КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/8308/2019 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 серпня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Сержанюка А.С., Сліпченка О.І.,

секретар судового засідання: Спеней О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Левчишиної Олени Валентинівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи Орган опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, Комунальне підприємство «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду» Деснянського району міста Києва про визначення порядку користування квартирою та усунення перешкод у користуванні квартирою, що є спільною частковою власністю

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визначення порядку користування квартирою та усунення перешкод у користуванні квартирою, що є спільною власністю, посилаючись на те, що за час перебування у шлюбі з колишньою дружиною ОСОБА_5 , подружжям набуто квартиру за АДРЕСА_1 , яка відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07.02.2012 року по справі № 2-48/12 була розділена між подружжям у рівних частках: визнано право власності по Ѕ частини квартири кожному, а також встановлено порядок користування зазначеною квартирою, яким суд врахував інтереси неповнолітньої доньки колишньої дружини.

09.01.2013 року позивач дізнався, що колишня дружина ОСОБА_6 продала належну їй частку квартири ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу, шляхом отримання листа від нового власника частки квартири ОСОБА_1 , в якому відповідач, крім зробленої пропозиції придбання частки належної позивачу, запропонувала порядок користування спільною частковою власністю, а саме: за бажанням позивача, забезпечено вільний доступ до ізольованої кімнати площею 17,1 кв.м. з метою використання на власний розсуд площі 5,9 кв.м або матеріальну компенсацію за тимчасове використання житлової площі 5,9 кв.м. Позивач погодився на пропозицію відповідача викупити належну йому частку найближчим часом.

23.04.2014 року відповідач ОСОБА_1 подарувала ј частину спірної квартири своєму сину ОСОБА_2 .

Позивачем 22.11.2014 року подаровано 1/8 частку квартири своїй доньці ОСОБА_4 .

23.10.2014 рокупозивачем зроблено офіційну пропозицію відповідачу шляхом надсилання нотаріально посвідченоїзаявипро намір продати частку у спільній квартирі. Однак відповіді від відповідача не надійшло.

Відповідачі у складі сім`ї з двох осіб з січня 2013 року користуються двома житловими кімнатами - 17,1 кв.м., та 12,6 кв.м., а позивачі у складі сім`ї з чотирьох осіб - кімнатою 18,8 кв.м. У спільному користуванні перебувають приміщення кухні, туалету, ванної кімнати, коридор.

Оскільки відповідачі безпідставно на власний розсуд встановили замок до міжкімнатних дверей та повністю обмежили можливість користування спільною кімнатою, позивач неодноразово звертався до них з проханням припинити чинити будь-які дії, що унеможливлюють користування спільною власністю.

06.04.2015 року позивач надсилав відповідачам рекомендований лист із проханням демонтувати замок з вхідних дверей та надати можливість користуватися його часткою в кімнаті площею 12,6кв.м. 16.03.2017 року аналогічно надіслав на адресу відповідачам претензію щодо демонтування замка. Однак, відповідачі жодним чином не відреагували на звернення позивачів, а навпаки почали припускатися до нечемних вчинків.

Позивачі просять визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 між власниками, наступним чином:

- житлову кімнату площею 17,1кв.м надати в користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- житлову кімнату площею 18,8кв.м надати в користування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з дітьми;

- житлову кімнату площею 12,6кв.м надати в користування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із дітьми строком на чотири календарних роки з моменту набрання рішення суду законної сили, а зі спливом цього строку залишити у спільному користуванні усіх співвласників, пропорційно їх часткам у власності;

- приміщення кухні, коридору, вбиральні, ванної кімнати залишити у загальному користуванні співвласників квартири та членів їх сімей;

зобов`язати відповідачів не чинити перешкоди позивачам у користуванні спільним житлом та визначити порядок користування спірним житлом.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 25 січня 2019 року позовну заяву ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні кімнатою житловою площею 12,6кв.м в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 шляхом зобов`язання демонтувати замок міжкімнатних дверей до кімнати.

В позовних вимогах щодо визначення порядку користування квартирою - відмовленоповністю. Вирішено питання про розподіл судових витрат між сторонами.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням адвокат Левчишина О.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , 18 квітня 2019 року подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, і порушення судом норм процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Вказує на те, що відповідачами перешкоди позивачам у користуванні спільною квартирою не чиняться. Навпаки, позивачі чинять перешкоди відповідачам у доступі до приміщень загального користування через розміщення та завантаження речами позивачів, неможливість безперешкодного доступу до плити, розміщення меблів позивачів, які унеможливлюють будь-яке встановлення меблів та побутової техніки відповідачів у приміщеннях загального користування. Зазначають, що замки встановлені лише на вхідних дверях, від яких в усіх власників наявні ключі.

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали відзив на апеляційну скаргу, в якому просять, відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилаючи на те, що дане рішення є законним, обгрунтований і ухвалене з додержанням норм процесуального права та усталеній практиці Європейського суду з прав людини.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, і задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що відповідачі чинять перешкоди позивачам в користуванні житловою кімнатою, площею 12,6кв.м. шляхом встановлення замка міжкімнатних дверей. З огляду на викидане, суд вважав за необхідне зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні кімнатою житловою площею 12,6 кв.м в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 шляхом зобов`язання демонтувати замок між кімнатних дверей до кімнати.

