Єдиний унікальний номер 235/4110/16-ц Номер провадження 22-ц/804/3059/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Соломахи Л.І.

суддів Канурної О.Д., Космачевської Т.В.

за участю:

секретаря судового засідання Самойленко Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 235/4110/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Покровський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Авдіївський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_3 , про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання з апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 01 липня 2019 року у складі судді Величко О.В., -

В С Т А Н О В И В:

22 червня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Відділ державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення та трьох відсотків річних від простроченої суми.

Зазначала, що ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 28 лютого 2014 року у кримінальній справі № 1-кп/235/318/13 за обвинуваченням неповнолітнього ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого статтею 291 КК України, з його законного представника ОСОБА_3 на її користь було стягнуто 33 889,83 грн. матеріальної шкоди та 100 000,00 грн. моральної шкоди.

На виконання судового рішення Красноармійським міськрайонним судом Донецької області 20 березня 2014 року видано виконавчі листи, які вона 04 квітня 2014 року пред`явила для примусового виконання до Відділу державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області.

За період примусового виконання з 04 квітня 2014 року по 02 квітня 2015 року (відповідач досяг повноліття) судове рішення законним представником ОСОБА_2 - ОСОБА_3 виконано не було.

Після досягнення ОСОБА_2 повноліття Відділом державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області 25 червня 2015 року була винесена постанова про заміну боржника у виконавчому провадженні.

Починаючи з 25 червня 2015 року і на час її звернення до суду з цим позовом відповідач ОСОБА_2 свій обов`язок по відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином, не виконав.

Оскільки за період з 28 лютого 2014 року по цей час присуджена сума матеріальної та моральної шкоди значно знецінилась, на час її звернення до суду заборгованість за грошовими зобов`язаннями складає по відшкодуванню матеріальної шкоди 25 835,82 грн., по відшкодуванню моральної шкоди - 94 292,06 грн., відповідно до частини другої статті 625 ЦК України просила стягнути заборгованість за виконавчими листами № 1-кп/235/318/13 від 20 березня 2014 року з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми, яка складає по відшкодуванню матеріальної шкоди - 50 029,55 грн., по відшкодуванню моральної шкоди - 94 292,06 грн., в тому числі три проценти річних станом на 22 червня 2016 року - 24 193,73 грн., інфляційні втрати - 88 299,02 грн. (а.с. 1 - 4 т. 1).

08 липня 2016 року позивач ОСОБА_1 подала заяву про зменшення розміру позовних вимог.

Посилаючись на те, що довідка Відділу державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області від 27 травня 2016 року про залишок суми боргу станом на 15 жовтня 2015 року за виконавчими листами № 1-кп/235/318/13 від 20 березня 2014 року, на підставі якої вона рахувала суму заборгованості при звернення до суду, містить невірні відомості про стягнуті суми за червень, липень, серпень 2015 року, що згідно отриманих нею відомостей КМУ "Центр первинної медико-санітарної допомоги" із заробітної плати боржника ОСОБА_3 за виконавчим листом № 1-кп/235/318/13 від 20 березня 2014 року на час її звернення до суду на погашення боргу по відшкодуванню матеріальної шкоди стягнуто 10 425,94 грн., що згідно відомостей Управління Пенсійного фонду України м. Красноармійська із пенсії ОСОБА_3 за виконавчим листом № 1-кп/235/318/13 від 20 березня 2014 року про відшкодування моральної шкоди на час її звернення до суду в рахунок погашення боргу стягнуто 3 282,22 грн., що у період з 01 грудня 2015 року по 30 червня 2016 року Авдіївським професійно-технічним училищем зі стипендії відповідача ОСОБА_2 на її користь за двома виконавчими листами стягнуто 5 451,45 грн. та після подачі позову - 640,48 грн., тобто з урахування зазначеної уточненої інформації на час її звернення до суду заборгованість за виконавчими листами складала по відшкодуванню матеріальної шкоди 20 417,92 грн., по відшкодуванню моральної шкоди - 93 671,82 грн., просила стягнути з відповідача заборгованість за виконавчими листами № 1-кп/235/318/13 від 20 березня 2014 року з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми, яка по відшкодуванню матеріальної шкоди складає 39 838,00 грн., по відшкодуванню моральної шкоди - 181 689,91 грн., всього 221 527,91 грн., в тому числі три проценти річних станом на 22 червня 2016 року - 19 420,08 грн., інфляційні втрати - 88 018,09 грн. (а.с. 42 - 46 т. 1).

26 липня 2016 року позивач подала ще одну заяву про зменшення позовних вимог, в якій зазначала, що з урахуванням наданих нею достовірних даних щодо виконання зобов`язань за виконавчими листами на час її звернення до суду заборгованість за виконавчими листами складала по відшкодуванню матеріальної шкоди 20 738,16 грн., по відшкодуванню моральної шкоди - 93 992,06 грн., просила стягнути з відповідача у зв`язку із простроченням виконання грошових зобов`язань за виконавчими листами № 1-кп/235/318/13 від 20 березня 2014 року три проценти річних від простроченої суми - 7 977,68 грн. та інфляційні втрати - 99 032,10 грн., всього 107 009,78 грн. (а.с. 80 - 84 т. 1).

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 листопада 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що дія частини другої статті 625 ЦК про обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди. Статтею 625 ЦК регулюються зобов`язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина п`ята статті 11 ЦК, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов`язань. Крім того, з рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність (а.с. 3 - 6 т. 2).

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 21 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 листопада 2016 року залишено без змін (а.с. 50 - 53 т. 2).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 частково задоволено. Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 21 грудня 2016 року в частині стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції виходив з того, що судами встановлено, що ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 грудня 2013 року до неповнолітнього ОСОБА_2 були застосовані примусові заходи медичного характеру - передача під нагляд опікуна - баби ОСОБА_3 .

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 28 лютого 2014 року ухвалу Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 грудня 2013 року в частині цивільного позову було скасовано та постановлено нову ухвалу, якою з законного представника неповнолітнього ОСОБА_3 на користь законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_1 була стягнута матеріальна шкода у розмірі 33 889,83 грн. та на відшкодування моральної шкоди 100 000,00 грн. до досягнення повноліття ОСОБА_2

20 березня 2014 року Красноармійським міськрайонним судом Донецької області були видані виконавчі листи у справі № 1-кп/235/318/13 про стягнення з законного представника неповнолітнього ОСОБА_3 на користь законного представника неповнолітньої ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 33 889,83 грн. та моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн. до досягнення повноліття ОСОБА_2 .

Постановами головного державного виконавця ВДВС Красноармійського МУЮ від 07 квітня 2014 року були відкриті виконавчі провадження з виконання виконавчих листів № 1-кп/235/318/13.

Постановами старшого державного виконавця ВДВС Красноармійського МУЮ від 25 червня 2015 року було замінено сторону виконавчого провадження - боржника ОСОБА_3 на боржника ОСОБА_2

Постановами державного виконавця ВДВС Красноармійського МУЮ від 15 жовтня 2015 року виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів № 1-кп/235/318/13 були закінчені на підставі пункту 10 частини першої статті 49 Закону України "Про виконавче провадження" у зв`язку з тим, що боржник ОСОБА_2 навчається в Авдіївському ПТУ.

Постановами головного державного виконавця ВДВС Авдіївського МУЮ від 04 листопада 2015 року були відкриті виконавчі провадження з виконання виконавчих листів № 1-кп/235/318/13 та було звернуто стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Постановами заступника начальника Авдіївського міського ВДВС від 28 липня 2016 року були закінчені виконавчі провадження з виконання виконавчих листів № 1-кп/235/318/13 у зв`язку із закінченням ОСОБА_2 повного курсу навчання в Авдіївському ПТУ.

Постановами головного державного виконавця Красноармійського міськрайонного ВДВС від 05 серпня 2016 року були відкриті виконавчі провадження з виконання виконавчих листів № 1-кп/235/318/13.

Станом на дату звернення позивача до суду з позовом заборгованість за виконавчими листами про стягнення з боржника ОСОБА_2 матеріальної шкоди становить 20 738,16 грн., відшкодування моральної шкоди - 93 992,06 грн.

Верховний суд зазначив, що ухвалою суду апеляційної інстанції від 28 лютого 2014 року з законного представника неповнолітнього ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на користь законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_1 було стягнуто матеріальну шкоду у розмірі 33 889,83 грн. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн. до досягнення повноліття ОСОБА_2 , а у межах виконавчого провадження було замінено боржника ОСОБА_3 на боржника ОСОБА_2 , тому між сторонами виникло грошове зобов`язання.

З огляду на те, що відповідач не виконав грошове зобов`язання з виплати відшкодування матеріальної та моральної шкоди у розмірі 33 889,83 грн. і 100 000,00 грн., у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Оскільки оскаржувані судові рішення в частині стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України 2004 року та ухвалені в цій частині з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України такі підлягають скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 125 - 129 т. 2).

При новому розгляді справи ухвалами Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22 квітня 2019 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено ОСОБА_3 та Авдіївський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (далі Авдіївський міський ВДВС ГТУЮ у Донецькій області) (а.с. 9, а.с. 11 т. 3).

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 01 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три відсотки річних в сумі 9 319,27 грн. та інфляційні втрати в сумі 86 451,47 грн. за прострочення виконання зобов`язання на загальну суму 133 387,83 грн. (матеріальної шкоди 33 387,83 грн. та моральної шкоди 100 000,00 грн.), судовий збір в сумі 957,62 грн., всього 96 728,36 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 1 070,09 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (а.с. 230 - 237 т. 3).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач мав грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 28 лютого 2014 року, яка набрала законної сили та згідно якої з відповідача на користь позивача стягнуто на відшкодування матеріальної шкоди 33 889,83 грн. та на відшкодування моральної шкоди 100 000,00 грн. 25 червня 2015 року відповідач набув статусу боржника виконавчого провадження за грошовим зобов`язанням і з цього часу виконавчою службою були здійснені відповідні заходи щодо щомісячного перерахування його доходів на користь стягувача ОСОБА_1 . Постановою Верховного Суду від 13 лютого 2019 року встановлено, що відповідач не виконав грошове зобов`язання з відшкодування матеріальної та моральної шкоди, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Оскільки державним виконавцем був наданий строк для добровільного погашення зобов`язання до 14 квітня 2014 року, а боржник добровільно зобов`язання не виконав, підстави для нарахування трьох процентів річних виникають з 15 квітня 2014 року. Три проценти річних із загальної суми боргу 133 887,83 грн. за період з 15 квітня 2014 року по 20 грудня 2015 року (дата перерахування коштів Авдіївським ПТУ) складають 6 181,65 грн., за період з 21 грудня 2015 року по 06 березня 2019 року складають 7 249,97 грн., а всього за період з 15 квітня 2014 року по 06 березня 2019 року - 13 431,62 грн. Інфляційні втрати з серпня 2014 року по грудень 2015 року становлять 51 263,29 грн., за період з 21 грудня 2015 року по квітень 2019 року - 35 187,98 грн., всього 86 451,47 грн.

Доводи представника відповідача про те, що ОСОБА_2 є боржником з 25 червня 2015 року, тому не несе відповідальність за прострочення грошового зобов`язання в період з червня 2014 року по 25 червня 2015 року, не заслуговують на увагу. Для відповідача ОСОБА_2 усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, обов`язкові в тій мірі, в якій вони були обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив, в даному випадку ОСОБА_3 , у тому числі і відшкодування шкоди в добровільному порядку, строк для якого надавався державним виконавцем. Станом на день ухвалення рішення суду про відшкодування шкоди (28 лютого 2014 року) неповнолітній ОСОБА_2 мав об`єкт нерухомості - квартиру, яку відчужив 06 квітня 2014 року до винесення 07 квітня 2014 року постанови про відкриття виконавчого провадження, тобто мав реальну можливість виконати рішення суду в добровільному порядку.

Доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 не має права на відшкодування трьох відсотків річних та інфляційних втрат у зв`язку з тим, що її донька, на користь якої була стягнута шкода, досягла повноліття, суд не приймає, оскільки стягувачем за виконавчими провадженнями про відшкодування шкоди була саме ОСОБА_1 , яка не позбавлена права звернутися до суду з позовом про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за прострочення виконання боргового зобов`язання (а.с. 230 - 237 т. 3).

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, просить скасувати рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 01 липня 2019 року та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

1. ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 28 лютого 2014 року було стягнуто з його законного представника - його бабусі ОСОБА_3 на користь законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 33 889,83 грн. та моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн. до досягнення ним повноліття. З цього судового рішення виникли деліктні правовідносини між його бабусею ОСОБА_3 та позивачем ОСОБА_1 , а тому саме ОСОБА_3 повинна була виплатити стягнуті з неї грошові кошти на користь позивача.

