Справа № 486/160/17
Провадження № 2/486/4/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2019 року Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючого - судді Савіна О.І.,

при секретарі Коршак О.В., Архіповій К.В.,

з участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Южноукраїнськ Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" в особі Миколаївського регіонального управління ПАТ КБ "ПриватБанк", третя особа: Приватний нотаріус Южноукраїнського міського нотаріального округу Рихальська О.В., про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, визнання договору іпотеки припиненим та про припинення обтяження нерухомого майна,

без участі представника відповідача та третьої особи,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ "ПриватБанк" в особі Миколаївського регіонального управління ПАТ КБ "ПриватБанк", третя особа: Приватний нотаріус Южноукраїнського міського нотаріального округу Рихальська О.В., про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, визнання договору іпотеки припиненим та про припинення обтяження нерухомого майна.

Свої вимоги мотивує тим, що 01.03.2007 року між ним та ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк", був укладений кредитний договір № NKUCGК06150026, відповідно до якого відповідач зобов`язався надати йому кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії в розмірі 24 270 доларів США з 01.03.2007 року до 28.02.2022 року включно на наступні цілі: 21000 доларів США на купівлю квартири, а також 3270 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 0% від суми виданого кредиту та 0,20 % від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати відсотків за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.11 договору та винагороду за проведення додаткового моніторингу. Фактично ним було отримано 21000 доларів США. Щомісячний платіж, який він повинен був сплатити у період з 08 по 15 число кожного місяця становив 270 доларів США та складався з заборгованості по кредиту, відсоткам та винагороди. В забезпечення виконання умов вищевказаного кредитного договору між ним та відповідачем був укладений договір іпотеки, відповідно до якого він надав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . Вважає, що вказані договори були укладені з суттєвими порушеннями норм чинного законодавства з боку банку, внаслідок чого порушені його права. Всупереч законодавства України його не попереджали про ризики подорожчання курсу долара по відношенню до гривні, не надано інформації про умови кредитування, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту. Тобто на його думку ним не отримано від відповідача необхідну, повну та достовірну інформацію щодо наданого йому кредиту у відповідності до вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, в момент підписання договору його було поставлено в невигідне становище, оскільки банк в односторонньому порядку даним договором залишав за собою право в будь-який час підвищувати процентну ставку та передбачив своє право, в разі незгоди, чи взагалі без згоди позичальника вимагати повернення всієї суми кредиту. Ним було отримано кредит в сумі 21000 доларів США, на теперішній час сплачено 24700,75 доларів США. Вважає, що відповідач повинен повернути йому різницю між сплаченими грошовими коштами та отриманими, що складає 3700,75 доларів США. Зазначає, що дізнався про своє порушене право тільки в червні 2014 року, коли зрозумів, що за своїми матеріальними можливостями не в змозі виконати зобов`язання. Тому вважає, що строк позовної давності ним не порушено. Просить суд визнати недійсним кредитний договір № NKUCGК06150026 від 01.03.2007 року, укладений між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», з моменту його укладення; визнати недійсним договір іпотеки без номера від 23.03.2017 року, укладений між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та посвідчений приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Рихальською О.В. та зареєстрований в реєстрі за №968; зобов`язати приватного нотаріуса Южноукраїнського міського нотаріального округу Рихальську О.В. виключити з реєстру іпотеки та заборони відчуження запис про іпотеки та заборону відчуження нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1 ; застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та застосувати односторонню реституцію, а саме: зобов`язати ПАТ КБ «ПриватБанк» повернути 3700,75 доларів США, сплачені ним по кредитному договору № NKUCGК06150026 від 01.03.2007 року, укладений між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк».

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явилася, однак надіслала на адресу суду заяву, в якій просить суд розглянути справу без її участі та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, так як вважає, що даний позов не підлягає задоволенню з підстав викладених у поясненнях представника АТ КБ «ПриватБанк» від 05.06.2019 р.. З даних пояснень слідує, що підписанням кредитного договору позивач підтвердив те, що всі умови кредитного договору йому зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до себе та підтверджував здатність виконувати умови договору. Позивач, маючи можливість обрати будь-яку іншу з належною діловою репутацією банківську установу, яка має відповідні дозволи (ліцензії), звернувся для отримання кредиту саме до відповідача, що підтверджує усвідомлення ним своїх дій при укладанні спірного договору. Перед укладанням спірного договору позивачу в повному обсязі було надано інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Більш того, перед укладенням кредитного договору позивач надав банку анкету-заяву від 22.02.2007 р., підписанням якої підтвердив факт того, що банком йому було надано в письмовій формі інформацію про умови кредитування в ПриватБанку. Також у зв`язку з неналежним виконанням умов договору з боку ОСОБА_1 банк змушений був звернутися з позовом до суду про захист своїх прав. Так, рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 14.12.2015 р. у справі № 486/88/15-ц за позовом ПАТ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 було задоволено вимоги банку про стягнення з останнього заборгованості за спірним договором. Дане рішення суду було змінено рішенням Апеляційного суду Миколаївської області в частині розміру боргу та його складових та набрало чинності 23.02.2016 р.. Крім того, вважає, що позивачем ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності, оскільки спірні кредитний та іпотечний договори були укладені 01.03.2007 р., а з позовною заявою ОСОБА_1 звернувся до суду лише у лютому 2017 р., а тому просить суд застосувати строк позовної давності.

Третя особа приватний нотаріус Южноукраїнського міського нотаріального округу Рихальська О.В. в судове засідання також не з`явилася, але в матеріалах справи наявна телефонограма, в якій остання вказала, що даний позов не визнає. Вважає, що кредитний договір та договір іпотеки складені відповідно до діючого на той момент законодавства. Просила відмовити у задоволені позову (а. с. № 150 том 2).

Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, враховуючи позицію представника відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі на підставі наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 01 березня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк", був укладений кредитний договір № NKUCGК06150026, відповідно до якого відповідач зобов`язався надати позивачу кредит шляхом видачі готівки через касу на строк з 01.03.2007 року до 28.02.2022 року включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 24 270 доларів США на наступні цілі: купівлю квартири 21 000 доларів США, а також 3 270 доларів США - на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 вказаного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0% від суми виданого кредиту та 0,20 % від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати відсотків за дострокове погашення кредиту у відповідності з п. 3.11 договору та винагороду за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору. Періодом сплати вважати період з 08 по 15 число кожного місяця (а.с. № 8-10).

Відповідно до п. 6.5 кредитного договору № NKUCGК06150026 від 01.03.2007 р. детальне описання загальної вартості кредиту зазначено в п. 7 та п. 6.2 даного договору: сума кредиту, проценти, винагорода, неустойки, витрати, збитки.

В п. 6.2 кредитного договору № NKUCGК06150026 від 01.03.2007 р. передбачено, що при невиконанні позичальником умов, передбачених пунктом 2.2.11 договору, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

В забезпечення виконання умов вищевказаного кредитного договору 23.03.2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк", було укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_1 надав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області Рихальською О.В.. Вказаним нотаріусом була накладена заборона на відчуження зазначеної в договорі квартири (а.с. № 11-15, 16).

Відповідно до до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно умов п. 2.1.1, п. 7.1. кредитного договору № NKUCGК06150026 від 01.03.2007 р. банк надав ОСОБА_1 в кредит на споживчі цілі, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

У договорах за участю фізичної особи - споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч. 2 ст. 627 ЦК України). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст. 1054 ЦК України).

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладання вищевказаного кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Як стверджували в судовому засіданні позивач та його представник перед укладанням договору про надання споживчого кредиту відповідач не повідомляв позивача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, а анкета від 22.02.2017 р., на яку посилається відповідач, не містить таких даних, а також даних, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладання вищевказаного кредитного договору). Крім того, останні стверджують, що відповідач не повідомляв позивача належним чином відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладання вищевказаного кредитного договору) про зміну відсоткової ставки за кредитом.

Представник відповідача в письмових поясненнях заперечуючи проти позову, посилається на те, що перед укладанням спірного договору позивачу в повному обсязі було надано інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів», однак не надав доказів надання банком позичальнику ОСОБА_1 вищезазначеної інформації перед укладенням з ним кредитного договору № NKUCGК06150026 від 01.03.2007 р., що є обов`язковим в силу вимог зазначених в ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як зазначено у ч. 2 ст. 4 ЦК України, актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Оскільки спірний договір є договором про надання ПАТ КБ «Приватбанк» фінансової послуги - споживчого кредиту, то правовідносини, які виникають під час укладення та виконання цього договору, регулюються як ЦК України, так і Законами України «Про захист прав споживачів», «Про банки та банківську діяльність», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами» тощо.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладання вищевказаного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (у редакції станом на момент укладення спірного договору) фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами підприємницької діяльності на підставі договору. Згадана частина статті містить перелік фактичних обставин, які має містити кредитний договір.

Зазначені вимоги є визначеними законом істотними умовами кредитного договору, що укладається із фізичною особою споживачем, а їх зміст є таким, що може вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з отримання кредиту, та є необхідними і обовязковими для такого виду договорів.

