Номер провадження: 22-ц/813/4191/19
Головуючий у першій інстанції Коблова О. Д.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Ващенко Л.Г., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.,

учасники справи:

апелянт - ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2

апелянт - ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Будпроект»

відповідач - ОСОБА_5

відповідач - ОСОБА_6

відповідач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 січня 2019 року у складі судді Коблової О.Д.,

встановив:

У серпні 2018 року ТОВ «Будпроект» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у проведенні реконструкції гуртожитку шляхом виселення відповідачів з кімнат №433, №434 гуртожитку, за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що будівля гуртожитку по АДРЕСА_1 перебуває у власності ТОВ «Будпроект». Згідно з розпорядженням Малиновської районної державної адміністрації від 04.11.2002 №773/01-04 зазначена будівля гуртожитку знаходиться на реконструкції з 2002 року. Розпорядженням Малиновської районної державної адміністрації від 28.04.2004 №481/01-04 половина будівлі здана в експлуатацію як багатоквартирний житловий будинок, інша, де мешкають відповідачі, знаходиться в стадії будівництва. Позивач не може закінчити реконструкцію будівлі через проживання відповідачів, які користуються житловими приміщеннями без правових підстав та мають інше житло на праві власності.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 січня 2019 року позовТОВ «Будпроект» до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , Малиновського районного суд м. Одеси, ОСОБА_3 про усунення перешкод у проведенні реконструкції гуртожитку задоволено. Виселено відповідачів з кімнат АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Не погодившись з рішенням суду,ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що наявність права власності на майно з правовим статусом «гуртожиток» покладає певні обмеження на його власника, а саме діяти в межах діючого законодавства, у тому числі, житлового щодо вирішення питання виселення, що й було встановлено розпорядженням Малиновської районної державної адміністрації від 04.11.2002 №773/01-04. Ордер на вселення від 21.03.2000 у кімнати 433,434 гуртожитку, мирова угода, ухвала Малиновського районного суду м. Одеси від 25.04.2000 про відмову від позову про виселення відповідачів свідчать про наявність такого рішення підприємства щодо надання відповідачуОСОБА_5 та членам його родини вказаних кімнат для мешкання. ОСОБА_5 та члени його родини не можуть бути виселені без надання іншого житлового приміщення, у зв`язку з наявністю трудового стажу на підприємстві більше 10 років та оскільки були поселені на законних підставах, відповідно до ордеру. Визнання позивачем факту законності мешкання відповідачів у гуртожитку також підтверджується рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18.03.2016 у справі №521/6360/13-ц, що набуло законної сили.Суд не взяв до уваги те, що ОСОБА_5 має законні права на мешкання у гуртожитку, а за рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області квартира, на яку посилається суд, з 03.11.2017 перейшла у власність ОСОБА_6 колишньої дружини ОСОБА_5 , яка мешкає у вказаній квартирі. Позивач не надав доказів, що будинок перебуває в аварійному стані або в стані непридатному для проживання людей. Судом не взято до уваги, що у кімнатах мешкають неповнолітні діти. Не були залучені ограни опіки та піклування для забезпечення прав дітей.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_6 , ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу,в якій просять його скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом не взято до уваги, те що АОЗТ «Одеспобутбудпроект», правонаступником якого є позивач, вже звертався з аналогічним позовом про виселення та відмовився від позову і цю відмову було прийнято судом. Суд проігнорував фактичне утворення кількох сімей та наявність малолітніх дітей, в тому числі дитини інваліда. Матеріали справи не містять поданих до суду свідоцтв про народження дітей. У спірне приміщення відповідачі вселялися не самовільно, а з дозволу позивача на підставі ордеру та питання виселення вже розглядалося Малиновським районним судом м. Одеси №1519/2-3291/11. Суд помилково зазначив, що у спірні кімнати відповідачі вселялися, у зв`язку з трудовими відносинами ОСОБА_5 , оскільки вони були припинені 19.10.1995. Під час розгляду справи №1519/2-3291/11 позивач з посиланням на Акт державної комісії про прийом закінченого об`єкта до експлуатації від 01.04.2004 стверджував, що житловий будинок втратив статус гуртожитку, що підтверджується також розпорядженням Малиновської районної державної адміністрації від 28.04.2004 №481/01-04.ОСОБА_5 приймав майнову участь у підприємстві позивача, що підтверджується копіями з матеріалів справи №521/11004/13-ц. Тобто ОСОБА_5 має частку у майні підприємства (до якого входить спірне житло), що підтверджує фактичні мотиви надання відповідачам спірного житла - у зв`язку з майновою участю та членством відповідача у підприємстві, де майнова частка відповідача відповідала спірному житлу на дату його надання апелянтам.

08.07.2019 ТОВ «Будпроект» надало суду відзив на скарги, в якому просило залишити їх без задоволення, а рішення - без змін.

06.08.2019 ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4 надали суду відповідь на відзив, в якій просили скарги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, ОСОБА_5 та його представника, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, що рішенням Виконавчого комітету Київської районної ради депутатів трудящих від 30.06.1972 №336 введено в експлуатацію гуртожиток АДРЕСА_1 на 345 койко-місць.

ОСОБА_5 з 1984 року знаходився у трудових відносинах з ОБМУ тресту «Укрпобутпромбудмонтаж» (а.с.10).

31.03.1988 ОСОБА_5 видано ордер №5 серії УР на житлову площу в гуртожитку АДРЕСА_1 , як працівнику Одеського ОБМУ тресту «Укрпобутпромбудмонтаж». Ордер видано на право зайняття з сім`єю з 3-х осіб ( ОСОБА_5 , ОСОБА_6 -жінка, ОСОБА_1 -дочка) житлової площі в гуртожитку кімнати №431 розміром 13 кв.м. В ордері зазначено, що його видано на підставі спільного рішення адміністрації профсоюзного комітету та комітету комсомолу профкому та адміністрації БМУ від 01.03.1988 (а.с.42).

25.04.1988 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстровані в гуртожитку АДРЕСА_1 .

У березні 1993 року на базі Одеського ОБМУ тресту «Укрпобутпромбудмонтаж» створено Орендне підприємство «Одеспобутбудпроект».

Відповідно до договору купівлі-продажу від 03.11.1993 рішенням Виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів від 17.12.1993 створено АТЗТ «Одеспобутбудпроект» та зареєстровано нову редакцію установчих документів АТЗТ «Одеспобутбудпроект» (а.с.28).

Продовжуючи проживати в гуртожитку в сім`ї ОСОБА_5 народилася друга дитина.

Наказом АО «Одеспобутбудпроект» від 19.10.1995 №54/к ОСОБА_5 за рішенням профкому від 19.10.1995 №19 було звільнено за прогули (а.с. 7).

21.03.2000 ОСОБА_5 видано ордер №5 серії УР на право зайняття з сім`єю з 4-х осіб ( ОСОБА_5 , ОСОБА_6 -жінка, ОСОБА_1 -дочка, ОСОБА_3 -дочка) житлової площі розміром 31 кв.м. в гуртожитку АДРЕСА_1 В ордері зазначено, що його видано на підставі спільного рішення адміністрації профсоюзного комітету АТЗТ «Одеспобутбудпроект» від 20.03.2000 (а.с.43).

ОСОБА_5 було укладено договір оренди житла та останнім здійснювалась оплата комунальних послуг (а.с.52-56).

16.01.2001 АТЗТ «Одеспобутбудпроект» реорганізовано та повним його правонаступником стало ТОВ «Будпроект» (а.с.11).

За зверненням ТОВ «Будпроект» на підставі розпорядження Малиновської районної державної адміністрації від 04.11.2002 №773/01-04 будівля по АДРЕСА_1 з 2002 року знаходиться на реконструкції. Частина будівлі здана в експлуатацію як багатоквартирний житловий будинок (Розпорядження Малиновської районної державної адміністрації від 28.04.2004 №481/01-04), інша, в якій проживають відповідачі, знаходиться в стадії реконструкції існуючої будівлі гуртожитку в багатоквартирний будинок (а.с.20,27).

На час розгляду справи у спірному житловому приміщенні зареєстровані ОСОБА_5 з 25.04.1988; ОСОБА_1 з 13.05.2004 та її малолітня дитина ОСОБА_2 з 22.02.2013; ОСОБА_3 з 22.04.2008 та її малолітня дитина ОСОБА_4 з 17.01.2018 (а.с.45, 155,156).

Відповідно до рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 23.10.2017 шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 розірваний. ОСОБА_6 є власницею кв. АДРЕСА_4 (а.с.57).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі проживають на території гуртожитку безпідставно, їх проживанням порушуються права власника житла.

Проте визнати обґрунтованим висновок про виселення не можна, виходячи з наступного.

Статтею 47 Конституції України проголошено право кожного на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Право на житло - одне з найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Згідно з частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до вимог ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з п. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Так, за змістом ст. 6 ЖК Української РСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 127 ЖК Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.

Порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 128 ЖК Української РСР).

Відповідно до п.п. 9-10 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 03.06.1986 року № 208 жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вправі вселити в займані приміщення своїх неповнолітніх дітей (п. 17 Положення).

Порядок та правові підстави виселення з гуртожитків визначені положеннями ст. 132 ЖК Української РСР.

Згідно до частини 1 статті 132 ЖК Української РСР сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням.

Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину (ч. 2 ст. 132 ЖК Української РСР).

Частиною 3 ст. 132 ЖК Української РСР встановлено, що осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п.40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р.

У рішенні від 18 листопада 2004р. у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995р., п. 63). Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

З огляду на практику Європейського суду виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

За вимогами ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зважаючи на викладене, вирішення спору про виселення без оцінки фактичних обставин у світлі вимог та загальновизнаних гарантій прав на житло не допускається.

Так, звертаючись до суду з позовом, позивач як власник житла вважає права порушеними, оскільки припинення трудових відносин з ОСОБА_5 є неприпустимою умовою для найму житлових кімнат, виселення відповідачів необхідно для завершення реконструкції гуртожитку в багатоквартирний будинок із офісними приміщеннями, а само вселення відбулося не у встановленому законом порядку.

Як встановлено, первісно житло в гуртожитку в 1988 році було надано ОСОБА_5 в зв`язку з перебуванням в трудових відносинах з підприємством, на час звільнення в 1995 році він пропрацював більше 10 років, і припинення трудових відносин з ним через прогули не стало перешкодою для надання йому житла в 2000 році, незважаючи на звільнення.

21.03.2000 він отримав ордер на кімнати в гуртожитку № 433,434, станом на час вирішення спору ордер недійсним не визнаний.

Таким чином, право на користування кімнатами визнавалось відповідачем після звільнення і тому доводи про припинення трудових відносин як підстава виселення без надання іншого приміщення, порушення порядку надання житла аргументом на користь виселення бути не можуть.

З того часу проживання відповідачів в гуртожитку слід вважати безперервним, в спірних приміщеннях ОСОБА_5 зареєстрований та проживає з 1988 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 - з часу народження, ОСОБА_6 - з 1988 року до набуття нею іншого житла, а тривалість проживання в кімнатах позбавляє житло ознак тимчасовості, яке притаманно гуртожиткам.

Також встановлено, що спірні кімнати в будівлі є єдиним житлом ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в якому вони зареєстровані та проживають.

Розпорядженням Малиновської районної адміністрації від 04.11.2001 затверджено робочий проект реконструкції існуючої будівлі гуртожитку в багатоквартирний будинок за умов гарантування додержання діючого житлового законодавства України по відношенню до мешканців, які проживали до початку реконструкції (а.с.20).

Метою виселення відповідачів є необхідність здійснення реконструкції гуртожитку для утворення багатоквартирного будинку, переобладнання деяких приміщень під офісні приміщення, що не може бути достатнім та співрозмірним обґрунтуванням позбавлення житла без надання іншого приміщення, при тому, що гуртожиток підлягає перетворенню в багатоквартирний будинок, тобто буде використаний для проживання інших осіб.

Факт тривалого проживання ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 є достатньою підставою для поширення на відповідачів гарантій щодо забезпечення права на житло та захисту від його втрати, а оцінка балансу інтересів сторін не дає підстав вважати встановленим, що втручання у право на житло є пропорційним, та таким, що відповідає загальновизнаним принципам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Проте такі обставини залишилися поза увагою суду першої інстанції, що свідчить про невідповідність рішення вимогам ст.263 ЦПК України.

Крім того, згідно зі ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав та охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону.

Приймаючи рішення про задоволення позову та виселяючи зі спірного приміщення відповідачів, суд не звернув уваги на той факт, що в спірних кімнатах зареєстровані та проживають малолітні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , під час розгляду справи органи опіки та піклування суд до участі у справі не залучав, права малолітніх дітей відповідачів у даному спорі не визначав, що є окремим аргументом на підтвердження доводів апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене, підстави для виселення ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з наведених позивачем підстав не знайшли свого підтвердження, а пред`явлена вимога про їх виселення зі спірних житлових кімнат без надання іншого житлового приміщення становитиме для них надмірний тягар, та буде невиправданим втручанням в їх право на повагу до житла.

За таких обставин, рішення Малиновського районного суд м. Одеси від 16 січня 2019 року в частині задоволення позову ТОВ «Будпроект» до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову в задоволенні вимог з мотивів та підстав, викладених вище.

Не підлягають задоволенню апеляційна скарга в частині вимог ОСОБА_6 , з якою ОСОБА_5 розірвано за рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 23.10.2017 шлюб, оскільки останній належить на праві власності квартира АДРЕСА_4 , що свідчить про наявність у ОСОБА_6 іншого житла, тому рішення в частині вимог до останньої слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги ОСОБА_5 , ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суд м. Одеси від 16 січня 2019 року в частині задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Будпроект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про усунення перешкод, виселення скасувати.

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Будпроект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про усунення перешкод, виселення відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: