Постанова

Іменем України

27 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 202/35950/13-ц

провадження № 61-17698св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В.М. (суддя-доповідач),

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» ,

відповідачі - Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк»; ОСОБА_1 ; ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 ;

розглянула в порядку спрощеного позовного провадження касаційні скаргиОСОБА_2 та Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2016 року в складі суддів: Пищиди М.М., Глущенко Н.Г., Осіяна О.М.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2013 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтовано тим, що 11 грудня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та суб`єктом підприємницької діяльності - ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № МК-117-06, за умовами якого останній отримав кредит в розмірі 850 000 грн та зобов`язався повернути кредитні кошти до 10 грудня 2010 року й сплатити відсотки за користування кредитом.

Кредитні зобов`язання ОСОБА_1 за договором від 11 грудня 2006 року № МК-117-06 забезпечені договорами поруки, укладеними ПАТ КБ «ПриватБанк» 12 грудня 2006 року окремо з ОСОБА_2 та окремо з ОСОБА_3 , за умовами яких останні поручились перед банком за виконання ОСОБА_1 узятих на себе кредитних зобов`язань.

19 грудня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та суб`єктом підприємницької діяльності - ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № МК 117/02-06, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 142 000 грн та зобов`язався повернути кредитні кошти до 10 грудня 2010 року й сплатити відсотки за користування кредитом.

20 жовтня 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» уклало з ПАТ «Акцент-Банк» договір поруки № 167, за умовами якого ПАТ «Акцент-Банк» поручилося перед позивачем за виконання ОСОБА_1 кредитних зобов`язань за кредитним договором від 11 грудня 2006 року № МК-117-06 та кредитним договором від 19 грудня 2007 року № МК 117/02-06. Розмір відповідальності визначено в межах 10 000 грн.

Указуючи на те, що ОСОБА_1 належним чином узятих на себе кредитних зобов`язань не виконує, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути: солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 11 грудня 2006 року № МК?117/?06 у розмірі 2 845 729 грн 49 коп.; солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 19 грудня 2007 року № МК-117/02-06 в розмірі 569 465 грн 80 коп; солідарно з ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 19 грудня 2007 року № МК-117/02-06 в розмірі 10 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2015 року у позові відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції посилався на те, що позивачем не надано належного розрахунку заборгованості, не повідомив суд про всі відомі йому рішення судів, що стосуються предмету спору, наявність досудового розслідуванню по кримінальному провадженню за фактом крадіжки заставного майна, що було передано під заставу банку і яке знаходилося у нього під охороною.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено у справі нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 11 грудня 2006 року № МК-117-06 у розмірі 2 835 729 грн 49 коп., з яких: 678 697 грн 16 коп. - борг за кредитом; 1 229 107 грн 60 коп. - борг зі сплати відсотків за користування кредитом; 93 7924 грн 73 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 19 грудня 2007 року № МК-117/02-06 у розмірі 569 465 грн 80 коп., з яких: 128 363 грн 04 коп. - борг за кредитом; 250 051 грн 03 коп. борг зі сплати відсотків за користування кредитом; 191 051 грн 73 коп. пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором. Провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент Банк», ОСОБА_1 як фізичної особи - підприємця, про стягнення заборгованості закрито. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент Банк», ОСОБА_1 як фізичної особи - підприємця, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 як поручителів боржника є обґрунтованими та підтверджені належними доказами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом Апеляційним судом Дніпропетровської області норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду про закриття провадження в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент Банк», ОСОБА_1 як фізичної особи - підприємця, скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

ОСОБА_2 у касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, просить скасувати рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2016 року в частині задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження та відкрито касаційне провадження за її касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2016 року.

Витребувано з Індустріального районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу № 202/35950/13-ц.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2016 року.

У травні 2018 року цивільна справа № 202/35950/13-ц надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, не повно дослідив зібрані у справі докази та дійшов помилкових висновків про задоволення позову, необ`єктивно і упереджено вирішив спір.