У подальшому було відкрито виконавче провадження, за яким з доходів ОСОБА_3 (з пенсії та заробітної плати) проводилися стягнення, в тому числі і після заміни 25 червня 2015 року сторони виконавчого провадження ( з ОСОБА_3 на ОСОБА_2 ).

Жодних деліктних правовідносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не виникало і ОСОБА_1 не надала до суду будь-яке судове рішення на підтвердження такого факту, а тому не зрозуміло з яких підстав ОСОБА_1 пред`явила позов до нього, а не до ОСОБА_3

2. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 виповнилося 18 років, тобто вона стала дієздатною особою. Але і після цього її мати ОСОБА_1 отримувала грошові кошти за виконавчим провадженням, незважаючи на те, що її повноваження як законного представника припинилися.

Отже, ОСОБА_1 у червні та липні 2015 року у розумінні частини першої статті 1212 ЦК України без достатньої правової підстави набула грошові кошти за виконавчим провадженням з відповідача і зобов`язана їх повернути. Також за виконавчим провадженням вона отримала переплату, яка також підлягає поверненню не лише йому, а і його бабусі ОСОБА_3 .

3. Суд першої інстанції в порушення статті 13 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог, оскільки стягнув з нього інфляційні втрати та три відсотки річних в тому числі за 2017, 2018 та 2019 роки, незважаючи на те, що ОСОБА_1 у позові просила стягнути інфляційні втрати та три відсотки річних за період до дня подання позову, тобто до 22 червня 2016 року.

4. Останнє судове засідання по справі відбулося 26 червня 2019 року, в цей день суддя Величко О.В. вийшла у нарадчу кімнату, звідкіля так і не вийшла. Лише 12 липня 2019 року йому поштою надійшла копія рішення від 01 липня 2019 року. Тобто, суддя з 26 червня 2019 року до 01 липня 2019 року знаходилася у нарадчій кімнаті. Вважає, що порушена таємниця нарадчої кімнати, оскільки саме у цей період суддя в порушення частини другої статті 245 ЦПК України виносила рішення по іншим справам (а.с. 66 - 69 т. 4).

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 29 жовтня 2019 року за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 відкрито апеляційне провадження (а.с. 87 - 90 т. 4).

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 01 липня 2019 року залишити без змін.

Зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, такою, що не спростовує висновки та доводи, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 28 лютого 2014 року її позов у кримінальному провадженні задоволено, з законного представника неповнолітнього ОСОБА_2 - ОСОБА_3 стягнуто на користь законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_1 33 889,83 грн. матеріальної шкоди та відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн. 20 березня 2014 року Красноармійським міськрайонним судом Донецької області видані виконавчі листи, які 04 квітня 2014 року нею були пред`явлені до виконання. В період з 04 квітня 2014 року по 02 квітня 2015 року судове рішення про відшкодування матеріальної та моральної шкоди не виконано. У зв`язку з досягненням ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_2 повноліття 25 червня 2016 року здійснена заміна сторони у виконавчому провадженні з законного представника неповнолітнього ОСОБА_3 на ОСОБА_2 . Проте, боржник свій обов`язок по відшкодуванню майнової та моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, не виконує, у зв`язку з чим вона і просила стягнути з нього заборгованість по відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, що складає відповідно 99 032,10 грн. та 7 977,68 грн., а всього 107 009,78 грн.

Наданий нею розрахунок заборгованості жодним з учасників судового процесу не заперечувався, контррозрахунків не подано, а тому суд вирішував спір на підставі наданого нею розрахунку.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач вже посилався, що він не може бути боржником у розумінні вимог статті 625 ЦК України. Вважав, що відшкодування шкоди, на його думку, це відповідальність, а не боргове зобов`язання, на шкоду не повинні нараховуватися проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю.

Вважав, що вимоги про стягнення із нього присуджених сум за період з 28 лютого 2014 року до 25 червня 2015 року є безпідставними, оскільки в цей період він був неповнолітнім, що належним позивачем у справі маю бути не я, а моя донька, яка стала повнолітньою.

Ухвалою суду від 18 вересня 2015 року встановлено, що ОСОБА_2 не виконує зобов`язань за виконавчими листами № 1-кп/235/3181, виданими 20 березня 2014 року Красноармійським міськрайонним судом Донецької області про стягнення з нього на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у сумі 33 889,83 грн. та моральної шкоди у сумі 100 000,00 грн., що боржник приховав майно, на яке можливо накласти стягнення для виконання рішення суду, незаконно відчужив належну йому квартиру АДРЕСА_1 , що на даний час є предметом кримінального переслідування у кримінальному провадженні №0001517 відкритому 11 липня 2014 року за фактом службової недбалості службових осіб ВДВС Красноармійського МРУЮ Донецької області, тобто злочину передбаченого частиною першою статті 367 КК України, де вона визнана потерпілою.

Судом встановлено, що станом на 04 квітня 2019 року із доходів боржника ОСОБА_2 стягнуто і перераховано на користь ОСОБА_1 115 119,13 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин частину другу статті 625 ЦК України, послався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15ц, від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15ц.

Постановою Верховного Суду від 13 лютого 2019 року встановлено, що відповідач не виконав грошове зобов`язання з відшкодування матеріальної та моральної шкоди у розмірі 33 889,83 грн. і 100 000 грн. і у неї виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, зазначає, що до суду із позовом вона звернулася 22 червня 2016 року. Суд вірно зазначив, що нею надано розрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат станом на 15 квітня 2019 року, відповідно до якого три відсотки річних від простроченої суми по матеріальній шкоді, яка складає 20 738,16 грн., за період прострочення з 28 лютого 2014 року по 22 червня 2016 року становлять 1 442,01 грн., інфляційні збитки - 17 900,63 грн.; три проценти річних від простроченої суми по моральній шкоді, яка складає 93 992,06 грн., за період прострочення з 28 лютого 2014 року по 22 червня 2016 року становлять 6 535,67 грн., а інфляційні втрати - 81 131,47 грн.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом таємниці нарадчої кімнати є недоведеними. Апеляційна скарга не містить доводів у чому саме полягає порушення таємниці нарадчої кімнати судом, як і не надано жодного доказу на підтвердження таких фактів (а.с. 96 - 102 т. 4).

Треті особи: Покровський (раніше Красноармійський) міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Авдіївський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_3 копію апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 отримали 05 листопада 2019 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 106, а.с. 107, а.с. 108 т. 4).

Письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача на час розгляду справи третіми особами не надано.

Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 19 листопада 2019 року справа призначена до розгляду у судовому засіданні на 11 грудня 2019 року (а.с. 109 - 110 т. 4).

В судове засідання апеляційного суду 11 грудня 2019 року сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Судову повістку - повідомлення про розгляд справи 11 грудня 2019 року позивач ОСОБА_5 отримала 23 листопада 2019 року, відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 - 23 листопада 2019 року, Покровський міськрайонний ВДВС ГТУЮ у Донецькій області, Авдіївський міський ВДВС ГТУЮ у Донецькій області - 26 листопада 2019 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 125, а.с. 126, а.с. 127, а.с. 132, а.с. 133 т. 4).

Позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 надіслали до апеляційного суду заяви про розгляд справи у їх відсутність (а.с. 128 - 129, а.с. 130 - 131, а.с. 135 - 136 т. 4).

Треті особи: Покровський міськрайонний ВДВС ГТУЮ у Донецькій області, Авдіївський міський ВДВС ГТУЮ у Донецькій області причини неявки у судове засідання представників не повідомили і відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України вважається, що вони не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалася, оскільки відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Повністю зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 грудня 2013 року до неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , були застосовані примусові заходи медичного характеру - передача під нагляд опікуна - баби ОСОБА_3 .

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 28 лютого 2014 року ухвалу Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 грудня 2013 року в частині цивільного позову було скасовано та постановлено нову ухвалу, якою з законного представника неповнолітнього ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на користь законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_1 була стягнута матеріальна шкода у розмірі 33 889,83 грн. та відшкодування моральної шкоди 100 000,00 грн. до досягнення повноліття ОСОБА_2 (а.с. 5 - 7 т. 1, а.с. 111 - 113 т. 3).

20 березня 2014 року Красноармійським міськрайонним судом Донецької області було видано два виконавчих листа у справі № 1-кп/235/318/13 про стягнення із законного представника неповнолітнього ОСОБА_3 на користь законного представника неповнолітньої ОСОБА_1 до досягнення повноліття ОСОБА_2 матеріальної шкоди у розмірі 33 889,83 грн. (а.с. 20 т. 1) та моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн. (а.с. 21 т. 1).

Постановою державного виконавця ВДВС Красноармійського МРУЮ від 07 квітня 2014 року відкрито виконавче провадження ВП № 42834892 за виконавчим листом № 1-кп/235/318/13, виданим 20 березня 2014 року Красноармійським міськрайонним судом Донецької області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 33 889,83 грн. (а.с. 143 т. 1).

Постановою державного виконавця ВДВС Красноармійського МРУЮ від 07 квітня 2014 року відкрито виконавче провадження ВП № 42834883 за виконавчим листом № 1-кп/235/318/13, виданим 20 березня 2014 року Красноармійським міськрайонним судом Донецької області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 100 000,00 грн. (а.с. 143 т. 1).

Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 08 червня 2015 року задоволено подання державного виконавця ВДВС Красноармійського МРУЮ про заміну сторони у виконавчому провадженні.

Замінена сторона виконавчого провадження боржник ОСОБА_3 на боржника ОСОБА_2 за виконавчим листом № 1-кп/235/318/13 від 20 березня 2014 року, виданим Красноармійським міськрайонним судом Донецької області про стягнення з законного представника неповнолітнього ОСОБА_3 на користь законного представника неповнолітньої ОСОБА_1 матеріальної шкоди у сумі 33 889,83 грн. грн.

Замінена сторона виконавчого провадження боржник ОСОБА_3 на боржника ОСОБА_2 за виконавчим листом № 1-кп/235/318/13 від 20 березня 2014 року, виданим Красноармійським міськрайонним судом Донецької області про стягнення з законного представника неповнолітнього ОСОБА_3 на користь законного представника неповнолітньої ОСОБА_1 моральної шкоди у сумі 100 000,00 грн. (а.с. 161 зв - 162 т. 3).

Постановами державного виконавця ВДВС Красноармійського МРУЮ від 25 червня 2015 року здійснена заміна сторони виконавчих проваджень ВП № 42834892 та ВП № 42834883 боржника ОСОБА_3 на боржника ОСОБА_2 за виконавчими листами № 1-кп/235/318/13 від 20 березня 2014 року, виданими Красноармійським міськрайонним судом Донецької області про стягнення з законного представника неповнолітнього ОСОБА_3 на користь законного представника неповнолітньої ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 33 889,83 грн. (а.с. 19 т. 1) та про стягнення з законного представника ОСОБА_3 на користь законного представника неповнолітньої ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн. ( а.с. 18 т. 1).

Постановами державного виконавця ВДВС Красноармійського МРУЮ від 15 жовтня 2015 року виконавчі провадження ВП № 42834892 та ВП № 42834883 про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі 100 000,00 грн. та 33 889,83 грн. закінчені на підставі пункту 10 частини першої статті 49 Закону України "Про виконавче провадження" у зв`язку з тим, що боржник ОСОБА_2 навчається у Авдіївському ПТУ, що територіально підпорядковується ВДВС Авдіївського МУЮ (а.с. 150 - 151 т. 1).

Постановою державного виконавця ВДВС Авдіївського МУЮ від 04 листопада 2015 року відкрито виконавче провадження ВП № 49191401 про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у сумі 33 889,83 грн. (а.с. 153 т. 1).

Постановою державного виконавця ВДВС Авдіївського МУЮ від 04 листопада 2015 року відкрито виконавче провадження ВП № 49191572 про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у сумі 100 000,00 грн. (а.с. 152 т. 1).

Постановами державного виконавця ВДВС Авдіївського МУЮ від 10 листопада 2015 року у виконавчих провадженнях ВП № 49191572 та ВП № 49191401 звернуто стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_2 (а.с. 154, а.с. 155 т. 1).

Постановами державного виконавця Авдіївського міського ВДВС від 28 липня 2016 року закінчені виконавчі провадження ВП № 49191572 та ВП № 49191401 з примусового виконання виконавчих листів № 1-кп/23 5/318/13 від 20 березня 2014 року про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 100 000,00 грн. моральної шкоди (зі ОСОБА_2 стягнуто 3 025,97 грн., залишок боргу 91 266,09 грн.) та про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 33 889,83 грн. (стягнуто 3 025,96 грн., залишок боргу 22 809,86 грн.) у зв`язку із закінченням боржником навчання у Авдіївському ПТУ, боржник проживає у м. Покровськ (а.с. 161, а.с. 162 т. 1).

Постановою державного виконавця Красноармійського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Донецькій області від 05 серпня 2016 року відкрито виконавче провадження ВП № 51840155 за виконавчим листом № 1-кп/235/318/13 про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 30 863,87 грн. (а.с. 172 т. 1).

Постановою державного виконавця Красноармійського міськрайонного ВДВС від 05 серпня 2016 року відкрито виконавче провадження ВП № 51840037 за виконавчим листом № 1-кп/235/318/13 про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 96 974 грн. ( а.с. 171 т. 1).

Постановою державного виконавця Покровського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Донецькій області від 12 квітня 2019 року закрито виконавче провадження ВП № 51840155 про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у зв`язку з виконанням; залишок боргу в сумі 22 809,86 грн. утриманий з доходів боржника в повному обсязі (а.с. 137 т. 3).

Постановою державного виконавця Покровського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Донецькій області від 12 квітня 2019 року закрито виконавче провадження ВП № 51840037 про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у зв`язку з виконанням; залишок боргу в сумі 91 266,09 грн. утриманий з доходів боржника в повному обсязі (а.с. 135 т. 3).

Зазначені встановлені судом першої інстанції обставини справи жодним з учасників справи не заперечуються.

Виходячи з цих встановлених судом першої інстанції обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 28 лютого 2014 року, яка набрала законної сили того ж дня, про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди у розмірі 33 889,83 грн., та відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн. Зазначені грошові зобов`язання з відшкодування матеріальної та моральної шкоди відповідач станом на 06 березня 2019 року не виконав, у зв`язку з чим у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 625 ЦК України, які викладені у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або не грошовим.

За змістом статей 524, 533 - 535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень статей 610, 611, 625 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності у разі неможливості виконання ним грошових зобов`язань.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Відповідно до статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Враховуючи принцип обов`язковості виконання судових рішень (пункт 9 частини другої статті 129 Конституції України, стаття 18 ЦПК України) та можливість виникнення цивільних прав та обов`язків з рішення суду (стаття 11 ЦК України), застосування до боржника цивільно-правової відповідальності за невиконання судового рішення про стягнення грошових сум може бути предметом окремого позову.

У цій справі відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, яке виникло на підставі судового рішення - ухвали Апеляційного суду Донецької області від 28 лютого 2014 року, яка набрала законної сили 28 лютого 2014 року, про стягнення з законного представника неповнолітнього ОСОБА_3 на користь законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_1 матеріальної шкоди у сумі 33 889,83 грн. та моральної шкоди у сумі 100 000 грн. до досягнення повноліття ОСОБА_2 , невиконання цього грошового зобов`язання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Зазначена позиція повною мірою відповідає як загальним засадам цивільного законодавства України, а саме принципам добросовісності, справедливості та розумності, так і позиції Європейського суду з прав людини щодо права на мирне володіння майном.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з правовими висновками, які викладені у постановах Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 344/12325/17, від 13 листопада 2019 року у справі № 757/31418/15-ц.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги відповідача про те, що на правовідносини, які виникли між сторонами, дія статті 625 ЦК України не розповсюджується.

Разом із тим, платежі, встановлені статтею 625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання, яка має компенсаційний, а не штрафний характер (неустойку тощо). Компенсація полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У справі, яка переглядається, розмір коштів, який підлягає стягненню на користь позивача, встановлено ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 28 лютого 2014 року у справі № 1 кп/235/318/13ц і саме з цього моменту у завдавача шкоди ОСОБА_2 виник обов`язок сплатити грошові кошти на користь позивача і саме з цього моменту позивач просила застосувати відповідальність боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, який викладений у постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 200/14596/16-ц,.

Суд першої інстанції зазначеного не врахував та помилково виходив з того, що три проценти річних підлягають нарахуванню з 15 квітня 2014 року, посилаючись, що після пред`явлення виконавчого листа для виконання державним виконавцем боржнику був наданий строк для добровільного виконання зобов`язання до 14 квітня 2014 року, але боржник добровільно зобов`язання в цей строк не виконав. Інфляційні втрати суд розрахував за період з серпня 2014 рік по квітень 2019 року і будь-які обґрунтування цього періоду інфляційних втрат в рішенні суду не наведені.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Звернувшись 22 червня 2016 року до суду з цим позовом, позивач, виходячи з її розрахунків, які додані до позовної заяви, і сум зазначених у позовній заяві, просила стягнути на її користь інфляційні втрати та три проценти річних за прострочення виконання двох грошових зобов`язань (відшкодування матеріальної шкоди у сумі 33 889,83 грн., відшкодування моральної шкоди у сумі 100 000,00 грн.) за період з 28 лютого 2014 року по 22 червня 2016 року (а.с. 1 - 4, а.с. 8 - 16 т. 1).

У заявах про зменшення розміру позовних вимог позивач також, виходячи з її розрахунків, які додані до заяв, і сум зазначених у заявах, просила стягнути на її користь інфляційні втрати та три проценти річних за прострочення виконання двох грошових зобов`язань (відшкодування матеріальної шкоди у сумі 33 889,83 грн., відшкодування моральної шкоди у сумі 100 000,00 грн.) за період з 28 лютого 2014 року по 22 червня 2016 року (а.с. 42 - 46, а.с. 52 - 60, а.с. 80 - 84, а.с. 89 - 97 т. 1).

В порушення принципу диспозитивності цивільного судочинства, про що обґрунтовано зазначає відповідач в апеляційній скарзі, суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивача інфляційні втрати та три проценти річних за прострочення виконання за період з 15 квітня 2014 року по 06 березня 2019 року, тобто вийшов за межі заявлених позовних вимог.

Отже, висновку про задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивача інфляційних втрат у сумі 86 451,47 грн. та трьох процентів річних у сумі 9 319,27 грн. (згідно мотивувальної частини у сумі 13 431,62 грн.) за прострочення виконання двох грошових зобов`язань на загальну суму 133 387,83 грн. (фактично на загальну суму 133 389,83 грн.) суд першої інстанції дійшов з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до пункту 4 частини першої, частини другої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Виходячи з заявлених позовних вимог, за прострочення виконання грошових зобов`язань по відшкодуванню матеріальної шкоди у сумі 33 389,83 грн. та по відшкодуванню моральної шкоди у сумі 100 000 грн. з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми за період прострочення з 28 лютого 2014 року по 22 червня 2016 року.

Посилання позивача у відзиві на апеляційну скаргу, що після направлення Верховним Судом справи на новий розгляд вона подавала до суду новий розрахунок інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення виконання грошових зобов`язань станом на 15 квітня 2019 року є необґрунтованим.