В даному випадку з аналізу спірного кредитного договору випливає, що в даному договорі відсутній ряд встановлених законодавством обов`язкових умов, які необхідні для його укладення, зокрема ПАТ КБ «ПриватБанк» при укладанні цього договору не здійснив належний (детальний, достовірний та об`єктивний) розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту, в тому числі не визначив належним чином реальну процентну ставку та абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді на підставі імперативних вимог ч. 4 ст.11 Закона України «Про захист прав споживачів».

Оскільки вищевказані обов`язкові відомості не були встановлені та не розкриті відповідачем в кредитному договорі, і докази протилежного є відсутніми, за таких умов, суд приходить до висновку, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, а його сторонами не було досягнуто згоди в належній формі щодо усіх істотних умов договору, передбачених законодавцем.

Таким чином, в порушення вимог законодавства України, в тому числі Закону України «Про захист прав споживачів», ПАТ КБ «ПриватБанк» ані до укладення кредитного договору, ані під час його укладення не надав ОСОБА_1 усю необхідну, повну та вичерпну, інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

У ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» вказано, що споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.01.2019 р. у справі № 686/25972/14-ц.

Відповідач встановив в кредитному договорі сплату винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0% від суми виданого кредиту та 0,20 % від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати відсотків за дострокове погашення кредиту у відповідності з п. 3.11 договору та винагороду за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору. При цьому нарахування такої винагороди проводиться відповідачем за послуги, що супроводжують кредит, тобто за дії, які ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснює на власну користь.

Суд вважає, що не можуть вважатися послугами в розумінні ЗаконуУкраїни «Про захист прав споживачів» такі платежі як винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 0% від суми виданого кредиту та 0,20 % від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати відсотків за дострокове погашення кредиту та винагорода за проведення додаткового моніторингу.

Зважаючи на викладене суд приходить до висновку, що такі умови кредитного договору суперечать закону, що впливає на дійсність даного кредитного договору в цілому.

Відповідно ч. 1, ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Згідно з ч. 4 ст. 18 даного Закону перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Як зазначено в ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладання вищевказаного кредитного договору) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Вимогами ч. 5, ч. 6, ч. 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: такі положення також підлягають зміні, або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Судом береться до уваги те, що відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладання вищевказаного кредитного договору) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

За клопотанням представника позивача судом у справі була призначена судово-економічна експертиза, проведення якої доручено експертам Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

Відповідно до висновку експерта № 17-905/906 за результатами проведення судово-економічної експертизи за матеріалами цивільної справи № 486/160/17 від 15.11.2018 кредитний договір № NKUCGК06150026 від 01.03.2007 р. не містить інформації про сукупну вартість кредиту, де вказана щомісячна сума погашення кредитних коштів та сума щомісячних розрахованих відсотків, згідно фактично отриманої суми кредиту.

Також з даного висновку експерта слідує, що відсоткова ставка, застосована банком для нарахування відсотків в період з 01.03.2007 р. по 10.11.2008 р. на поточну заборгованість за кредитом, в розмірі 10,08 % річних відповідає умовам кредитного договору № NKUCGК06150026 від 01.03.2007 р.. Відсоткові ставки 26,32 % річних; 12,12 % річних; 30,40 % річних; 11,62 % річних та 29,40 % річних, які застосовано банком для нарахування відсотків в період з 15.11.2008 по 04.10.2017, не відповідають відсотковій ставці, передбаченій у кредитному договорі № NKUCGК06150026 від 01.03.2007 р..

Крім того, експертом у висновку зазначено, що проведеними дослідженнями наданих матеріалів справи в межах компетенції експерта-економіста встановлено, що кредитний договір № NKUCGК06150026 від 01.03.2007 р. не містить інформації про суми погашення позичальником основного боргу, виплати процентів за користування кредитом, вартість всіх сукупних послуг, а також фінансових зобов`язань споживача по кожному платіжному періоду.

З письмового пояснення, наданого представником відповідача, вбачається те, що останній не визнає позов, не погоджується із зазначеним висновком експерта, посилаючись на те, що перед укладанням спірного договору позивачу в повному обсязі було надано інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а також на те, що перед укладенням кредитного договору позивач надав банку анкету-заяву від 22.02.2007 р., підписанням якої підтвердив факт того, що банком йому було надано в письмовій формі інформацію про умови кредитування в ПриватБанку, однак не надав суду жодних доказів на підтвердження своїх доводів та доказів, які б ставили під сумнів або спростовували зазначений висновок експерта. Крім того, представник відповідача не звертався до суду з клопотанням про призначення повторної або додаткової експертизи.

А тому, в суду немає підстав для сумнівів в об`єктивності, всебічності та обґрунтованості виконаного експертного дослідження, а вказаний висновок експерта оцінюється як належний і допустимий доказ у справі.

Суд вважає, що даний висновок судово-економічної експертизи підтверджує те, що під час укладення кредитного договору № NKUCGК06150026 від 01.03.2007 р. ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», приховав від позичальника ОСОБА_1 повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми платежів, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному договором.

В п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30.03.2012 року вказано, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Відповідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

З вищенаведеного слідує, що спірний кредитний договір має істотні невідповідності його змісту актам цивільного законодавства України, які допущені відповідачем з метою покращення свого майнового стану (отримання прибутку) за рахунок позичальника.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, істотне значення мають обставини щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо підчас пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Крім того, відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, а також якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Суд приходить до висновку, що положення кредитного договору № NKUCGК06150026 від 01.03.2007 р., умисно вчиненого відповідачем з використанням нечесної підприємницької практики, порушують принцип рівності сторін договору, є такими, що вводять споживача (позичальника) в оману та створюють дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає, що позивачем та його представником в судовому засіданні доведено порушення законних прав та інтересів позивача.

Виходячи з положень ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України, ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», суд приходить до висновку, що на момент підписання кредитного договору № NKUCGК06150026 від 01.03.2007 р. ОСОБА_1 був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, в тому числі його ціни та відсоткової ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту, що є підставою для визнання цього договору недійсним в цілому.

Крім того, представник відповідача у вищевказаному письмовому поясненні просив застосувати строк позовної давності, посилаючись на її сплив, оскільки спірні кредитний і іпотечний договори були укладені 01.07.2007 р.. Однак суд не погоджується з такою позицію представника відповідача.

Позивач в свою чергу, вказує, що дізнався про своє порушене право тільки в червні 2014 року, коли зрозумів, що за своїми матеріальними можливостями не взмозі виконати зобов`язання, тому вважає, що строк позовної давності ним не порушено.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, суд вважає, що позивачем не пропущено строки позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст. 236 ЦК України недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Як зазначив позивач, він на користь ПАТ КБ «Приватбанк» сплатив платежів на загальну суму 24700,75 доларів США, тоді як фактично ним було отримано від відповідач 21 000 доларів США.

Отже, ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язаний повернути ОСОБА_1 3 700,75 доларів США (24700,75-21000=3700,75), які були сплачені позивачем по кредитному договору № NKUCGК06150026 від 01.03.2007 р., укладеному між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк", правонаступником якого є Публічне акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк».

Оскільки, суд дійшов висновку про визнання кредитного договору № NKUCGК06150026 від 01.03.2007 р., недійсним, то вважає, що договір іпотеки від 23.03.2007 р., укладений в забезпечення виконання зобов`язання за даним кредитним договором , між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», підлягає визнанню його недійсним.

Керуючись ст. ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. ст. 4,16, 203, 215, 216, 229, 230, 236, 256, 261, 267, 526, 627, 628, 1054 ЦК України, ст. ст. 4, 10-13, 76, 81, 83, 89, 141, 229, 258, 259, 263 -265, 273ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" в особі Миколаївського регіонального управління ПАТ КБ "ПриватБанк", третя особа: Приватний нотаріус Южноукраїнського міського нотаріального округу Рихальська О.В., про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, визнання договору іпотеки припиненими та про припинення обтяження нерухомого майна, задовольнити повністю.

Визнати недійсним кредитний договір № NKUCGК06150026 від 01.03.2007 р., укладений між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк", правонаступником якого є Публічне акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», з моменту його укладення.

Визнати недійсним договір іпотеки від 23.03.2007 р., укладений між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк", правонаступником якого є Публічне акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», та посвідчений приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Рихальською О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 968.

Зобов`язати приватного нотаріуса Южноукраїнського міського нотаріального округу Рихальську О.В. виключити з реєстру іпотеки та заборони відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 .

Застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та застосувати односторонню реституцію, а саме: зобов`язати Публічне акціонерне товариство Комерційний банк ПриватБанк» повернути 3 700,75 доларів США (три тисячі сімсот доларів сімдесят п`ять центів США), сплачені ОСОБА_1 по кредитному договору № NKUCGК06150026 від 01.03.2007 р., укладеному між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк", правонаступником якого є Публічне акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк».

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Южноукраїнського

міського суду Олександр Іванович Савін

Повне рішення складено 31 липня 2019 року.