Відмовляючі у задоволені позовних вимог в частині визначення порядку користування спірною квартирою, суд першої інстанції виходив з того, що встановлюючи порядок користування квартирою будуть порушені житлові права позивачів та відповідачів, оскільки виділити кожному співвласнику кімнату площами, що відповідають їх часткам у власності не вбачається важливим.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 3 статті 319 ЦК України, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За положенням ч.1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок здійснення права спільної часткової власності встановлений статтею 358 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст.358 ЦК України, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною власністю.

Згідно з вимогами ч.3 ст.358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до п.14. Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності», №20 від 22 грудня 1995 року (з наступними змінами та доповненнями), квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Встановлено, що відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07.02.2012 року за ОСОБА_3 та за ОСОБА_5 визнано право власності по Ѕ частині за кожнимквартири АДРЕСА_1 . Визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 виділено ОСОБА_3 в користуванні ізольовану кімнату житловою площею - 15,1кв.м та лоджією, а ОСОБА_6 з донькою ОСОБА_7 ізольовану кімнату житловою площею - 17,1кв.м та кімнату 10,1кв.м, а місця спільного користування в квартирі залишено вїх загальному користуванні (а.с.9-13).

Відповідно до копії договору купівлі-продажу Ѕ частини квартири від 14.12.2012 року, ОСОБА_6 передала у власність, а ОСОБА_1 прийняла у власність Ѕ частину квартири за номером АДРЕСА_1 , яка належала продавцюна праві власності на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07.02.2012 рокута додаткового рішення Деснянського районного суду від 03.04.2012 року та ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 03.04.2012року (а.с.16).

09.01.2013 рокувідповідач ОСОБА_1 звернулась з пропозицією до ОСОБА_3 , в якій зазначає, що за бажанням останнього, йому забезпечено вільний доступ до ізольованої кімнати площею 17,1кв.м з метою використання на свій розсуд площі 5,9кв.м, що належить йому та за умови згоди з боку ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_1 висловлює готовність на матеріальну компенсацію за тимчасове використання житлової площі 5,9 кв.м, яка належить йому (а.с.15).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15.09.2014 року відмовлено у задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу Ѕ частки квартири (а.с.18-19).

23.10.2014 рокуОСОБА_1 нотаріально завірила заяву до ОСОБА_3 , в якій повідомляє про намір продати належну їй Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.26).

Відповідно до копії договору дарування ј частини квартири від 23.04.2014 року, ОСОБА_1 передала безоплатно у власність, а ОСОБА_2 прийняв у власність ј частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.20-21).

Відповідно до копії договору дарування частини квартири від 22.11.2014 року, ОСОБА_3 передав безоплатно, а ОСОБА_4 прийняла в дар ј частину квартири від належної дарувальнику Ѕ частини квартири, що складає 1/8 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.22-23).

Отже, судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в наступних частинах: ОСОБА_3 - 3/8 частини, ОСОБА_4 - 1/8 частини, ОСОБА_1 - 2/8 частини та ОСОБА_2 - 2/8 частини.

Відповідно до копії технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 , остання складається з трьох житлових кімнат площами 18,8кв.м, 17,1кв.м та 12,6кв.м (а.с.27-28).

06.04.2015 рокуОСОБА_3 звернувся письмово до ОСОБА_1 та ОСОБА_8 про припинення будь-яких дій, що унеможливлюють реалізацію ОСОБА_3 в користуванні частиною його власності та демонтаж замка з вхідних дверей (а.с.33).

Вищевказане письмове звернення отримано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 14.04.2015 року, відповідно до копії повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.34-35).

16.03.2017 рокуОСОБА_3 та ОСОБА_9 звернулись з претензією до ОСОБА_10 та ОСОБА_2 про добровільне припинення дій, що унеможливлюють реалізацію права користування частиною власності позивачів (а.с.36)

Вищевказане письмове звернення отримано ОСОБА_1 10.04.2017 року, відповідно до копії повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.37).

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову, оскільки судом встановлено, що відповідачі чинять перешкоди позивачам в користуванні житловою кімнатою, площею 12,6кв.м. шляхом встановлення замка міжкімнатних дверей.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачами перешкоди позивачам у користуванні спільною квартирою не чиняться, відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки матеріали справи не містять жодного доказу, який би підтверджував такі доводи відповідачів.

Доводи апеляційної скарги про те, що замки встановлені лише на вхідних дверях, від яких в усіх власників наявні ключі, є безпідставними, оскільки позивачі не оспорють факту наявності у них ключів від вхідних дверей, а зазначають про порушене житлове право на користування кімнатою 12,6кв.м. у спірній квартирі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову і правильно застосував статті 317, 319, 321, 391 ЦК України.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Левчишиної Олени Валентинівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «07» серпня 2019 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіА.С. Сержанюк
О.І. Сліпченко