Постанова

Іменем України

12 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 757/25368/16-ц

провадження № 61-21669 св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «СТВ Берегиня»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Чобіток А. О., Немировської О. В., Соколової В. В., від 02 березня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «СТВ Берегиня» (далі - ТОВ «СТВ Берегиня»), про стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач в рахунок орендної плати за останній місяць оренди приміщення площею 306 кв. м, відповідно до попереднього договору оренди, безпідставно отримала від неї кошти у розмірі 75 500,00 грн, на підтвердження чого надала розписку.

Посилаючись на те, що між сторонами не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору оренди вказаного приміщення і такий договір про оплатне користування майном не було укладено ні з ТОВ «СТВ Берегиня», ні з ОСОБА_2 ,просила стягнути вказану суму з відповідача з підстав, передбачених статтею 1212 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду міста Києва у складі судді Остапчук Т. В. від 04 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірні кошти передані ОСОБА_2 , як генеральному директору ТОВ «СТВ Берегиня», в рахунок орендної плати за останній місяць оренди відповідно до попереднього договору оренди приміщення, у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання цих коштів як безпідставно отриманих в силу статті 1212 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду міста Києва 02 березня 2017 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено з інших правових підстав.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що між сторонами виникли договірні правовідносини щодо оренди нежитлових приміщень будівлі, однак договору оренду приміщень укладено не було, що є підставою для застосування положень статті 1212 ЦК України. Крім того, оспорювані позивачем кошти були отримані ОСОБА_2 в інтересах ТОВ «СТВ Берегиня», яке є власником приміщень та залучене до участі у справі в якості третьої особи, внаслідок чого не може відповідати за позовом, що свідчить про неналежний суб`єктний склад цивільних процесуальних правовідносин.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції помилково вважає, що до спірних правовідносин слід застосувати положення статті 1212 ЦК України, оскільки між сторонами виникли правовідносини щодо оренди нежитлових приміщень, що підтверджується попереднім договором та розпискою від 07 березня 2016 року.

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу

У травні 2017 року від ОСОБА_1 надійшло заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в якому вона посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність ухваленого у справі рішення суду апеляційної інстанції. Зазначає, що відповідачем, як генеральним директором ТОВ «СТВ-Берегиня», визнано факт отримання від позивача грошових коштів у розмірі 76 500,00 грн, однак договір між ними не укладався.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 березня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі № 757/25368/16-ц (провадження № 61-21669св18) призначено повторний автоматизований розподіл.

07 червня 2019 року справу розподілено судді-доповідачу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

07 березня 2016 року ОСОБА_2 , як генеральний директор ТОВ «СТВ-Берегиня», отримала від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 76 500,00 грн в рахунок орендної плати відповідно до попереднього договору оренди приміщення площею 306 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується розпискою (а. с.6).

Станом на 15 квітня 2016 року між сторонами не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору оренди приміщення, тому ні з ОСОБА_2 , ні з ТОВ «СТВ-Берегиня», позивач не уклала жодного договору про оплатне користування будь-яким майном ТОВ «СТВ-Берегиня» чи безпосередньо майном відповідача (а. с. 7-8).

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 ЦК України.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Таких висновків дійшла Велика Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18).

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції правильно виходив із того, що ОСОБА_2 як генеральний директор ТОВ «СТВ-Берегиня» отримала від ОСОБА_1 кошти в рахунок орендного платежу, однак між сторонами договір оренди приміщення не укладався, тому на правовідносини сторін поширюються положення глави 83 ЦК України, а саме положення статті 1212 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі.

Відповідно до положень частини першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року.

Частиною першою статті 635 ЦК України встановлено, що попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Матеріали справи не містять доказів укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як фізичною особою, до якої пред`явлена вимога за цим позовом, договору оренди приміщення у письмовій формі, тому висновки суду апеляційної інстанції про відсутність договірного характеру правовідносин між сторонами є обґрунтованим.

Також матеріали справи не містять даних про те, що ОСОБА_2 , діючи як фізична особа, отримала грошові кошти від ОСОБА_1 .

Навпаки, на підставі розписки 07 березня 2016 року судами встановлено що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 76 500,00 грн саме як генеральний директор ТОВ «СТВ-Берегиня», в рахунок орендної плати. Ці обставини не заперечувала й відповідач.

За змістом частини другої статті 32 ЦПК України 2004 року участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; права і обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 33 ЦПК України 2004 року суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, оскільки кошти у розмірі 76 500,00 грн отримувались Симоненко Т. В . в інтересах ТОВ «СТВ Берегиня», яке є власником приміщень, які позивач мала намір прийняти в оренду, що свідчить про неналежний суб`єктний склад цивільних процесуальних правовідносин.

Доводи касаційної скарги щодо відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин вимог статті 1212 ЦК України є необґрунтованими, оскільки матеріали справи не містять доказів про наявність чинного договору або іншого правочину як достатньої та належної правової підстави для отримання ОСОБА_2 грошових коштів від позивача.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Апеляційного суду міста Києва02 березня 2017 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара