Справа № 466/481/19 Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В.
Провадження № 22-ц/811/2900/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 липня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

21.01.2019 АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просило стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 20.02.2012 у розмірі 21146,72 грн та судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду в розмірі 1921,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 20.02.2012 ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 4400,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом у заяві. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором у відповідача утворилась заборгованість, яка станом на 31.10.2018 становить 21 146,72 грн, з яких 4142,70 грн заборгованість за кредитом; 15 520,84 грн заборгованість по відсоткам за користування кредитом, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн штраф (фіксована частина); 983,18 грн штраф (процентна складова). На даний час відповідач ухиляється від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає. На підставі наведеного позивач просив задовольнити його позов.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 29 липня 2019 року позов задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 20.02.2012 у розмірі 21 146,72 грн та судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду в розмірі 1921,00 грн.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що районний суд не врахував, що позовну заяву подано з порушенням п.1 ч.4 ст. 185 ЦПК України. Вказує, що позов банку є безпідставним, оскільки позивачем не надано доказів укладення між сторонами кредитного договору. Крім цього, посилається на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмов у задоволенні позову.

Згідно ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, тому відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що 20.02.2012 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № б/н, за умовами якого відповідач ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 4400,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Встановлено, що відповідач не виконував належним чином умови кредитного договору, внаслідок чого у нього виникла заборгованість, яка станом на 31.10.2018 становить 21 146,72 грн, з яких: 4142,70 грн заборгованість за кредитом; 15 520,84 грн заборгованість по відсоткам за користування кредитом, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн штраф (фіксована частина); 983,18 грн штраф (процентна складова).

Задовольняючи позов АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що факт порушення позичальником умов кредитного договору є доведеним, а також, що позивач строк позовної давності не пропустив.

Проте погодитись із вказаним висновком суду першої інстанції колегія суддів не може, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Витягом з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі позовну давність щодо вимог банку 50 років (пункт 1.1.7.31).

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.

У заяві-анкеті про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку посилання на домовленість сторін щодо збільшення строку давності відсутнє. В матеріалах справи відсутній і окремий договір про збільшення строку давності.

Таким чином до спірних правовідносин слід застосовувати загальний строк позовної давності у три роки.

Встановлено, що кінцевий термін повернення кредиту за кредитним договором № б/н від 20.02.2012 відповідає строку дії картки. Як вбачається з листа АТ «КБ «ПриватБанк» від 14.03.2019 № 30.1.0.0/2-20190111/370 ОСОБА_1 згідно кредитного договору № б/н від 20.02.2012 отримав картку № НОМЕР_1 , зі строком дії до останнього дня жовтня 2015 року (а.с. 80).

З матеріалів справи вбачається, що АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 21 січня 2019 року, тобто після спливу трьох років з дня закінчення строку дії картки.

ОСОБА_1 заявляв клопотання суду першої інстанції про застосування наслідків спливу позовної давності (а.с. 50-51).

Оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом, про причини пропуску строку позовної давності позивач не повідомив, не вказав на їх поважність та не просив його поновити, а відповідачем подано заяву про застосування наслідків пропуску позовної давності, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову згідно вимог ст. 267 ЦК України.

За таких обставин, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 липня 2019 року скасувати та постановити нову постанову.

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 12.12.2019

Головуючий

Судді