Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 725/3211/16-ц

провадження № 61-30466св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач),
суддів:Воробйової І. А., Усика Г. І.,Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Дьолер Буковина»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дьолер Буковина» на рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 29 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Кулянди М. І., Одинака О. О., Половінкіної Н. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У липні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Дьолер Буковина» (далі - ТОВ «Дьолер Буковина») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , в якому просило договір про відступлення права вимоги від 01 жовтня 2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , визнати недійсним.

Позов обґрунтовано тим, що 01 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала право вимоги від ТОВ «Дьолер Буковина» сплати грошових коштів у розмірі, що визначений договорами про надання фінансової безпроцентної допомоги від 30 жовтня 2012 року № 6, від 02 листопада 2012 року № 8, від 24 грудня 2012 року № 13. Однак про наявність договору про відступлення права вимоги від 01 жовтня 2013 року позивачу не було відомо. 23 жовтня 2013 року ОСОБА_2 надано ТОВ «Букофрут» (правонаступником якого є ТОВ «Дьолер Буковина») заяву про прощення боргу, відповідно до якої ОСОБА_2 відмовилась від свого права вимоги щодо повернення позивачем позик у розмірі 570 000,00 грн за договорами про фінансову допомогу № 6, 8, 13. Позивач стверджував, що борг за договорами про надання фінансової безпроцентної допомоги прощений ОСОБА_2 у повному обсязі, на підставі її заяви про прощення боргу від 23 жовтня 2013 року. Також позивач стверджував, що договір про відступлення права вимоги датований 01 жовтня 2013 року, підписаний значно пізніше, ніж заява про прощення боргу від 23 жовтня 2013 року і спрямований на заволодіння коштами позивача.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 травня 2017 року позов ТОВ «Дьолер Буковина» задоволено. Визнано недійсним договір про відступлення прав вимоги від 01 жовтня 2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що оскільки договір про відступлення прав вимоги від 01 жовтня 2013 року не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені цим договором, і відповідачі не довели суду правомірність укладення такого договору, то позовні вимоги ТОВ «Дьолер Буковина» підлягають задоволенню.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 29 серпня 2017 року рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 травня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Дьолер Буковина» відмовлено.

Суд апеляційної інстанції мотивував своє рішення тим, що ТОВ «Дьолер Буковина» не є стороною оспорюваного правочину чи заінтересованою особою, права і законні інтереси якої порушено безпосередньо укладенням договору; укладення та виконання оспорюваного договору не змінює обсягу зобов`язань позивача перед кредиторами щодо виконання договорів про надання фінансової безпроцентної допомоги, тому позовні вимоги ТОВ «Дьолер Буковина» задоволенню не підлягають.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга ТОВ «Дьолер Буковина» на рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 29 серпня 2017 року, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки суду апеляційної інстанції про те, що заявник не є заінтересованою особою, права і законні інтереси якої порушено укладенням договору про відступлення права вимоги від 01 жовтня 2013 року, є безпідставними, оскільки на підставі оскаржуваного договору про відступлення права вимоги новий кредитор ОСОБА_1 вже звернулася до суду з позовом про стягнення із заявника заборгованості за договорами про надання фінансової безпроцентної допомоги, що у свою чергу може нести збитки для заявника у випадку задоволення позову.

Апеляційний суд не надав належної оцінки тому факту, що борг за договорами про надання фінансової безпроцентної допомоги, а саме: від 30 жовтня 2012 року № 6, від 02 листопада 2015 року № 8, від 24 грудня 2012 року № 13, прощений заявнику в повному обсязі на підставі заяви ОСОБА_2 від 23 жовтня 2013 року.

Також апеляційний суд звернув увагу на те, що договір про відступлення права вимоги, що датований 01 жовтня 2013 року, був підписаний сторонами значно пізніше, а ніж заява про прощення боргу від 23 жовтня 2013 року та спрямований на неправомірне заволодіння коштами заявника. Для з`ясування обставин підписання договору про відступлення права вимоги та заяви про прощення боргу, заявник 07 листопада 2016 року подав до суду першої інстанції клопотання про призначення комплексної технічної експертизи, яке судом задоволено. Проте всі вимоги суду про надання оригіналів договору про відступлення права вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були проігноровані. Договори відповідачі не надавали.

Заперечення на касаційну скаргу ТОВ «Дьолер Буковина» від інших учасників справи не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «Дьолер Буковина»на рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 29 серпня 2017 року, витребуваноматеріали справи з Першотравневого районного суду м. Чернівці, надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про

внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного

процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2019 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом установлено, що 01 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала право вимоги від ТОВ «Дьолер Буковина» сплати грошових коштів у розмірі, що визначений договорами про надання фінансової безпроцентної допомоги від 30 жовтня 2012 року № 6, від № 02 листопада 2012 року № 8, від 24 грудня 2012 року № 13, які були укладені між ОСОБА_2 та ТОВ «Букофрут», правонаступником якого є ТОВ «Дьолер Буковина».

23 жовтня 2013 року ОСОБА_2 подала до ТОВ «Букофрут» заяву про прощення боргу.

Звертаючись до суду із позовом, ТОВ «Букофрут» указувало на те, що борг за договорами про надання фінансової безпроцентної допомоги прощений ОСОБА_2 у повному обсязі на підставі її заяви про прощення боргу від 23 жовтня 2013 року, а також на те, що договір про відступлення права вимоги, датований 01 жовтня 2013 року, був підписаний значно пізніше, а ніж заява про прощення боргу від 23 жовтня 2013 року і спрямований на заволодіння коштами позивача.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд дійшов висновку про те, що оскільки позивач не є стороною оспорюваного правочину, чи заінтересованою особою, права і законні інтереси якої порушено безпосередньо укладенням договору, і укладення та виконання оспорюваного договору не змінює обсягу зобов`язань позивача перед кредиторами щодо виконання договорів про надання фінансової безпроцентної допомоги, то його позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Верховний Суд не погоджується із такими висновками апеляційного суду з таких підстав.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Згідно зі статтею 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України 2004 року) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у конкретної особи чи щоб сторона правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість збереження заінтересованою особою її прав.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У справі, яка переглядається, ТОВ «Дьолер Буковина» домагається визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, датованого 01 жовтня 2013 року, стороною якого воно не є.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що предметом оспорюваного ним договору є право грошової вимоги ОСОБА_2 до нього як боржника за договорами про надання фінансової безпроцентної допомоги від 30 жовтня 2012 року № 6, від 02 листопада 2012 року № 8, від 24 грудня 2012 року № 13, укладеними між ОСОБА_2 та ТОВ «Букофрут» (правонаступником якого є ТОВ «Дьолер Буковина»).

Позивач стверджував, що борг за указаними договорами йому прощений у повному обсязі, на підставі заяви ОСОБА_2 від 23 жовтня 2013 року.

Також позивач стверджував, що передання недійсної вимоги за оспорюваним договором від 01 жовтня 2013 року напряму порушує його права, оскільки в такому випадку новий кредитор може вимагати виконання ним зобов`язання, котре в свою чергу є припиненим.

На переконання Верховного Суду, у розумінні статті 215 ЦК України ТОВ «Дьолер Буковина» може вважатися заінтересованою особою, яка має право оспорювати договір про відступлення права вимоги, датований 01 жовтня 2013 року.

Так, позивач не був стороною цього договору, однак за цим договором ОСОБА_2 відступила ОСОБА_1 право вимоги до позивача як боржника.

Отже, позивач мав власний інтерес вимагати визнання недійсним оспорюваного договору про відступлення права вимоги з метою забезпечення своїх майнових інтересів.

Апеляційний суд, вирішуючи спір, належним чином не вмотивував правильне застосування положень статті 215 ЦК Україні, за наслідками якого зробив помилковий висновок стосовно відсутності підстав вважати порушеними права ТОВ «Дьолер Буковина» укладенням оспорюваного договору та безпідставно відмовив у задоволенні позову з цих підстав.

Разом із тим Верховний Суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову ТОВ «Дьолер Буковина» необхідно відмовити з огляду на таке.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 13 ЦПК України 2004 року суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач, звертаючись з позовом до суду, просив визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 01 жовтня 2013 року з підстав недотримання сторонами при укладенні договору вимог статті 203 ЦК України 2004 року, оскільки оспорюваний правочин був підписаний сторонами значно пізніше.

Як на доказ позивач посилався на заяву ОСОБА_2 про прощення боргу від 23 жовтня 2013 року.

Указаний доказ жодним чином не підтверджує недотримання відповідачами вимог статті 203 ЦК України 2004 року під час укладення оспорюваного договору про відступлення права вимоги від 01 жовтня 2013 року, оскільки датований лише 23 жовтня 2013 року.

Жодних інших доказів на підтвердження підставності позовних вимог ТОВ «Дьолер Буковина» у матеріалах справи немає.

Отже, у супереч вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року позивач своїх позовних вимог не довів, що є його процесуальним обов`язком.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Узагальнюючи викладене, зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, виходячи за межі доводів і вимог касаційної скарги, дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішення судів першої та апеляційної інстанцій та постановлення нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Розподіл судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок Верховного Суду щодо скасування рішень судів попередніх інстанцій та відмови у задоволенні позову, судові витрати у розмірі 1 760,00 грн понесені представником ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на оплату судового збору за подання апеляційної скарги у цій справі, підлягають стягненню з позивача на користь цієї особи. Інші судові витрати підлягають залишенню за позивачем.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дьолер Буковина» задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 травня 2017 року та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 29 серпня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Дьолер Буковина» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дьолер Буковина» на користь представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 1 760,00 гривень витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. Ю. Гулейков
Судді:І. А. Воробйова
А. С. Олійник
Г. І. Усик
В. В. Яремко