Зокрема, у касаційній скарзі ОСОБА_2 указує на те, що договори поруки від 12 грудня 2006 року укладені з ПАТ КБ «ПриватБанк» від імені ОСОБА_2 та від імені ОСОБА_3 останніми не підписувались, про що свідчать матеріали кримінального провадження № 0000221 від 05 грудня 2012 року, однак вказане, на думку скаржника, залишилось поза увагою суду апеляційної інстанції. Також ОСОБА_2 указує на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду поза межами позовної давності, однак від позивача до суду не надходило клопотання про поновлення вказаного процесуального строку.

ПАТ КБ «ПриватБанк» у касаційній скарзі вказує на те, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, оскільки суд апеляційної інстанції не перевірив чи припинена діяльність ОСОБА_1 як фізичної особи - підприємця на час розгляду справи, що на думку скаржника свідчить про однобічність та неповноту судового розгляду.

14 липня 2014 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань внесений запис № 6002371 про припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 , відтак, на думку ПАТ КБ «ПриватБанк», у апеляційного суду не було законних підстав для закриття провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_1 .

Посилаючись на викладені обставини ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» просили задовольнити їхні касаційні скарги.

Доводи інших учасників справи

У квітні та червні 2017 року ОСОБА_1 подав заперечення на касаційні скарги ОСОБА_2 й ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідно, посилаючись на те, що обставини справи судом апеляційної інстанції встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи.

Твердження ОСОБА_4 про те, що договори поруки від 12 грудня 2006 року укладені з ПАТ КБ «ПриватБанк» від імені ОСОБА_2 та від імені ОСОБА_3 останніми не підписувались, на думку ОСОБА_1 , є надуманими, оскільки базуються на неправдивих та не підтверджених фактах.

Твердження ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції підприємницька діяльність ОСОБА_1 як фізичної особи - підприємця була припинена, не відповідає дійсності та свідчить про намагання позивача ввести суд в оману.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 просив відмовити у задоволенні касаційних скарг ОСОБА_2 й ПАТ КБ «ПриватБанк» та залишити рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2016 року без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Також у травні 2018 року на касаційну скаргу ОСОБА_2 подало заперечення ПАТ «Акцент-Банк», у якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2016 року просило відхилити касаційну скаргу. Заперечення на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» від ПАТ «Акцент-Банк» не надходило.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 11 грудня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № МК-117/-06 та договір про видачу траншу № МК-117/01-06, відповідно до умов яких останній отримав у кредит грошові кошти у розмірі 850 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 10 грудня 2010 року.

У забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором від 11 грудня 2006 року № МК-117/-06, 12 грудня 2006 року було укладено такі договори поруки: між банком та ОСОБА_3 № МК-117-06, між банком та ОСОБА_2 № МК-117-06.

19 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 було також укладено договір про видачу траншу № МК-117/02-06, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 142 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 10 грудня 2010 року.

У забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитними договорами від 11 грудня 2006 року № МК-117-06 та від 19 грудня 2007 року № МК-117/02-06, 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ Акцент-Банк» укладено договір поруки № 167, відповідно до умов якого розмір відповідальності поручителя перед кредитором обмежується 10 000 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною шостою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Перевіряючи законність рішення апеляційного суду про закриття провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент Банк», ОСОБА_1 як фізичної особи - підприємця, про стягнення заборгованості за кредитним договором, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду керується такими міркуваннями.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

У пунктах 1, 3 частини першої статті 15 ЦПК України у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року передбачалося, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

У статті 19 ЦПК України у редакції від 3 жовтня 2017 року визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а друге - суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду в частині позовних вимог, вважав, що справа в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент Банк», ОСОБА_1 як фізичної особи - підприємця, підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а тому закрив провадження у справі в цій частині позову.

Однак Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої Судової палати Касаційного цивільного суду не погоджується з указаними висновками з огляду на таке.

У поданому у листопаді 2013 року до суду позові ПАТ КБ «ПриватБанк» заявило вимоги до таких відповідачів: позичальника за кредитним договором, яким є суб`єкт підприємницької діяльності - ОСОБА_1 , та поручителів, якими є фізичні і юридична особа - Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк»; ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 , ЦК України у редакції, чинній на час виникнення правовідносин передбачав спеціальні способи, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.

