ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6969/19 Справа № 209/437/19 Суддя у 1-й інстанції - Шендрик К. Л. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 травня 2019 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів,

В С Т А Н О В И Л А:

У 07 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом, в якому просила розірвати договір № 258 від 03.09.2018 року на послуги посередництва при працевлаштуванні за кордоном, стягнути з відповідача на її користь кошти в сумі 26 320 грн., які були сплачені нею авансом за даним договором та стягнути з відповідача на її користь пеню, яка, станом на 07 лютого 2019 року, складає - 29 215,20 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 03 вересня 2018 року між нею та відповідачем було укладено договір № 258 на послугу посередництва при працевлаштуванні за кордоном, відповідно до якого вона доручила, а відповідач прийняв на себе зобов`язання по наданню послуги посередництва при працевлаштуванні на роботу за кордоном, сприяння працівнику в укладенні трудового договору між ним і працедавцем.

Згідно з п. 1.2. укладеного між ними договору, строк виконання послуги відповідачем був встановлений від 90 до 120 календарних днів, тобто до 02 січня 2019 року.

На виконання умов укладеного між ними договору, а саме п. 4.1. вона сплатила відповідачу авансовий платіж в сумі 800 євро (26320 грн.). Однак, у встановлений договором термін відповідач умови укладеного між ними договору не виконав, послугу з працевлаштування за кордоном їй не надав, жодних вакансій не пропонував, внаслідок чого трудового договору між нею та працедавцем укладено не було.

Позивач неодноразово зверталась до відповідача з усними вимогами щодо виконання умов укладеного між ними договору. Однак її просили зачекати і запевняли, що найближчим часом будуть запропоновані вакансії щодо її працевлаштування за кордоном. 23 січня 2019 року вона звернулась до відповідача письмово листом-зверненням, в якому просила повідомити причини невиконання його обов`язків за договором або повернення сплаченого нею авансу. Однак відповіді від відповідача вона не отримала, сплачені кошти їй повернені не були. Будь-яких додаткових угод щодо продовження строків надання відповідачем послуг не укладалось.

У зв`язку з цим за захистом своїх прав вона вимушена була звернутись до суду. Відповідно п. 3.2 договору, відповідач зобов`язався надати їй послугу по працевлаштуванню за кордоном у строк від 90 до 120 календарних днів, тобто до 02 січня 2019 року, в який він своє зобов`язання не виконав. Передбачена ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» пеня складає 29215,20 грн. та розрахована наступним чином: (26320 грн. * 3%) * 37 днів = 29215,20 грн., виходячи з того, що час прострочення з 02 січня 2019 року по 07 лютого 2019 року становить 37 днів, а сплачена нею авансом сума становить 26320 грн.

19 березня 2019 року позивач надала суду заяву про зменшення позовних вимог, у якій зазначила, що після відкриття провадження по справі, а саме 12 березня 2019 року відповідач перерахував на її користь кошти в сумі 26320 грн., які були сплачені нею авансом за договором № 258 на послуги посередництва при працевлаштуванні за кордоном від 03 вересня 2018 року, тому просила договір розірвати і стягнути з відповідача на її користь пеню, яка, станом на 07 лютого 2019 року, складає 29215,20 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не доведені обставини, що мають значення для справи.

Також скаржник зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Загальні умови укладення, виконання та розірвання договору регулюється главою 63 Цивільного кодексу України.

Так, згідно статті 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору (стаття 902 ЦК України).

Частиною 1 статті 903 ЦК України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 3 ст. 549 ЦК України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Відповідно до частини 1 статті 906 ЦК України, збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями статті 907 ЦК України встановлено, що договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що сторони 03 вересня 2019 року уклали договір № 258 на послугу посередництва при працевлаштуванні за кордоном, згідно якого відповідач прийняв на себе зобов`язання по наданню послуги посередництва при працевлаштуванні на роботу за кордоном, сприяння працівнику в укладенні трудового договору між ним і працедавцем.

Позивач у свою чергу зобов`язалася сплатити посереднику винагороду за послуги, передбачені договором у розмірі 1200 євро (за курсом у день оплати), 03 вересня 2018 року нею був внесений авансовий платіж 800 євро (26320 грн.), а суму, що залишилась в розмірі 400 євро за курсом у день оплати, позивач зобов`язалася внести до 25 січня 2019 року. В процесі виконання послуги сторонами могли бути оговорені інші строки. Ці зміни повинні бути прописані у додатковій угоді та додані до основного договору (а.с. 10-11).

Згідно п. 1.2 договору № 258 від 03 вересня 2018 року, строк виконання послуги від 90 до 120 календарних днів.

В судовому засіданні представник апелянта зазначив, що строк дії договору закінчився - 02 січня 2018 року, однак умови не виконані.

З позовною заявою про розірвання договору № 258 від 03 вересня 2018 року позивач звернувся 07.02.2019 року, тобто після закінчення строку дії цього договору.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

За змістом зазначених норм розірвано може бути лише чинний (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення) договір.

Відповідний висновок також міститься у постанові Верховного Суду від 07.08.2018 у справі № 910/7981/17.

Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору, що прямо передбачено ч. 4 ст. 631 ЦК України. Проте, поняття "строк дії договору" та "строк виконання зобов`язання" не є тотожними.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст.ст. 598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Судом встановлено, що у період з 03 вересня 2018 року до 02 січня 2019 року відповідачем належним чином виконувалися зобов`язання за договором № 258 від 03 вересня 2019 року, він двічи пропонував позивачу різні вакансії в Польщі, але пропозиції не були прийняті позивачем, що підтверджується роздруківкою переписки між сторонами у програмі обміну текстовими повідомленнями з підтримкою голосового та відеозв`язку «Вайбер» (а.с. 49-55) та було визнано сторонами у судовому засіданні.

23 січня 2019 року позивач направила поштою на адресу відповідача заяву про відмову від надання послуг відповідача, що підтверджується копією листа ОСОБА_1 , експрес-накладною № 4894, що було визнано сторонами у судовому засіданні (а.с.8-9).

Умовами п.п. 7.3 та 7.4 Договору встановлено, що у випадку ненадання робітнику вакансії, вартість вакансії повертається. Якщо Робітник за особистими обставинами відмовляється від надання послуг Посередника з працевлаштування, сума сплати винагороди та строки повернення розглядатимуться індивідуально.

Тобто, строк повернення вартості вакансій у випадку ненадання робітнику вакансії у договорі між сторонами не зазначено.

Крім того, 11 лютого 2019 року позивач звернулася до відповідача з письмовою заявкою (а.с. 47) на повернення коштів за договором № 258 в розмірі 800 євро (26320 грн.) і сторонами був погоджений строк повернення коштів на протязі 30 днів, тобто до 13 березня 2019 року.

На підставі даної заявки 12 березня 2019 року позивачу відповідачем були повернуті кошти в розмірі 26320 грн., що підтверджується дублікатом чека (а.с. 48), що також визнано сторонами.

Відповідно п. 6.2 договору № 258 від 03 вересня 2018 року, укладеного між сторонами, сторони не несуть відповідальності за порушення своїх зобов`язань за цим договором, якщо воно сталося не через їхню провину. Сторона вважається невинуватою, якщо вона доведе, що прийняла всі залежні від неї заходи для належного виконання зобов`язання.

Таким чином, фактично укладений між сторонами договір закінчив свою дію, а зобов`язання відповідно до вищевикладених обставин - є припиненими.

Враховуючи викладене, колегія судді приходить до висновку, що розірвати можна лише договір, який діє (строк/термін дії якого не закінчився), у зв`язку з чим вимога позивача про розірвання договору є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Така правова позиція узгоджується із постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18 листопада 2019 року по справі № 910/16750/18 .

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апеляційної скарги про порушення з боку відповідача умов договору.

Положення оспорюваного договору зводяться до того, що відповідач надасть консультативні послуги, підготує резюме та надасть інформацію по умовам праці.

Аналізуючи умови спірного договору, положення договору не містять зобов`язань чи обіцянок відповідача про те, що позивач отримає у будь-якому випадку роботу.

Отже, договором було справедливо встановлено гарантії повернення коштів споживачу у разі, якщо фактично послуги не були надані, при цьому не мають значення причини ненадання послуг, чи то фактична відсутність прийнятих споживачу вакансій, чи то бажання самого споживача відмовитись від отримання послуг.

У даному випадку, 11.02.2019 року позивачка за своїм бажанням відмовилась від виконання договору до моменту узгодження конкретної прийнятної для неї вакансії, у зв`язку з чим нею було подано заяву про повернення сплачених коштів.

Також, колегія суддів не приймає посилання апелянта на ч. 5 ст. 10 ЗУ Про захист прав споживачів, оскільки апеляційним судом не встановлено порушень з боку позивача умов договору.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статей 77, 78 цього Кодексу докази мають бути належними та допустимими.

Проте, позивачем не було надано ні суду першої, ні апеляційної інстанції належних та допустимих доказів у підтвердження порушення відповідачем умов договору.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко