 21 грудня 2017 року та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що початкова ціна предмета іпотеки була погоджена між сторонами в судовому засіданні під час розгляду справи.

Суд першої інстанції, визначивши ціну іпотечного майна в грошовому еквіваленті, правильно застосував приписи статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку».

Висновки апеляційного суду про невідповідність нормам матеріального права такого порядку визначення початкової ціни не ґрунтуються на законі, що призвело до ухвалення незаконного рішення про відмову у позові.

Відкриваючи апеляційне провадження за апеляційною скаргою

ОСОБА_2 , апеляційний суд залишив поза увагою, що апеляційна скарга подана зі спливом значного періоду часу та заявник клопотання про поновлення строку взагалі не порушує.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 26 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Київського районного суду міста Харкова.

Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Короткий зміст встановлених фактичних обставин справи:

18 лютого 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № СM-SME 701/46/2008, згідно з яким ОСОБА_1 отримав у банку кредит у розмірі 186 480,00 швейцарських франків строком до 20 лютого 2023 року зі сплатою процентів у порядку та розмірах, встановлених кредитним договором.

Того ж дня, з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 перед банком за кредитним договором між ЗАТ «ОТП Банк» та

ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки № PM-SME 701/46/2008.

Згідно з умовами вказаного договору предметом іпотеки було визначено нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення в підвальній частині

№ № 48-3, 48-4, Іа, ХVІІ житлового будинку літ. «А-5» загальною площею

69,9 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які належали ОСОБА_1 на праві власності, що підтверджувалось договором купівлі-продажу, посвідченим 18 лютого 2008 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сульженко Ж. О. за реєстровим № 207 та зареєстрованим в Державному реєстрі правочинів 18 лютого

2008 року за реєстраційним номером 2698947.

Під час укладання договору іпотеки була накладена заборона відчуження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 18 лютого 2008 року.

Згідно статуту ПАТ «ОТП Банк», який затверджений рішенням загальних зборів акціонерів від 23 квітня 2009 року, банк є правонаступником усіх прав та обов`язків ЗАТ «ОТП Банк».

В подальшому, керуючись статями 512, 514, 1077-1079, 1082, 1084 ЦК України та на підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 29 квітня 2010 року і договору про відступлення права вимоги від 29 квітня 2010 року, ПАТ «ОТП Банк» відступив ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги за кредитним договором і договором іпотеки, укладеними між

ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1

Долучений до матеріалів справи договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 29 квітня 2010 року не містить даних про те, що до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором від 18 лютого 2008 року, оскільки за нотаріально посвідченим договором про відступлення права вимоги до позивача перейшли права за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 № ML-703/282/2007

від 07 червня 2007 року та № ML-703/282/2007 від 13 грудня 2007 року.

Постановою Господарського суду Харківської області від 19 липня

2010 року, залишеною без змін Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 23 березня 2011 року фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 було визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Скасовано арешти, накладені на майно боржника і інші обтяження щодо розпорядження майном.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 18 жовтня у справі № 2-7750/10/04 зобов`язано відповідного приватного нотаріуса: а) вилучити з Державного реєстру іпотек запис про іпотеку нежитлових приміщень

ПАТ «ОТП Банк», б) зняти заборону відчуження нежитлових приміщень, накладену у зв`язку зі згаданою іпотекою. Зазначене рішення було виконане у повному обсязі.

06 листопада 2010 року з відкритих торгів, проведених у ході процедури банкрутства ФОП ОСОБА_1 , нежитлові приміщення були реалізовані та придбані ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого і зареєстрованого приватним нотаріусом ХМНО Погрібною Т. П. за № 2863.

29 грудня 2010 року ОСОБА_7 передав нежитлові приміщення в іпотеку ОСОБА_8 , у зв`язку з чим було укладено договір іпотеки, посвідчений і зареєстрований приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г. І. під № 5005. Цією іпотекою були забезпечені зобов`язання ОСОБА_7 за договором позики, укладеним 10 жовтня 2010 року, згідно якого останній отримав позику від ОСОБА_8 у розмірі 120 000,00 грн.

28 березня 2011 року, у зв`язку з невиконанням ОСОБА_7 зобов`язань за договором позики, рішенням Київського районного суду міста Харкова у справі № 2018/2-1525/11/05 з ОСОБА_7 було стягнуто на користь ОСОБА_8 заборгованість за договором позики шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання ОСОБА_8 дозволу здійснити продаж нежитлових приміщень будь-якій третій особі.

19 квітня 2011 року, на виконання рішення Київського районного суду міста Харкова від 28 березня 2011 року, ОСОБА_8 здійснила продаж Нежитлових приміщень ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом ХМНО

Антоненко Є. Б. за № 319. Факт продажу майна у порядку, встановленому для виконання судового рішення, підтверджується абзацом першим та пунктом 4.3 зазначеного вище договору, вказаний договір до теперішнього часу не визнаний недійсним.

Відповідно до довідки, наданої до суду першої інстанції, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором, станом на 12 червня 2014 року розрахована позивачем та складає: заборгованість за кредитом у розмірі 186 792,39 швейцарських франків, що з перерахуванням за курсом НБУ станом на дату складання розрахунку становить 2 414 881,53 грн; заборгованість по відсоткам за користування кредитом у розмірі

9 286,61 швейцарських франків, що з перерахуванням за курсом НБУ станом на дату складання розрахунку становить 120 058,76 грн. Крім того, за прострочення виконання своїх зобов`язань за ОСОБА_1 обліковується пеня у розмірі 9 252 532,07 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що судом не враховано вимоги статті 39 Закону України «Про іпотеку» та не визначено і не зазначено у рішенні початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні для його подальшої реалізації на прилюдних торгах.

При цьому, апеляційний суд вказав, що іпотека ОСОБА_1 , у разі скасування судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, оскільки відпала підстава виключення цього запису. Тобто, іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Проте повністю з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Оцінка обставин справи, та мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права:

За правилами частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (касаційне провадження № 14-112цс19) для забезпечення передбачуваності правозастосовної практики й ефективного захисту прав сторін договору іпотеки відступаючи від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16 дійшла наступного висновку.

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).

Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосібзадоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.

Частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку», яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателяу спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.

За змістом припису частини другої статті 35 Закону визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили.

У справі, яка переглядається, позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу позивачем від власного імені цього предмета будь-якій особі-покупцеві на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку».

З матеріалів справи вбачається, що сторони у пункті 6.4.1 договору іпотеки досягли домовленості про позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, у порядку встановленому законодавством України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Позивач обрав неналежний спосіб захисту його прав іпотекодержателя. А суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, відмовивши у задоволені позовних вимог з інших підстав.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частини друга та третя статті 412 ЦПК України).

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що постанова апеляційного суду Харківської області від 21 грудня 2017 року підлягає зміні в мотивувальній її частині з підстав, зазначених у цій постанові.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи заявника про те, що відкриваючи апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , апеляційний суд залишив поза увагою, що апеляційна скарга подана зі спливом значного періоду часу та заявник клопотання про поновлення строку взагалі не порушує є безпідставними, оскільки вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , апеляційний суд надав оцінку пропуску (не пропуску) строку на апеляційне оскарження.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» ? Вельковського Станіслава Володимировича задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Харківської області від 21 грудня 2017 року змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. П. Курило