Позивач дійсно 15 квітня 2019 року подала до суду першої інстанції розрахунок інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення виконання грошових зобов`язань. Проте в цьому розрахунку період прострочення вона не збільшувала та просила стягнути інфляційні втрати та три проценти річних за прострочення виконання грошових зобов`язань також за період з 28 лютого 2014 року по 22 червня 2016 року (а.с. 177 - 178, а.с. 179 - 186 т. 2).

В позові позивач просила нарахувати інфляційні втрати та три проценти річних за період прострочення з 28 лютого 2014 року по 22 червня 2016 року виконання грошових зобов`язань на суму боргу, яка утворилася станом на 22 червня 2016 року по відшкодуванню матеріальної шкоди - 20 738,16 грн. та по відшкодуванню моральної шкоди - 93 992,06 грн. (а.с. 80 - 84 т. 1, а.с. 89 - 97 т. 1, а.с. 177 - 186 т. 2).

З матеріалів справи встановлено, що в період з 28 лютого 2014 року по 22 червня 2016 року боржники ОСОБА_3 , а потім ОСОБА_2 на виконання своїх грошових зобов`язань сплатили:

1.по відшкодуванню матеріальної шкоди у сумі 33 889,83 грн. сплатили 13 497,03 грн. (10 425,94 + 365,37 + 2 705,72), в тому числі:

ОСОБА_3 - 10 425,94 грн., які були утримані комунальною медичною установою "Центр первинної медико-санітарної допомоги" м. Красноармійськ з заробітної плати ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою цієї установи від 23.05.2016 року № 01/2-477 (а.с. 233 т. 1), та зараховані на рахунок ОСОБА_1 в Райффайзен Банк Аваль, що підтверджується випискою з рахунку (а.с. 47 - 49 т. 1);

ОСОБА_3 - 365,37 грн., які були утримані Красноармійським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України з пенсії ОСОБА_3 , що підтверджується довідками Красноармійського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 12.07.2016 року № 4792 та від 23.05.2018 року № 12138/04/25 (а.с. 88, а.с. 234 т. 1), та зараховані на рахунок ОСОБА_1 в Райффайзен Банк Аваль, що підтверджується випискою з рахунку (а.с. 47 - 49 т. 1);

ОСОБА_2 - 2 705,72 грн., які були утримані Авдіївським професійно-технічним училищем з стипендії ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою Авдіївського професійно-технічного училища від 05.07.2016 року № 299 (а.с. 98 т. 1), та зараховані на рахунок ОСОБА_1 в Райффайзен Банк Аваль, що підтверджується випискою з рахунку (а.с. 47 - 49 т. 1); зазначена у цій довідці утримана в червні 2016 року сума 320,24 грн. при визначенні простроченої суми апеляційним судом не врахована, оскільки була перерахована позивачу 29 червня 2016 року, тобто після її звернення 22 червня 2016 року до суду та поза межами визначеного позивачем у позові періоду прострочення.

Отже, станом на 22 червня 2016 року залишок боргу по відшкодуванню матеріальної шкоди у сумі 33 889,83 грн. складав 20 392,80 грн. (33 889,83 - 13 497,03).

2.по відшкодуванню моральної шкоди у сумі 100 000,00 грн. сплатили 5 676,37 грн. (2970,64 + 2 705,73), в тому числі:

ОСОБА_3 - 2 970,64 грн. (190,60 грн. х 10 місяців + 354,88 грн. х 3 місяці), які були утримані Красноармійським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України з пенсії ОСОБА_3 , що підтверджується довідками Красноармійського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 12.07.2016 року № 4792 та від 23.05.2018 року №12138/04/25 (а.с. 88, а.с. 234 т. 1), та зараховані на рахунок ОСОБА_1 в Райффайзен Банк Аваль, що підтверджується випискою з рахунку (а.с. 47 - 49 т. 1), а також отримані позивачем згідно повідомлень на поштові перекази № 914 від 29.07.2015 року та № 846 від 28.08.2015 року (а.с. 50, 51 т. 1).;

ОСОБА_2 - 2 705,73 грн., які були утримані Авдіївським професійно-технічним училищем з стипендії ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою Авдіївського професійно-технічного училища від 05.07.2016 року № 299 (а.с. 99 т. 1), та зараховані на рахунок ОСОБА_1 в Райффайзен Банк Аваль, що підтверджується випискою з рахунку (а.с. 47 - 49 т. 1); зазначена у цій довідці утримана в червні 2016 року сума 320,24 грн. при визначенні простроченої суми апеляційним судом не врахована, оскільки була перерахована позивачу 29 червня 2016 року, тобто після її звернення 22 червня 2016 року до суду та поза межами визначеного позивачем у позові періоду прострочення.

Отже, станом на 22 червня 2016 року залишок боргу по відшкодуванню моральної шкоди у сумі 100 000,00 грн. складав 94 323,63 грн. (100 000,00 - 5 676,37).

Загальна сума боргу складала 114 716,43 грн. (20 392,80 + 94 323,63).

У заяві про зменшення розміру позовних вимог від 26 липня 2016 року та заяві про приєднання до матеріалів справи розрахунку інфляційних збитків та трьох процентів річних від 15 квітня 2019 року позивач залишок боргу по відшкодуванню матеріальної шкоди у сумі 33 889,83 грн. зазначала 20 738,16 грн., залишок боргу по відшкодуванню моральної шкоди у сумі 100000,00 грн. зазначала 93 992,06 грн., тобто загальна сума боргу за її підрахунками складала 114 730,22 грн.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд виходить при розрахунку трьох процентів річних та інфляційних втрат з прострочених сум, визначених апеляційним судом. Різниця у визначенні суми боргу станом на 22 червня 2016 року апеляційним судом (114 716,43 грн.) та позивачем (114 730,22 грн.), яка складає 13,79 грн., може бути пов`язана з арифметичною помилкою у розрахунках позивача.

Виходячи з простроченої станом на 22 червня 2016 року суми 20 392,80 грн. по відшкодуванню матеріальної шкоди у сумі 33 889,83 грн., три проценти річних від простроченої суми за період з 28 лютого 2014 року по 22 червня 2016 року (846 днів прострочення) складають 1 417,20 грн. (20 392,80 х 3% : 365 х 846).