Таке забезпечувальне зобов`язання має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер і не може існувати саме по собі.

Одним із видів акцесорного зобов`язання є порука.

Відповідно до частин першої та третьої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручителем може бути одна або кілька осіб.

Згідно з частиною першою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об`єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов`язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об`єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову.

У цьому випадку позов заявлено позивачем до боржника та поручителів, вимоги до вказаних осіб є однорідними, нерозривно пов`язаними між собою, оскільки обсяг відповідальності поручителів відповідно до договорів поруки збігається з обсягом відповідальності боржника.

Відповідно до частини першої статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Наслідки солідарного обов`язку боржників передбачені статтею 543 ЦК України, основним з яких є зазначений в частині першій цієї статті, а саме - у разі солідарної вимоги кредиторів (солідарних кредиторів) кожний із кредиторів має право пред`явити боржникові вимогу у повному обсязі. До пред`явлення вимоги одним із солідарних кредиторів боржник має право виконати свій обов`язок будь-кому із них на свій розсуд.

Крім того, ЦК України передбачає і гарантії для боржника, який виконав солідарний обов`язок, на зворотну вимогу.

У пункті 1 частини другої статті 12 ГПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої інстанції, визначено юрисдикцію господарських судів у вирішенні, зокрема, спорів, що виникають при виконанні господарських договорів, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин і віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів.

Заявлена у цій справі позовна вимога про стягнення заборгованості за кредитним договором солідарно з боржника та поручителів могла бути предметом розгляду як у порядку цивільного, так і в порядку господарського судочинства, оскільки стаття 15 ЦПК України та стаття 12 ГПК України не встановлювали відповідної заборони щодо предмета спору.

Однак, стаття 1 ГПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи у суді першої інстанції обмежувала участь фізичних осіб у господарському судочинстві окремими категоріями спорів, до яких не було віднесено спори щодо виконання умов кредитного договору між кредитором, юридичною особою - боржником за основним зобов`язанням і поручителем, який є фізичною особою.

Умовою розгляду спорів до таких відповідачів була лише наявність єдності предмета і підстав позовних вимог.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до статей 367, 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які діяли на час ухвалення судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, яка набрала чинності лише з 15 грудня 2018 року, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Таким чином апеляційний суд помилково закрив провадження у справі в частині позовних вимог до юридичної особита фізичної особи-підприємця, адже порука є похідною від основного зобов`язання, позовні вимоги взаємопов`язані між собою і не можуть розглядатися за правилами різних видів судочинства.

У постанові від 20 березні 2019 року у справі № 1411/3467/12 (провадження № 14-594цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що позовні вимоги до кількох відповідачів, серед яких є хоча б одна фізична особа, заявлені до 15 грудня 2017 року, мають розглядатися в одному провадженні, якщо такі вимоги однорідні, нерозривно пов`язані між собою та від вирішення однієї з них залежить вирішення інших вимог.

Аналогічні висновки неодноразово викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 13 березня 2018 року № 14-40цс18, 21 березня 2018 року № 14-41цс18, 25 квітня 2018 року № 14-74цс18, 20 червня 2018 року № 14-224цс18, від 12 вересня 2018 року № 14-269цс18, від 31 жовтня 2018 року № 14-409цс18 та інших, і підстав для відступу від них не вбачається.

Оскільки судом апеляційної інстанції помилково закрито провадження в частині позивних вимог до юридичних осіб, та фізичної особи-підприємця, а обов`язки поручителів випливають саме з невиконання боржником ( ОСОБА_1 - фізичної-підприємця) своїх обов`язків, тому для встановлення всіх обставин справи та відповідальності кожного з учасників договірних відносин, рішення апеляційного суду підлягає повному скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право: скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Отже, рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2016 року прийнято з порушенням норм процесуального права, а тому відповідно до частини четвертої статті 406 ЦПК України оскаржуване судове рішення необхідно скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає занеобхідне касаційну скаргу задовольнити частково, постанову апеляційного суду скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 4111 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційні скарги ОСОБА_2 та Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді А. І. Грушицький

А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров