Постанова

Іменем України

17 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 201/5697/16-ц

провадження № 61-11395св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом)- ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Смагіна Віталія Георгійовича на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2018 року у складі судді Ткаченко Н.В., постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2019 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на майно та грошові кошти, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на 1/2 частину майна та грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 14 лютого 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2016 року. Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За час перебування у зареєстрованому шлюбі вони як подружжя набули майно, серед якого: нежитлова будівля, будівля виробничих приміщень, загальною площею 606,8 кв. м, що розташована у АДРЕСА_1 ; квартира АДРЕСА_2 ; квартира АДРЕСА_3 ; грошові кошти на банківських рахунках, грошові кошти від надання спільного сумісного майна у тимчасове платне користування.

Посилаючись на те, що відповідно до статті 60 СК України зазначене майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та між сторонами не досягнуто домовленості про поділ (виділ) майна в натурі, звернулася з цим позовом до суду.

На підставі викладеного, уточнивши вимоги, ОСОБА_1 просила визнати спільною сумісною власність подружжя та поділити у рівних частинах наступне майно: нежитлову будівлю, будівлю виробничих приміщень літ. Л-1, Л1-1, Л2-1, загальною площею 606,8 кв. м, що розташована у АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 91,6 кв. м, житловою площею 62,3 кв. м; квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 91 кв. м, житловою площею 62,8 кв. м; всі грошові кошти, які були, є та будуть з моменту припинення шлюбних відносин і до моменту фактичного розподілу майна між подружжям, зокрема, але не виключно на наступних банківських рахунках: розрахунковий рахунок № НОМЕР_1 ; розрахунковий рахунок № НОМЕР_2 ; розрахунковий рахунок № НОМЕР_3 ; розрахунковий рахунок № НОМЕР_4 , які відкриті в Публічному акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк», код МФО 305299; всі грошові кошти на банківських рахунках в інших банківських (фінансових) установах, депозитні вклади за договорами банківського вкладу (депозиту), заробітні плати та всі інші можливі доходи подружжя; всі товари, які були придбані для ведення підприємницької діяльності подружжя з ввезення та розповсюдження на території України посуду для туризму та кемпінгу компанії «ALOCS», в тому числі, які знаходяться в обігу та на складах; всі грошові кошти від здавання спільного сумісного майна у тимчасове платне користування третім особам, (а саме, нежитлової будівлі, будівлі виробничих приміщень літ. Л-1, Л1-1, Л2-1, загальною площею 606,8 кв. м, що розташовані у АДРЕСА_1 ; квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 91,6 кв. м, житловою площею 62,3 кв. м), з моменту припинення шлюбних відносин і до моменту фактичного розподілу майна між подружжям.

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 .

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що за час шлюбу сторони у справі набули у власність, крім іншого, земельну ділянку площею 2.0000 га, яка є спільним майном подружжя та яка зареєстрована за ОСОБА_1 на праві власності.

Також посилався на те, що спірні квартири здебільшого були придбані саме за його особисті грошові кошти.

На підставі вказаного ОСОБА_2 просив визнати право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 ; визнати за ним право власності на ѕ квартири АДРЕСА_3 ; визнати право спільної сумісної власності подружжя на земельну ділянку площею 2.0000 гектарів, яка розташована на території Марївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області (кадастровий номер земельної ділянки :01:003:0087); визнати за ним право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 2.0000 гектарів, яка розташована на території Марївської сільської ради Синельніковського району Дніпропетровської області (кадастровий номер земельної ділянки :01:003:0087).

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 : нежитлову будівлю, будівля виробничих приміщень літ. Л-1, Л1-1, Л2-1, загальною площею 606,8 кв. м, що розташовані в АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_2 ), загальною площею 91,6 кв. м, житловою площею 62,3 кв. м; квартиру АДРЕСА_3 ), загальною площею 91 кв. м, житловою площею 62,8 кв. м.

В порядку розподілу майна, що є спільною сумісною власністю, визнано за ОСОБА_2 право власності на: Ѕ частину нежитлової будівлі, будівлі виробничих приміщень літ. Л-1, Л1-1, Л2-1, загальною площею 606,8 кв. м, що розташована в АДРЕСА_1 ; Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 ), загальною площею 91,6 кв. м, житловою площею 62,3 кв. м; Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 ), загальною площею 91 кв. м, житловою площею 62,8 кв. м.

В порядку розподілу майна, що є спільною сумісною власністю визнано за ОСОБА_1 право власності на: Ѕ частину нежитлової будівлі, будівлі виробничих приміщень літ. Л-1, Л1-1, Л2-1, загальною площею 606,8 кв. м, що розташоване в АДРЕСА_1 ; Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 ), загальною площею 91,6 кв. м, житловою площею 62,3 кв. м; Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 ), загальною площею 91 кв. м, житловою площею 62,8 кв. м.

В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірні нежитлова будівля і квартири придбані сторонами під час зареєстрованого шлюбу, тому належать сторонам на праві спільної сумісної власності. При цьому, позивачем за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів придбання відповідного майна за особисті кошти.

Разом із тим, суд зазначив, що позивачем за первісним позовом не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 має зазначені у позові банківські рахунки, що на них обліковувались грошові кошти в період шлюбних відносин та що вони є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову в частині визнання права спільної сумісної власності подружжя на земельну ділянку площею 2.0000 га, місцевий суд виходив з того, що спірна земельна ділянка є особистим майно

ОСОБА_1 та поділу між сторонами, як майно подружжя, не підлягає, відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2019 року рішення суду першої інстанції рішення місцевого суду в частині визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 нежитлової будівлі, будівля виробничих приміщень літ.Л-1,л1-1,Л2-1, загальною площею 606,8 кв. м, що розташована в АДРЕСА_1 та її розподіл скасовано і в цій частині позову ОСОБА_1 відмовлено.

В решті рішення суду залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що нежитлова будівля придбана за особисті кошти ОСОБА_2 до реєстрації шлюбу, тому є його особистою приватною власністю. При цьому вказав, що позивачем за зустрічним позовом не спростована презумпція спільності права власності подружжя на інше нерухоме майно, яке набуте ними у період шлюбу, що є його процесуальним обов`язком.

Залишаючи без змін рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову щодо визнання за ОСОБА_2 права власності на Ѕ частину земельної ділянки, апеляційний суд виходив з того, що спірна земельна ділянка набута ОСОБА_1 за час шлюбу внаслідок приватизації.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У липні 2019 року представник ОСОБА_2 - адвокат Смагін В. Г. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасуватирішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині розподілу квартири АДРЕСА_3 , квартири АДРЕСА_2 та в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог, ухваливши нове рішення в цій частині.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції ухвалені рішення без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.

Верховний Суд зауважує, що справа підлягає касаційному перегляду в частинірозподілу квартири АДРЕСА_3 , квартири АДРЕСА_2 та в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , а в іншій частині не переглядається відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, оскільки касаційна скарга не містить доводів стосовно незаконності та необґрунтованості рішень судів попередніх інстанцій в іншій частині первісних позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргуОСОБА_1 просила суд касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2019 року року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи.

11 липня 2019 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду у складі колегії суддів Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Курило В. П.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 14 лютого 2004 року між сторонами по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, про що в Книзі реєстрації актів про одруження відділом реєстрації актів цивільного стану Самарського районного управління юстиції міста Дніпропетровська зроблено актовий запис № 35.

Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

01 серпня 2016 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області шлюб розірвано.

Право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 91,6 кв. м, житловою площею 62,3 кв. м зареєстроване 22 вересня 2005 року за реєстровим №11738713, тобто у період шлюбу, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8421040 від 22 вересня 2005 року; інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 128764518 від 23 червня 2018 року; договором купівлі-продажу від 23 серпня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Римською А. В., зареєстровано в реєстрі за № 1042.

Право власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 91 кв. м, житловою площею 62,8 кв. м зареєстроване 30 жовтня 2006 року за реєстровим №15237961, тобто у період шлюбу, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №12327570 від 30 жовтня 2006 року; інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №128764518 від 23 червня 2018 року; договором купівлі-продажу нерухомого майна від 28 вересня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шевченко І. Б., зареєстровано в реєстрі за № 3476; витягом з Державного реєстру правочинів № 2949608 від 28 вересня 2006 року.

Установлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 2.0000 гектарів, яка розташована на території Марївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, кадастровий номер :01:003:0087, що підтверджується копією Державного акту на право власності на земельну ділянку № 9035290 , яке було видане на підставі розпорядження голови Синельниківської районної державної адміністрації № 741-р-09 від 04 грудня 2009 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном.

Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, придбане нею чи ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Суди встановили, що квартира АДРЕСА_2 придбана ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу майна від 23 серпня 2005 року за 464 600 грн, що становить еквівалент 92 000 доларів США, які покупець сплатив продавцям до підписання цього договору, з яких 304 010 грн. - за рахунок кредитних коштів.

Вказана квартира придбана під час знаходження сторін у справі у зареєстрованому шлюбі, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, що належними та допустимими доказами не спростовано.

Квартира АДРЕСА_3 придбана на підставі договору купівлі-продажу майна від 28 вересня 2006 року за 613000 грн. Ця квартира з моменту її купівлі використовувалася для постійного проживання сім`ї ОСОБА_2 , що є підтвердженням того, що договір купівлі цієї квартири був укладений в інтересах сім`ї, а отже є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов правильного висновку про те, що спірні квартириє об`єктами права спільної сумісної власності подружжя з рівними частками дружини та чоловіка.

Доводи касаційної скарги щодо придбання цих квартир ОСОБА_2 частково за власні кошти є необґрунтованими, оскільки достатніх належних та допустимих доказів цього судам не надано, а отже презумпція спільності права власності подружжя на вказане майно не спростована .

Щодо зустрічних позовних вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя - земельної ділянки, яка розташована на території Марївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, то колегія судів виходить з наступного.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України (в редакції, чинній на час набуття права власності на спірну земельну ділянку) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Встановлено, що право власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_1 набула в порядку приватизації, що підтверджується розпорядженням голови Синельниківської районної державної адміністрації № 741-р-09 від 04 грудня 2009 року.

Таким чином, спірна земельна ділянка є особистим майном ОСОБА_1 та поділу між сторонами, як майно подружжя, не підлягає.

Доводи касаційної скарги про те, що спірна земельна ділянка за час шлюбу істотно збільшилася у своїй вартості, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій в цій частині.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Верховний Суд встановив, що оскаржені судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних частинах ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Смагіна В. Г. підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховних Суд поновлює дію рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2018 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2019 року.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Смагіна Віталія Георгійовича залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2018 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2019 року в частині задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділ у рівних частинах квартири АДРЕСА_2 і квартири АДРЕСА_3 , а також в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 залишити без змін.

Поновити дію рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2018 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2019 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

В. П. Курило