Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

29 листопада 2019 року м. Вільногірськ

Вільногірський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Борцової А.А.,

за участю секретаря - Килинчук Л.Л.,

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, набутого в період шлюбу,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, набутого в період шлюбу, вказуючи, що шлюб між ним та ОСОБА_2 було укладено 27.04.2004 року та розірвано за рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 19.06.2014 року, яке набрало законної сили 16.07.2014 року. Після розірвання шлюбу вони продовжували проживати разом до квітня 2015 року, після чого фактичні шлюбні відносини були припинені і припинено спільне ведення господарства. За час перебування у шлюбі ними за спільні кошти, так як він та відповідачка займалися торгівельною діяльністю і мали дохід, було набуто наступне майно: автомобіль FORD TRANSIT вартістю 217000,00 грн.; вітрина холодильна ПВХС «Невада» -1,6, 2010 рік придбання вартістю 11370,00 грн.; шафа холодильна ШХСД(Д) «Канзас» - 2012 рік придбання вартістю 8000,00 грн.; вітрина холодильна ПВХС «Невада» - 2,0, - 2009 рік придбання вартістю 12000,00 грн.,; вітрина холодильна ПВХСм «Невада» - 1,5 - 2012 року придбання вартістю 7000 грн..

Після припинення шлюбних відносин між ними виникли спори з приводу володіння і користування вказаним ним спільно набутим майном, що є перешкодою у користуванні ним автомобілем та холодильним обладнанням.

Оскільки спірне майно є неподільним, керуючись ст.60, 61, 70 СК, ст.16, 368 ЦК України, та в зв`язку з продажем відповідачкою цього майна, без його відома та згоди, позивач з врахуванням уточнюючої позовної заяви від 15.10.2019р. (т.2 а.с.45) просить визнати за ним право власності на 1/2 частину автомобіля FORD TRANSIT, малотонажний фургон, 2013 року випуску, колір білий, номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ; вітрини холодильної ПВХС «Невада» -1,6; шафи холодильної ШХСД(Д) «Канзас»; вітрини холодильної ПВХС «Невада» - 2,0; вітрини холодильної ПВХСм «Невада» - 1,5 та провести поділ переліченого ним майна, шляхом стягнення Ѕ частини вартості цього майна з ОСОБА_2 на його користь в розмірі 249131,07 грн.

Ухвалою суду від 15.08.2017 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду у судовому засіданні (т.1 а.с. 33).

Ухвалою суду від 21.08.2017 року, яка набрала законної сили 26.12.2017 року, за заявою позивача накладено арешт на автомобіль FORD TRANSIT, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; вітрину холодильну ПВХС «Невада» -1,6; шафу холодильну ШХСД(Д) «Канзас»; вітрину холодильну ПВХС «Невада» - 2,0 С; вітрину холодильну ПВХС «Невада», які перебувають у володінні ОСОБА_2 .

15.05.2018 року представник відповідачки ОСОБА_3 надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначив, що позовна заява задоволенню не підлягає, оскільки автомобіль FORD TRANSIT був проданий відповідачкою ТОВ «ІТ-Україна» та власником цього автомобіля відповідачка не являється, тому визнати право власності на Ѕ частку автомобіля за позивачем неможливо.

Крім того, позивач не має права власності на 1/2 частку автомобіля, оскільки автомобіль був придбаний відповідачкою під час знаходження її і позивача в шлюбі за 212000,00 грн. з яких 42000,00 були їхніми спільними з позивачем коштами, а ще 169600,00 грн. були отримані нею в кредит від ПАТ «Ідея Банк» згідно кредитного договору від 27.09.2013 року, загальна сума кредиту склала 181472,00 грн. Шлюб між ними був розірваний 19.06.2014 року. В період знаходження у шлюбі з позивачем, нею були сплачені в рахунок повернення кредиту 48302,51 грн. (кошти які можуть вважатися спільними коштами подружжя). Після розірвання шлюбу нею було сплачено в рахунок повернення кредиту 133171,16 грн. (кошти які вважаються її особистими). І це без врахування повної вартості кредиту, який був сплачений нею особисто, за власні кошти, після розірвання шлюбу з позивачем. Таким чином особисті кошти позивача які були витрачені на придбання спірного автомобіля складають - 45151,25 грн., а особисті кошти які вона витратила на придбання спірного автомобіля складають - 166848,75 грн. тому, виходячи з вартості автомобіля 212000,00 грн., частка позивача у спірному автомобілі є меншою вартості 1/4 його частки та не може складати 1/2 частку.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Крім того, холодильні вітрини поділ яких просить здійснити позивач, були придбані відповідачкою у шлюбі за кошти від її підприємницької діяльності, з метою його використання для своєї особистої підприємницької діяльності, а не в інтересах їхньої сім`ї та використовуються нею з часу його придбання за прямим призначенням у її підприємницькій діяльності, тому посилаючись на правову позицію вказану в п.29 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вважає, що це майно фізичної особи підприємця не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і це майно слід розглядати як особисту приватну власність відповідачки, а тому воно не підлягає поділу.

Також просить відступити при поділі майна від рівності часток подружжя, беручи до уваги той факт, що аліменти які сплачує позивач на користь відповідачки на утримання їхньої дочки, є явно недостатніми для утримання дочки, яка проживає з відповідачкою.

Крім того, в 2011 році сторони придбали у спільну сумісну власність у ТОВ «Модуль- Сервіс» в м. Дніпропетровськ, модульний торговельний кіоск, розміром 15,00 кв.м., який позивач після розірвання їхнього шлюбу продав за 60000,00 грн. і 1/2 частка цих коштів повинна належати відповідачці і повинна бути врахована при поділі майна, оскільки це майно належне їм на праві спільної сумісної власності (т.1 а.с. 105-106)

В судовому засідання позивач позов та вказані в ньому обґрунтування підтримав, пояснив, що на купівлю автомобіля брали кредит, який був оформлений на відповідачку, але хоч шлюб за рішенням суду між ними було розірвано, з 2014 року по 2015 рік вони продовжували жити однією сім`єю, вели спільне господарство, купували спільно речі для спільного вжитку і втому числі ними було достроково в березні 2015 року сплачено кредит. Кошти на погашення кредиту ним було отримано від продажу магазину. З 2013 року по 2015 рік автомобілем користувався він, він був за кермом, їздив з її техпаспортом. Потім відносини між ними розладились і відповідачка почала вимагати, щоб він пішов з квартири і віддав їй ключі і техпаспорт на автомобіль, що він і зробив. Холодильне обладнання використовувалось ними спільно, оскільки вони є фізичними особами - підприємцями та займалися цією діяльністю, на сьогодні все обладнання відповідачка продала та продала автомобіль, без його згоди та відома. Підтримав надані ним заперечення (т.2 а.с. 48), та просить позов задовольнити в повному обсязі та оскільки, все майно продане, просить стягнути на його користь Ѕ частину вартості цього майна.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав, підтримав наданий ним відзив (т.1 а.с. 105-106), також вважає, що встановлена експертом вартість спірного майна, не відповідає дійсності, оскільки була встановлена без огляду об`єктів, а виходячи із середньої ринкової вартості на час дослідження, тому при поділі автомобіля вважає, слід виходити не з його ринкової ціни, а з ціни його реального продажу, тобто 265995,00 грн. також суд повинен врахувати, що автомобіль був придбаний в шлюбі за 212000,00 грн., з яких 42000,00 грн., були спільними коштами, а ще 169600,00 грн. були отримані відповідачем у кредит. Під час перебування у шлюбі відповідачем сплачено в рахунок повернення кредиту 48302,51 грн., а після розірвання шлюбу вона сама сплатила 133171,16 грн. по кредиту. Особисті кошти позивача які були витрачені на придбання автомобіля 45151,25 грн., а кошти відповідачки складають 166848,75 грн. Виходячи з первісної вартості автомобіля 212000,00 грн. частка позивача є меншою вартості ј його частки та не може складати Ѕ частку, на його думку реальна частка позивача, виходячи з ціни його продажу 265995,00 грн. у грошовому виразі становить 56594,68 грн. Підтримав та просить врахувати надані ним письмові пояснення (т.2 а.с. 15-19 та т.2 а.с. 50-51), крім того підтримав письмову заяву про застосування позовної давності (т.2 а.с.46) оскільки фактично шлюбні відносини між сторонами були припинені ще з 2013 року, і відповідно позивач з того часу був позбавлений права спільної власності на спірне майно, яке знаходиться у відповідачки.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала пояснення, надані її представником, пояснила, що після розірвання шлюбу половина холодильних вітрин залишилась у позивача, але він ділить майно те, що залишилось у неї, він вкрав документи на вітрини. У неї вітрин немає, вона продала їх в минулому році. Після розлучення вони з позивачем, ще деякий час проживали в одній квартирі приблизно до грудня 2015 року чи січня 2016 року, але спільне господарство не вели.

Вислухавши сторони, представника відповідачки, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, судом встановлено, що сторони з 27.04.2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі та рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 19.06.2014 року шлюб між ними було розірвано, рішення набрало законної сили 16.07.2014 року (т.1 а.с. 6-7).

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з матір`ю, а відповідач за рішенням суду сплачує на її утримання аліменти, що сторонами не заперечується.

Також сторонами не заперечується, що під час перебування в шлюбі було придбано: автомобіль FORD TRANSIT, малотонажний фургон, 2013 року випуску, колір білий, номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ; вітрину холодильну ПВХС «Невада» -1,6, 2010 рік придбання; шафу холодильну ШХСД(Д) «Канзас» - 2012 рік придбання; вітрину холодильну ПВХС «Невада» - 2,0, - 2009 рік придбання; вітрину холодильну ПВХСм «Невада» - 1,5 - 2012 року придбання, що з огляду на вимоги ч.1 ст. 82 ЦПК України є обставинами, які не підлягають доказуванню.

Крім того на підтвердження вказаних фактів позивачем надано товарний чек від 30.09.2010 року на придбання вітрини холодильної ПВХС «Невада» - 1,6 та паспорт на цю вітрину (т.1 а.с.8); паспорт на вітрину холодильну ПВХС «Невада» - 2,0С, в якому зазначено дату продажу грудень 2009 (т.1 а.с.10); паспорт на шафу холодильну ШХСД(Д) «Канзас» в якому вказано дату продажу - липень 2012 року (т.1 а.с. 9); товарний чек від 27.04.2012 на придбання вітрини холодильної ПВХСм «Невада» - 1,5 та паспорт на вітрину холодильну ПВХСм «Невада» - 1,5 зазначено дату продажу квітень 2012. (т.1 а.с.11)

Факт придбання 27.09.2013 року автомобіля FORD TRANSIT, малотонажний фургон, 2013 року випуску, колір білий, номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 за 212000,00 грн., із них власні кошти 42400,00 грн. та 169600,00 грн. кредитні кошти, підтверджено наданою відповідачкою копією кредитного договору № 910.24265 (т.1 а.с. 113-114), також вказаний договір підтверджує факт виникнення у відповідачки кредитних зобов`язань в зв`язку з придбанням вказаного автомобіля перед Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк», оскільки згідно вказаного договору ОСОБА_2 надано кредит у загальній сумі 181472,00 грн. для фінансування купівлі позичальником транспортного засобу марки FORD TRANSIT, 2013 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , у сумі 169600,00 грн. та фінансування страхового платежу за страхування життя позичальника в сумі 11872,00 грн., також банком був встановлений графік погашення кредиту, згідно якого відповідачка зобов`язалась щомісячно протягом 24 місяців здійснювати платежі за договором. (т.1 а.с.115) та здійснено розрахунки сукупної вартості кредитування та реальної процентної ставки до договору (т.1 а.с.116,117)

Згідно копії історії по рахунку сформованої станом на 18.08.2017 року вбачається, що кредиторна заборгованість за кредитним договором № 910.24265 від 27.09.2013 року ОСОБА_2 була погашена 17.03.2015 року. (т.1 а.с.118-121)

Згідно копії свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 з 12.12.1993 року зареєстрований як фізична особа-підприємець. (т.1 а.с. 30)

Згідно копії свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 з 10.10.2007 року зареєстрований як фізична особа-підприємець. (т.1 а.с. 107)

Факт продажу 08.08.2017 року відповідачкою ОСОБА_2 ТОВ «ІТ-Україна» автомобіля FORD TRANSIT, 2013 року випуску, номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_1 за ціною 265995,00 грн. підтверджено копією договору № 238/17-В від 08.08.2017 року та копією акту прийому-передачі автомобіля від 08.08.2017 року (т.1 а.с.81-83,84)

Згідно інформації наданої Регіональним сервісним центром в Дніпропетровській області слідує, що 26.09.2013 року у Дніпропетровському ВРЕР-3 за ОСОБА_2 , на підставі довідки-рахунку № ААВ259638 від 25.09.2013 року здійснено реєстрацію вантажного автомобіля FORD TRANSIT, 2013 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 від 26.09.2013 року. 04.08.2017 року вказаний автомобіль знятий з обліку для реалізації у ТСЦ МВС 1242. 15.09.2017 року перереєстрований у ТСЦ МВС 8043 з номерним знаком НОМЕР_6 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_7 від 15.09.2017 року за ТОВ «ФІРМА «ТЕХНОКОМПЛЕКС», перереєстрація відбулася на підставі договору купівлі-продажу 8043/2017/626725 від 15.09.2017 року. Вказана інформація також підтверджується наданою реєстраційною карткою ТЗ (т.1 а.с. 158,159)

На підтвердження факту перебування у власності подружжя модульного торгівельний кіоску, розміром 15,00 кв.м., відповідачем надано копію рішення Вільногірськогої міської ради без дати його прийняття, згідно змісту якого вирішено надати дозвіл фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 на розміщення тимчасової споруди для підприємницької діяльності (продовольчі товари) на земельній ділянці за адресою: по АДРЕСА_5. та зобов`язано останнього виготовити Паспорт прив`язки тимчасової споруди. (т.1 а.с. 122)

Згідно копії Паспорту прив`язки виданого 16.05.2015 року сектором містобудування та архітектури УАКБ та ЖКГ Вільногірської міської ради Дніпропетровської області на замовлення ФОП ОСОБА_1 видано паспорт на тимчасову споруду - торгівельний кіоск за адресою м .Вільногірськ , з північно - західної сторони від житлового будинку АДРЕСА_5 та схеми розміщення тимчасової споруди (т. 1 а.с. 123-130)

Згідно висновку експертів Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз № 6203/6204-18 від 14.02.2019 року середня ринкова вартість автомобіля FORD TRANSIT, малотонажний фургон, 2013 року випуску, колір білий, номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 станом на час дослідження складає 422404,14 грн. середня ринкова вартість вітрини холодильної ПВХС «Невада» -1,6 придбана 30.09.2010 року становить 22469,00 грн., шафи холодильної ШХСД(Д) «Канзас» придбаної у липні 2012 року - 25053,00 грн.; вітрини холодильної ПВХС «Невада» - 2,0 С придбана у грудні 2009 року становить 15636,00 грн.; вітрини холодильної ПВХСм «Невада» - 1,5 придбана 27.04.2012 - 12700,00 грн. (т.1 а.с. 235-249)

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном.

Згідно статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.2 ст. 369 ЦК України, розпорядження майном, що перебуває у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до ч.1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 68 CK України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Таким чином, під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог ст. 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

В п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз`яснено, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням подружжя, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до п. 23 вказаної Постанови, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 24 Постанови, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до роз`яснення викладеного у п. 30 Постанови, у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї, чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 27.04.2004 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням суду від 19.06.2014 року, яке набрало законної сили 16.07.2014 року, у період перебування сторін у шлюбі ними придбано у спільну власність: 27.09.2013 року - автомобіль FORD TRANSIT, малотонажний фургон, 2013 року випуску, колір білий, номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , 30.09.2010 року - вітрину холодильну ПВХС «Невада» -1,6, у липні 2012 року шафу холодильну ШХСД(Д) «Канзас», у грудні 2009 року - вітрину холодильну ПВХС «Невада» - 2,0 С; 27.04.2012 року - вітрину холодильну ПВХСм «Невада» - 1,5, вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу.

Суд вважає необґрунтованими твердження відповідачки ОСОБА_2 про придбання під час шлюбу модульного торгівельного кіоску, розміром 15,00 кв.м., який позивач продав за 60000,00 грн., оскільки жодних доказів придбання під час перебування в шлюбі вказаного майна відповідачкою не надано та не доведено його вартість, тому вказаний кіоск не може бути об`єктом поділу майна при вирішенні даного спору.

Крім того, суд не приймає та вважає необґрунтованими твердження відповідачки, яка посилаючись на правові висновки викладені в п.29 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вважає придбане під час шлюбу майно, а саме холодильні вітрини, її особистим майном, як фізичної особи-підприємця, і таким чином, майном, що не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 22.11.2018 року у справі 389/3345/15-ц, фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі майна. Отже, майно фізичної особи-підприємця вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте за час зареєстрованого шлюбу, за умови, що воно було придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Оскільки відповідачкою не спростовано факт придбання переліченого вище майна за рахунок належним подружжю коштів, суд вважає це майно об`єктом спільної сумісної власності подружжя і таким, що підлягає поділу, а доводи відповідачки в цій частині оцінює критично.

Також, відповідачка просить відступити при поділі майна від рівності часток подружжя, беручи до уваги той факт, що аліменти які сплачує позивач на її користь на утримання їхньої дочки, є явно недостатніми для утримання дитини, яка проживає з нею, однак відповідачкою не надано будь-яких доказів про розмір отримуваних нею аліментів, тому суд не вбачає підстав для відступлення від принципу рівності часток подружжя.

Судом також встановлено, що не заперечується відповідачкою ОСОБА_2 , що вона без отримання згоди позивача, продала придбані в період шлюбу автомобіль FORD TRANSIT, реєстраційний номер НОМЕР_2 08.08.2017 року за 265995,00 грн. ТОВ «ІТ-Україна», а також холодильні вітрини.

При таких обставинах, у разі відчуження одним із подружжя спільного майна, визнання договору купівлі-продажу недійсним не вимагається, оскільки захист майнових прав другого з подружжя може бути вчинений шляхом компенсації йому 1/2 частини вартості спірного майна.

До того ж, автомобіль взагалі є неподільною річчю в розумінні ч. 2 ст. 183 ЦК України, а тому відповідно до ч.2 ст. 364 ЦК України, беручи до уваги згоду позивача, відповідачка повинна компенсувати позивачу 1/2 частину вартості спірного майна.

Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Аналогічну норму містить ч. 2 ст. 369 ЦК України, згідно якої розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згідно п.1 ч.1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Таким чином, на час ухвалення судового рішення право власності сторін на спірне майно - автомобіль та холодильні вітрини було припинено, оскільки вказане майно було відчужене третім особам, тому у задоволенні вимог позивача про визнання за ним права власності на Ѕ частину вищевказаного автомобіля та холодильних вітрин слід відмовити.

Вирішуючи позовні вимоги в іншій частині, суд, з урахуванням згоди позивача на отримання компенсації вартості спірного майна, вважає за можливе стягнути з відповідачки на його користь компенсацію Ѕ вартості майна та при визначенні вартості цього майна виходить з висновку експертів № 6203/6204-18 від 14.02.2019 року, згідно з яким середня ринкова вартість автомобіля FORD TRANSIT, малотонажний фургон, 2013 року випуску, колір білий, номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 станом на час дослідження складає 422404,14 грн., середня ринкова вартість вітрини холодильної ПВХС «Невада» -1,6 придбана 30.09.2010 року становить 22469,00 грн., шафи холодильної ШХСД(Д) «Канзас» придбаної у липні 2012 року - 25053,00 грн.; вітрини холодильної ПВХС «Невада» - 2,0 С придбана у грудні 2009 року становить 15636,00 грн.; вітрини холодильної ПВХСм «Невада» - 1,5 придбана 27.04.2012 - 12700,00 грн. (т.1 а.с. 235-249)

При цьому суд враховує правові позиції, викладені в постанові Верховного Суду від 09.01.2019 року у справі № 643/45/89/15-ц, постанові Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 127/7029/15-ц, згідно яких у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Факт продажу автомобіля та холодильних установок та факт отримання коштів від продажу цього майна відповідачкою визнано в судовому засіданні, тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути компенсацію вартості 1/2 частини вказаного майна, розмір якої становить 249131,07 грн. (422404,14:2=211202,07грн. - вартість Ѕ частини автомобіля; 22469,00:2=11234,50 грн. вартість Ѕ частини вітрини холодильної ПВХС «Невада» -1,6; 25053,00:2=12526,50 грн. вартість Ѕ частини шафи холодильної ШХСД(Д) «Канзас»; 15636,00:2=7818,00 грн. вартість Ѕ частини вітрини холодильної ПВХС «Невада»-2,0 С; 12700,00:2=6350,00 грн. вартість Ѕ частини вітрини холодильної ПВХСм «Невада» - 1,5).

Розглядаючи клопотання представника відповідачки ОСОБА_3 про застосування строку позовної давності (т.2 а.с. 46) суд виходить з наступного.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як встановлено судом, шлюб між сторонами розірвано рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 19.06.2014 року, рішення набрало законної сили 16.07.2014 року. (т.1 а.с.6-7). Відповідно до положень встановлених ч.2 ст.114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

З огляду на вказане слідує, що шлюб між сторонами вважається припиненим 16.07.2014 року, позивач звернутися до суду з позовом 26.06.2017 року, тобто в межах трирічного строку встановленого ст. 256 ЦК України, тому підстав для застосування строку позовної давності суд не вбачає.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 1276,85 грн. за задоволену вимогу про стягнення компенсації вартості Ѕ частини спільного майна (т.1 а.с. 26), та у розмірі 320,00 грн. за забезпечення позову (т.1 а.с.39) підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача, сплачений судовий збір в розмірі 1276,85 грн. (т.1 а.с. 27) за позовну вимогу про визнання права власності на Ѕ частину спірного майна в задоволенні якої відмовлено слід покласти на позивача.

На підставі ст. ст. 57, 60, 61, 63, 65, 68, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст.ст. 256, 257, 267, 317, 321, 325, 346, 355, 364, 368, 369, 372, і керуючись ст.ст. 12, 81, 133, 141, 223, 247, 263- 265, 268 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, набутого в період шлюбу - задовольнити частково.

Визнати об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майно, загальною вартістю 498262,14 грн. (чотириста дев`яносто вісім тисяч двісті шістдесят дві гривні чотирнадцять копійок), а саме:

- автомобіль FORD TRANSIT, малотонажний фургон, 2013 року випуску, колір білий, номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартістю 422404,14 грн.;

- вітрину холодильну ПВХС «Невада» -1,6, вартістю 22469,00грн.;

- шафу холодильну ШХСД(Д) «Канзас», вартістю 25053,00 грн.;

- вітрину холодильну ПВХС «Невада» - 2,0 С, вартістю 15636,00 грн.

- вітрину холодильної ПВХСм «Невада» - 1,5, вартістю 12700,00 грн.

В рахунок компенсації вартості Ѕ частини спільного сумісного майна, а саме: автомобіля FORD TRANSIT, малотонажний фургон, 2013 року випуску, колір білий, номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ; вітрини холодильної ПВХС «Невада» -1,6; шафи холодильної ШХСД(Д) «Канзас»; вітрини холодильної ПВХС «Невада» - 2,0 С; вітрини холодильної ПВХСм «Невада» - 1,5, стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає по АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає по АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 249131,07 грн. (двісті сорок дев`ять тисяч сто тридцять одну гривню сім копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1596 грн. 85 коп. сплаченого судового збору.

В решті заявлених вимог - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову та зняти арешт з автомобіля FORD TRANSIT, малотонажний фургон, 2013 року випуску, колір білий, номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Вільногірський міський суд Дніпропетровської області до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 09.12.2019 р.

Головуючий - суддя: підпис А.А.Борцова