ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/334/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 314000000 Токова С. Є.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Єльцова В.О.

за участю секретарів Винник І. М., Анкудінова О.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу - відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 червня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Токової С.Є. у залі Соснівського районного суду м. Черкаси 11.06. 2019 року о 16 год. 40 хв., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на спільну часткову власність у майні, що перебуває у спільній частковій власності зі стягненням відповідної грошової компенсації, -

в с т а н о в и в :

21.08.2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про припинення права на спільну часткову власність у майні, що перебуває у спільній частковій власності зі стягненням відповідної грошової компенсації. Позивач ОСОБА_1 посилається, що з 06 травня 2006 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , який рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 жовтня 2015 року розірвано. Від даного шлюбу сторони мають двох дітей: доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час шлюбу сторонами спільно була придбана однокімнатна квартира, загальною площею 31,1 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 лютого 2017 року дана квартира була розділена між нею та відповідачем відповідно по 1/ 2 частині квартири кожному. Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 12 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено в силі. Проте, проживати у спірній квартирі спільно із відповідачем позивач ОСОБА_1 не має можливості через постійні сварки та непорозуміння, в тому числі і з питання порядку користування житловою площею. Крім того, свідками їх суперечок є діти, що негативним чином пливає на їх психічний стан. На її неодноразові прохання продати квартиру та поділити грошові кошти від її реалізації відповідач ОСОБА_2 категорично не погоджується. Внаслідок ситуації, що склалася, вона була вимушена виїхати із належної їй на праві спільної часткової власності квартири, та разом із дітьми переїхати до орендованого житла. У зв`язку з наведеним вважає, що її право на частку у спільному майні слід припинити, а з відповідача ОСОБА_2 стягнути вартість належної їй частки квартири в розмірі 209 600 грн.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 червня 2019 позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено в повному обсязі.

Припинено право ОСОБА_1 на 1/ 2 частину квартири АДРЕСА_2 , що перебуває у спільній частковій власності зі стягненням з ОСОБА_2 грошової компенсації в розмірі 209 600 грн. на користь ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 , іпн. НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , іпн. НОМЕР_2 судовий збір в сумі 704,40 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржив рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує, що рішення суду вимогам закону не відповідає, з його висновками він не погоджується. Висновок суду першої інстанції стосовно можливості відповідача сплатити суму компенсації позивачу є помилковим, та не ґрунтується на поданих доказах. Доказів того, що відповідач ОСОБА_2 має можливість сплатити таку компенсацію в матеріалах справи відсутні та позивачем не надані. Вказане свідчить про те, що задоволення позову, за таких обставин, не враховує інтереси усіх сторін (співвласників) та порушує «справедливий баланс» шляхом встановлення обмеження прав одного власника за рахунок іншого, внаслідок чого відповідач ставиться в завідомо дискримінаційне становище, що є практикою не сумісною із положеннями Конвенції із захисту прав людини та основоположних свобод. Крім того, скаржник зазначає, що, визначаючи суму компенсації вартості 1/ 2 частки квартири АДРЕСА_2 , суд взяв до уваги виключно висновок суб`єкта оціночної діяльності ПП «ТОВА» від 16.07.2018 року, який було подано позивачем, та відповідно до якого вартість 1/ 2 частини спірної квартири становить 209 600 грн. без ПДВ. Натомість, поданий відповідачем ОСОБА_2 висновок суб`єкта оціночної діяльності ПП «ДИСКОНТ» від 18.09.2018 року, згідно якого вартість такої частки становить 145 000 грн., суд першої інстанції не прийняв до уваги.

ОСОБА_2 просить рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11.06.2019 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

09 жовтня 2019 року на адресу Черкаського апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_1 на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 .

У відзиві позивач ОСОБА_1 вказує, що аргументи, викладені відповідачем, не відповідають обставинам справи. Вона вважає, що посилання відповідача на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, ст.ст. 364, 367 ЦК України є недоцільним у рішенні суду, так як поняття виділ було застосовано відповідно до змісту правовідносин, передбачених ст. 364 ЦК України по суті позовних вимог. Також вона вказує, що посилання відповідача на судову практику щодо спроможності іншого співвласника виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ним права власності на спільне майно, та чи не становитиме це для нього непомірний тягар не повинно у даному випадку прийматись до уваги судом, оскільки середньомісячний дохід відповідача ОСОБА_2 за січень - серпень 2018 року становив 4355, 86 грн. ОСОБА_1 посилається у відзиві, що рішенням суду змінено розмір аліментів, які сплачувались відповідачем на утримання сина до 1/ 4 частини щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Також вона посилається, що ОСОБА_2 належить 1/ 5 частина будинку з прибудовами за адресою АДРЕСА_3 . Тому відповідач має можливість розпоряджатися на праві власника 1/ 2 частини квартири АДРЕСА_2 та 1/ 5 частини будинку за адресою АДРЕСА_3 . ОСОБА_1 зазначає, що разом з дітьми не може користуватись свою частиною квартири, та вимушена проживати з сином орендованій квартирі, сплачуючи щомісячно оренду плату 3000 гривень та комунальні платежі. Такі витрати для неї з сином, є непомірними, так як вона працює на посаді менеджера з логістики у ПСП «Ньютон - Транс» та отримує зарплату 4173 гривні. ОСОБА_1 вважає, що посилання відповідача, що суб`єкт оціночної діяльності здійснював оцінку без доступу до квартири, не відповідають дійсності, так як оцінка проводилась без присутності відповідача. Проте, якщо відповідач не погоджувався із такою оцінкою, то він мав можливість під час розгляду справи заявити клопотання про виклик експерта для дачі пояснення щодо висновку , або провести свою оцінку, яку надати суду.

Також вона посилається, що твердження відповідача, що позивач ОСОБА_1 вже зверталась із аналогічним позовом в суд не відповідають дійсності, оскільки вона зверталась в суд з позовом про розподіл майна подружжя та відступлення від рівності часток при поділі.

ОСОБА_1 просить відмовити відповідачу ОСОБА_2 у задоволенні апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції від 11.06. 2019 року.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача та її представника, відповідача та його представника, які з`явилися в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право : скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам, оскільки не ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про припинення права на спільну часткову власність у майні, що перебуває у спільній частковій власності зі стягненням відвідної грошової компенсації,суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, дійшовши висновку, що пред`явлений позивачем позов про стягнення з відповідача компенсації вартості 1/ 2 частини квартири у спільному майні на її користь, є реалізацією її права на отримання своєї частки у майні, оскільки квартира є однокімнатною, і спільно сторони після розірвання шлюбу в ній проживати не можуть. Крім того, суд першої інстанції вказав, що відповідачем не надано суду доказів на підтвердження неможливості виплати компенсації вартості 1/ 2 частини квартири, через незначний дохід.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає висновки суду такими, що не відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції не встановлено дійсні обставини справи, не дано належної оцінки зібраним доказам, не правильно застосовано норми матеріального права, та допущено порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи по суті, що є підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 06 травня 2006 року позивач ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 , який рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 жовтня 2015 року розірвано.

Від даного шлюбу сторони мають двох дітей: доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час шлюбу сторонами було придбано однокімнатну квартиру загальною площею 31,1 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується даними копії витягу з Державного реєстру правочинів ( а. с. 9).

У листопада 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Соснівського районного суду міста Черкаси з позовом, в якому просила суд поділити майно, набуте під час шлюбу, а саме: квартиру АДРЕСА_2 . Визнати за нею право особистої приватної власності на 24/100 частини квартири; визнати спільною сумісною власністю подружжя 76/100 частини квартири; визначити позивачу ОСОБА_1 51/100 частини квартири, а відповідачу Соловйову - 25/100 частини квартири. Виділити позивачу ОСОБА_1 24/100 та 51/100 частини квартири шляхом стягнення з ОСОБА_2 вартості цих частин в сумі 236625 грн., а квартиру залишити ОСОБА_2 .

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 лютого 2017 року позов задоволено частково, розділено спільне майно подружжя та визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 1/ 2 частини квартири АДРЕСА_4 . Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 12 квітня 2017 року вищевказане рішення суду першої інстанції залишено в силі.

Законом врегульовано питання ст. 364 ЦК України, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні, шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

При цьому, слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до приписів ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі, або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно, та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Вищезазначений висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі за № 6-2925цс 15.

У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився, що регулювання спірних правовідносин здійснюється на підставі положення ст. 364 ЦК України, разом з тим, не встановив тих всіх зазначених вище фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення спору.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем ОСОБА_2 на заперечення позовних вимог надано суду довідку про доходи № 31 від 21.09.2018 року, з якої вбачається, що заробітна плата відповідача (з урахуванням утриманих на користь позивача аліментів -33%) та без врахування податків за період січень-серпень 2018 року складає 48 210 грн. 48 коп. (а.с. 45).

В заперечення позовних вимог в апеляційній скарзі скаржник зазначає, що з урахуванням відрахувань податків та інших обов`язкових платежів (18% податок доходи фіз. осіб та 1,5 % військовий збір) розмір заробітної плати відповідача за вказаний період складає 34 846,88 грн., що в середньому становить - 34 846,88 : 8 місяців = 4355,86 грн. в місяць, що майже дорівнює розміру мінімальної заробітної плати. Крім того, скаржник зазначає та наголошує увагу на тому, що інших доходів він немає, тому не має можливості сплатити компенсацію за 1/ 2 частину квартири.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що вищезазначена обставина свідчить, що сплата компенсації в розмірі 209 600 грн. буде становити для відповідача ОСОБА_2 надмірний тягар, що буде суперечити нормам права та вимогам закону.

Колегія суддів не вбачає з матеріалів справи доказів того, що позивач підтвердила належним чином, достовірними, належними та допустимими доказами факт щодо неможливості спільного користування сторонами спірною квартирою.

Суд першої інстанції не звернув належної уваги на доводи відповідача щодо відсутності коштів для сплати компенсації за 1/ 2 частину вартості квартири, оскільки встановивши такі обставини щодо відсутності у відповідача можливості сплати компенсації вартості частки квартири, суд першої не дійшов би помилкового висновку про задоволення позовних вимог позивача, тому суд не надав належної оцінки даним обставинам, що призвело до порушення норм процесуального права та винесення незаконного рішення судом першої інстанції .

Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, приймаються до уваги колегією суддів, оскільки спростовують висновки суду щодо обгрунтованості позовних вимог та підстав для їх задоволення, тому вимоги апеляційної скарги про скасування рішення суду та прийняття нового судового рішення підлягають задоволенню апеляційним судом.

Виходячи з вищенаведеного, апеляційний суд дійшов висновку про невідповідність судового рішення дійсним обставинам справи, рішення суду першої інстанції не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про припинення права на спільну часткову власність у майні, що перебуває у спільній частковій власності зі стягненням відвідної грошової компенсації, з наведених вище підстав.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України у разі скасування рішення суду перерозподілу підлягають судові витрати, тому стягненню підлягають судові витрати пропорційно до задоволених вимог.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги та скасуванням рішення суду першої інстанції, стягненню підлягають судові витрати за сплату судового збору за подання апеляційної скарги з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у сумі 1057 грн. 21 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на спільну часткову власність у майні, що перебуває у спільній частковій власності зі стягненням відповідної грошової компенсації - скасувати, прийняти нову постанову.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на спільну часткову власність у майні, що перебуває у спільній частковій власності зі стягненням відповідної грошової компенсації.

Стягнути судові витрати за подання апеляційної скарги з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1057 грн. 21 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

В.О. Єльцов