Виходячи з простроченої станом на 22 червня 2016 року суми 94 323,63 грн. по відшкодуванню моральної шкоди у сумі 100 000,00 грн., три проценти річних від простроченої суми за період з 28 лютого 2014 року по 22 червня 2016 року (846 днів прострочення) складають 6555,04 грн. (94 323,63 х 3% : 365 х 846).

Загальна сума трьох процентів річних від простроченої суми обох зобов`язань за період з 28 лютого 2014 року по 22 червня 2016 року складає 7 972,24 грн. (1 417,20 + 6 555,04), яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Виходячи з простроченої станом на 22 червня 2016 року суми 20 392,80 грн. по відшкодуванню матеріальної шкоди у сумі 33 889,83 грн., інфляційні втрати простроченої суми за період з 28 лютого 2014 року по 22 червня 2016 року складають 17 602,53 грн. (20 392,80 грн. х 1,863 - 20 392,80 грн., де 1,863 індекс інфляції за цей період, розрахований виходячи з індексів інфляції, які правильно зазначені позивачем у розрахунку на а.с. 91 т. 1 відповідно до оприлюднених у газеті "Урядовий кур`єр").

Виходячи з простроченої станом на 22 червня 2016 року суми 94 323,63 грн. по відшкодуванню моральної шкоди у сумі 100 000,00 грн., інфляційні втрати простроченої суми за період з 28 лютого 2014 року по 22 червня 2016 року складають 81 417,67 грн. (94 323,63 х 1,863 - 94 323,63 грн., де 1,863 індекс інфляції за цей період).

Загальна сума інфляційних втрат від простроченої суми обох зобов`язань за період з 28 лютого 2014 року по 22 червня 2016 року складає 99 020,20 грн. (17 602,53 + 81 417,67).

Апеляційний суд вважає, що такий розрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення обох грошових зобов`язань, тобто виходячи з простроченої суми зобов`язання на останній день прострочення - на 22 червня 2016 року, який був визначений позивачем у позовній заяві та її заявах про зменшення позовних вимог, а не розрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат по періодам відповідно до кожного погашення певної суми протягом зазначеного періоду прострочення, з якого виходив суд першої інстанції, не порушує прав відповідача, оскільки розраховані в такий застосований позивачем спосіб, який не суперечить закону, сума трьох процентів річних та інфляційні втрати є меншими.

В апеляційній скарзі відповідач будь-які доводи щодо визначення простроченої суми по відшкодуванню шкоди або порядку розрахунку трьох процентів річних та інфляційних втрат не наводить.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 за виконавчим провадженням отримала переплату, яку має повернути відповідачу та його бабусі ОСОБА_3 , відповідач не зазначає коли та у зв`язку з цим виникла така переплата.

Згідно матеріалів справи станом на 22 червня 2016 року відповідач мав прострочені зобов`язання як по відшкодуванню матеріальної, так і по відшкодуванню моральної шкоди.

Враховуючи, що судом першої інстанції з відповідача на користь позивача були стягнуті інфляційні втрати в загальній сумі 86 451,47 грн. і позивачем рішення суду в цій частині не оскаржувалося, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, апеляційний суд не може при зміні рішення за апеляційною скаргою відповідача збільшити цю суму до 99 020,20 грн., а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати від простроченої суми обох зобов`язань станом на 22 червня 2016 року (прострочена сума по відшкодуванню матеріальної шкоди - 20 392,80 грн., прострочена сума по відшкодуванню моральної шкоди - 94 323,63 грн.) за період з 28 лютого 2014 року по 22 червня 2016 року у загальній сумі 86 451,47 грн.

При розрахунку інфляційних втрат суд першої інстанції послався на Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159.

Проте зазначений Порядок на правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, не розповсюджується, оскільки відповідно до пункту 1 дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсації за цим Порядком відповідно до пункту 3 підлягають грошові доходи, які не мають разового характеру.

Про це йдеться і у Законі України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", з метою реалізації якого Кабінетом Міністрів України і був затверджений вищезазначений Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не є належним відповідачем, оскільки ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 28 лютого 2014 року відповідні суми на відшкодування шкоди стягнуті з його законного представника ОСОБА_3 , є необґрунтованими.

Згідно ухвали Апеляційного суду Донецької області від 28 лютого 2014 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , скоїв дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої завдана шкода здоров`ю малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 12 липня 2012 року, тобто у віці 15 років.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 28 лютого 2014 року з законного представника неповнолітнього ОСОБА_3 на користь законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_1 була стягнута матеріальна шкода у розмірі 33 889,83 грн., та відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн. до досягнення ОСОБА_2 повноліття (а.с. 5 - 7 т. 1).

Відповідно до частини третьої статті 33 ЦК України неповнолітня особа несе відповідальність за шкоду, завдану нею іншій особі, відповідно до статті 1179 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1179 ЦК України неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах.

У разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини.

Обов`язок батьків (усиновлювачів), піклувальника відшкодувати шкоду припиняється після досягнення особою, яка завдала шкоди, повноліття або коли вона до досягнення повноліття стане власником майна, достатнього для відшкодування шкоди.

Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 08 червня 2015 року у зв`язку із досягненням ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 повноліття за поданням державного виконавця ВДВС Красноармійського МРУЮ про заміну сторони у виконавчому провадженні замінена сторона виконавчого провадження боржник ОСОБА_3 на боржника ОСОБА_2 :

- за виконавчим листом № 1-кп/235/318/13 від 20 березня 2014 року, виданим Красноармійським міськрайонним судом Донецької області про стягнення з законного представника неповнолітнього ОСОБА_3 на користь законного представника неповнолітньої ОСОБА_1 матеріальної шкоди у сумі 33 889,83 грн.;

- за виконавчим листом № 1-кп/235/318/13 від 20 березня 2014 року, виданим Красноармійським міськрайонним судом Донецької області про стягнення з законного представника неповнолітнього ОСОБА_3 на користь законного представника неповнолітньої ОСОБА_1 моральної шкоди у сумі 100 000,00 грн. (а.с. 161 зв - 162 т. 3).

Отже, обов`язок законного представника ОСОБА_3 відшкодувати шкоду, яка визначена ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 28 лютого 2014 року, припинився у зв`язку із досягненням ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 повноліття і з цього часу відповідач має відповідати за завдану ним шкоду самостійно.

Доводи апеляційної скарги про те, що потерпіла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 04 серпня 2018 року досягла повноліття у зв`язку з чим повноваження ОСОБА_1 як законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_4 припинилися і відповідно вона не мала повноважень отримувати грошові кошти за виконавчими листами та не є належним позивачем у цій справі, також є необґрунтованими.

Відповідно до частини першої статті 242 ЦК України батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Потерпіла ОСОБА_4 досягла повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Проте з цим позовом до суду ОСОБА_1 звернулася 22 червня 2016 року, тобто до досягнення потерпілою ОСОБА_4 повноліття.

Відповідно до статті 47 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, яка діє з 15 грудня 2017 року) здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття.

Неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Суд може залучити до участі в таких справах законного представника неповнолітньої особи або особи, цивільна дієздатність якої обмежена.

Відповідно до статті 59 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII) права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.

Права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена.

Така ж норма містилася у статті 39 ЦПК України від 18 березня 2004 року у редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року.

Отже, ОСОБА_1 звернулася до суду 22 червня 2016 року, діючи як законний представник неповнолітньої потерпілої ОСОБА_4 .

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Проте на час звернення позивача до суду та на час першого розгляду справи як судом першої, так і судом апеляційної інстанції у ОСОБА_1 були повноваження на ведення справи.

ЦПК України не передбачає такої підстави залишення позову без розгляду або закриття провадження у справі, як закінчення вже під час розгляду справи строку законного представництва у зв`язку із досягненням дитиною повноліття.

Крім того, ОСОБА_1 обґрунтовано посилається на те, що стягувачем у обох виконавчих провадженнях до їх закінчення 12 квітня 2019 році у зв`язку із повним виконанням була вона, що боржник ОСОБА_2 після 04 серпня 2018 року не ставив питання про заміну сторони виконавчого провадження стягувача ОСОБА_1 на стягувача ОСОБА_4 .

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції таємниці нарадчої кімнати, по - перше, є недоведеними.

Всі справи, на які посилається відповідач у додатку до апеляційної скарги (а.с. 77 - 78 т. 4), згідно довідки судді (а.с. 28 - 31 т. 3) 26 червня 2019 року розглядалися до розгляду цієї справи, який розпочався згідно протоколу судового засідання 26 червня 2019 року о 15 годині 28 хвилин і тривав до видалення суду до нарадчої кімнати о 18 годині 23 хвилини (а.с. 215 - 222 т. 3), з якої суд вийшов згідно протоколу судового засідання 01 липня 2019 року (а.с. 228 т. 3).

По-друге, порушення таємниці нарадчої кімнати не є порушенням норм процесуального права, які відповідно до частини третьої статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає зміні, а саме, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню:

- три відсотки річних за період з 28 лютого 2014 року по 22 червня 2016 року в сумі 7 972,24 грн., в тому числі за прострочення виконання грошового зобов`язання по відшкодуванню матеріальної шкоди у сумі 33 389,83 грн. - 1 417,20 грн., за прострочення виконання грошового зобов`язання по відшкодуванню моральної шкоди у сумі 100 000 грн. - 6 555,04 грн.;

- інфляційні втрати за період з 28 лютого 2014 року по 22 червня 2016 року в сумі 86 451,47 грн. за прострочення виконання грошових зобов`язань по відшкодуванню матеріальної шкоди у сумі 33 389,83 грн. та по відшкодуванню моральної шкоди у сумі 100 000 грн.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення або призвели до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено. Отже, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги відповідача, зміну рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у загальній сумі 94 423,71 грн. (7 972,24 + 86 451,47), він має вирішити питання щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи як у суді першої інстанції, так і понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

В матеріалах справи відсутні відомості про сплату позивачем за подання позовної заяви судового збору.

Згідно п/п 1 пункту 1 частини другої, частини першої статті 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ "Про судовий збір" за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.

Відповідно до статті 7 Закону України від 25 грудня 2015 року № 928-VIII "Про Державний бюджет України на 2016 рік" мінімальна заробітна плата з 01 січня 2016 року, в якому позивач звернулася до суду, установлена у розмірі 1378 гривень.

Відповідно до п/п 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ "Про судовий збір" за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду розмір судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

З позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення 107 009,78 грн. (а.с. 80 - 84 т. 1) підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1 070,10 грн.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, пов`язаний з розглядом справи у суді першої інстанції, в сумі 944,24 грн. (94 423,71 грн. х 1 070,10 грн. : 107 009,78 грн.).

З позовних вимог у сумі 12 586,07 грн. (107 009,78 - 94 423,71), у задоволенні яких позивачу відмовлено, судовий збір у сумі 125,86 грн. підлягає стягненню з позивача в дохід держави.

За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 1 436,55 грн. з оскаржуваної суми 95 770,74 грн. (9 319,27 + 86 451,47) (а.с. 22, а.с. 36, а.с. 65, а.с. 83 т. 4).

Пропорційно задоволеним апеляційним вимогам, відповідачу підлягає відшкодуванню за рахунок позивача судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, у розмірі 20,21 грн. (1436,55 грн. - (94 423,71 грн. х 1 436,55 грн. : 95 770,74 грн.).

Відомості про інші судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи, сторонами не надані.

Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 01 липня 2019 року змінити.

Стягнути зі ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ):

- три відсотки річних за період з 28 лютого 2014 року по 22 червня 2016 року в сумі 7 972 (сім тисяч дев`ятсот сімдесят дві) гривні 24 коп., в тому числі за прострочення виконання грошового зобов`язання по відшкодуванню матеріальної шкоди у сумі 33 389,83 грн. - 1 417 гривень 20 коп., за прострочення виконання грошового зобов`язання по відшкодуванню моральної шкоди у сумі 100 000 грн. - 6 555 гривень 04 коп.;

- інфляційні втрати за період з 28 лютого 2014 року по 22 червня 2016 року в сумі 86 451 (вісімдесят шість тисяч чотириста п`ятдесят одна) гривня 47 коп. за прострочення виконання грошових зобов`язань по відшкодуванню матеріальної шкоди у сумі 33 389,83 грн. та по відшкодуванню моральної шкоди у сумі 100 000 грн.

Стягнути зі ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції у сумі 944 (дев`ятсот сорок чотири) гривні 24 коп. за наступними реквізитами: отримувач коштів - ГУК у м.Києві/м. Київ/22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача UA6026001, код класифікації доходів бюджету 22030106.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції у розмірі 125 (сто двадцять п`ять) гривень 86 коп. за наступними реквізитами: отримувач коштів - ГУК у м.Києві/м. Київ/22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача UA6026001, код класифікації доходів бюджету 22030106.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції 20 (двадцять) гривень 21 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 грудня 2019 року.

Головуючий: Л.І. Соломаха

Судді: О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська