Постанова

Іменем України

17 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 486/171/18

провадження № 61-316св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідачі (позивачі за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа (за первісним позовом): ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 03 вересня 2018 року у складі судді Далматової Г. А. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Темнікової В. І., Бондаренко Т. З., Крамаренко Т. В.,

Короткий зміст позовних вимог:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про встановлення порядку користування жилим приміщенням.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що вона є власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 далі - квартира). Інші 2/3 частки квартири належать на праві спільної сумісної власності її сестрі ОСОБА_3 та матері ОСОБА_2

Квартира загальною площею 67, 1 кв. м, житловою площею 42,2 кв. м, складається з 3 кімнат - кімната № 4 площею 17,1 кв. м, кімната № 5 площею 12,7 кв. м, кімната № 8 площею 12,4 кв. м, та кухня № 3 - 7,3 кв. м, ванна кімната № 7 - 2,2 кв. м, вбиральня № 6 - 1,2 кв. м, коридор № 1 - 10,3 кв. м, комора № 2 - 1,3 кв. м, лоджія № 9 - 2,6 кв. м.

Також, позивачка зазначила, що з січня 2016 року відповідачі не проживають у спірній квартирі та при переїзді зачинили, як вони вважають, свою кімнату № 8 площею 12.4 кв. м, яка має вихід на лоджію, і з того ж часу не несуть жодних витрат по оплаті житлово-комунальних послуг, які повністю сплачує її батько ОСОБА_4 , який проживає у квартирі.

Фактично в спірній квартирі зареєстровано чотири особи, які мають право користування квартирою, та враховуючи, що іншої угоди про порядок користування квартирою не було, позивачка вважає, що кожній особі в квартирі відповідає розмір житлової площі 10,55 кв. м.

Також посилаючись, що відповідачі чинять перешкоди у користуванні квартирою, зокрема ними відключено у квартирі електропостачання, та на те, що фактично з 29 листопада 2017 року вона не має можливості користуватися своєю власністю, мирно вирішити питання з відповідачами не вдається, позивачка ОСОБА_1 (з урахуванням уточнень) просила суд виділити у користування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житлову кімнату № 5 площею 12,7 кв. м, житлову кімнату № 8 площею 12,4 кв. м та лоджію № 9, загальною (нежитловою) площею 2,6 кв. м; виділити у спільне користування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 житлову кімнату № 4 площею 17,1 кв. м та комору № 2, загальною (нежитловою) площею 1,3 кв. м. У спільному користуванні співвласників просила суд залишити коридор № 1, площею 10,3 кв. м., кухню № 3 площею 7,3 кв. м, вбиральню № 6 площею 1,2 кв. м, ванну кімнату № 7 площею 2,2 кв. м.

У березні 2018 року відповідачі звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою.

Зустрічні позовні вимоги (з урахуванням уточнень) мотивовано тим, що квартира перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 по 1/3 частки кожному.

Проти встановлення судом порядку користування квартирою між співвласниками вони не заперечують, однак посилаючись на неприпустимість відхилення від ідеальної частки власності при виділенні кімнат у користування у значному обсязі, просили суд виділити у користування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спільно з ОСОБА_4 житлову кімнату № 4 площею 17,1 кв. м, житлову кімнату № 8 площею 12,4 кв. м та лоджію № 9 загальною (нежитловою) площею 2,6 кв. м; виділити у користування ОСОБА_1 житлову кімнату № 5 площею 12,7 кв. м та комору № 2 загальною (нежитловою) площею 1,3 кв. м.

У спільному користуванні співвласників залишити коридор № 1, площею 10,3 кв. м., кухню № 3 площею 7,3 кв. м, вбиральню № 6 площею 1,2 кв. м, ванну кімнату № 7 площею 2,2 кв. м.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 03 вересня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що запропоновані сторонами варіанти визначення порядку користування спірним жилим приміщенням, враховуючи кількість власників квартири, їх стать і вік, кровну спорідненість, жилу площу квартири, є неможливе та не відповідають вимогам Житлового Кодексу України, оскільки ОСОБА_4 не може проживати в одній кімнаті зі своєю повнолітньою донькою, так як не може проживати і з колишньою дружиною, з якою на теперішній час в шлюбі не перебуває та перебуває в неприязних стосунках. Крім того, суд вважав, що запропоновані сторонами варіанти встановлення порядку користування спірною квартирою призведуть до штучного погіршення житлових умов осіб, що в ньому проживають, та викличуть необхідність постановки їх на облік, як таких, що потребують поліпшення житлових умов.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 03 вересня 2018 року без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про встановлення порядку користування жилим приміщенням, а також зазначив, що позивачкою у даній справі не було надано суду належного доказу про можливість встановлення конкретного порядку користування квартирою з виділенням їй частки квартири (як жилої площі, так і частини загальної площі), яка відповідає її частці у праві спільної часткової власності, а саме 1/3 частини належної їй в даній квартирі, а також про те, чи не потребує встановлення конкретного порядку користування переобладнання та якого саме. Сам суд за діючим законодавством не вправі застосовувати ніякі спеціальні пізнання, крім юридичних.

Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг:

22 грудня 2018 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 03 вересня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року в частині відмови у задоволенні її позову, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована аналогічними доводами з позовною заявою, а також зазначено, що при прийнятті рішення суд апеляційної інстанції, зокрема посилаючись на пункт 18 постанови Пленуму Верховного суду № 7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на жилий будинок» (з наступними змінами) зазначив, що позивачкою не надано належних доказів, щодо можливості встановлення конкретного порядку користування квартирою з виділенням позивачці 1/3 частини квартири, та не просила призначити по справі експертизу для визначення можливих варіантів встановлення порядку користування квартирою.

Однак судами не було запропоновано позивачці надати висновки технічної експертизи щодо можливих варіантів поділу будинку в натурі або встановлення порядку користування ним відповідно до належних співвласникам часток.

Крім того, позивачкою запропоновано варіант користування квартирою, який був підтриманий третьою стороною по справі ОСОБА_4 , посилаючись на те, що вона просила виділити їй з батько ОСОБА_4 у користування більшу кімнату, а саме № 4 площею 17,1 кв. м, оскільки відповідачі у спірній квартирі не проживають, та при переїзді ними була зачинена кімната площею 12,4 кв. м, яку вони вважали своєю.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 11 січня 2019 року відкрито провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 03 вересня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року. Витребувано матеріали цивільної справи з Южноукраїнського міського суду Миколаївської області.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційних скарг, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Короткий зміст фактичних обставин справи:

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що спірна квартира перебуває у спільній частковій власності сторін, по 1/3 частині кожній, відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Южноукраїнської міської ради від 30 квітня 2013 року та витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності.

Дана квартира має загальну площу 67,1 кв. м, жилу площу 42,2 кв. м і складається з трьох жилих кімнат, площами - 17,1 кв. м, 12,7 кв. м, 12,4 кв. м. Також квартира містить інші нежитлові приміщення, а саме: кухню площею 7,3 кв. м, ванну кімнату площею 2,2 кв. м, вбиральню площею 1,2 кв. м, коридор площею 10,3 кв. м, комору площею 1, 3 кв. м та лоджії - 2,6 кв. м.

З листопада 2017 року відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у вказаній квартирі не проживають через суперечки житлово-побутового характеру у користуванні жилими приміщеннями, що перебувають у спільній частковій власності, досягти згоди по яких в добровільному порядку вони не можуть.

В запропонованому позивачкою порядку користування, на неї разом з ОСОБА_4 припадає 17,1 кв. м, а на відповідачів - 25,1 кв. м житлової площі та лоджія 2,6 кв. м.

В запропонованому відповідачами порядку користування квартирою на ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спільно з ОСОБА_4 припадає 17,1 кв. м та 12,4 кв. м ( всього 29,5 кв. м), а на ОСОБА_1 - 12, 7 кв. м.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, співмірні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15.

Установивши рівність часток у спірній квартирі, неможливість забезпечити точну відповідність реальних часток співвласників їх ідеальним часткам, спір щодо користування квартирою, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 , оскільки загальна площа квартири становить 67, 1 кв. м, а житлова - 42, 2 кв. м, тобто на кожного із співвласника припадає по 22,36 кв. м загальної та по 14, 06 кв. м жилої площі. Виділення позивачці за запропонованим нею варіантом встановлення порядку користування квартирою кімнати розміром 17,1 кв. м перевищує належну їй частку жилої площі на 3,04 кв. м, а виділення відповідачам кімнат загальною площею 25,1 кв. м зменшує належну їм частку жилої площі на 3,02 кв. м, що є значним відступленням від відповідності реальних часток ідеальним, не відповідає інтересам всіх співвласників, а інших варіантів порядку користування спірною квартирою, позивачкою надано не було.

Також висновки судів першої та апеляційної інстанції що наявність у третьої особи права користування спірною квартирою не впливає на можливість встановлення порядку користування квартирою між співвласниками та визначення конкретних варіантів такого порядку користування, є обґрунтованими, оскільки право користування ОСОБА_4 є похідним від права власності співвласників квартири, членом яких він є.

Доводи касаційної скарги, щодо виділення їй найбільшої кімнати в квартирі з урахуванням того, що вона згодна надати це приміщення для проживання і третій особі, як члену її сім`ї, є необґрунтованими та не можуть враховуватися при визначення порядку користування квартирою між нею та іншими співвласниками, оскільки порядок спільного користування квартирою встановлюється саме між співвласниками квартири, а не іншими особами.

Доводи касаційної скарги, що судами не було запропоновано позивачці подати висновки технічної експертизи щодо можливих варіантів поділу будинку в натурі або встановлення порядку користування ним відповідно до належних співвласникам часток не можуть бути прийнято колегією суддів до уваги, оскільки під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина перша статті 400 ЦПК).

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність рішень суду, яким надано належну оцінку всім обставинам справи, аргументи учасників справи перевірено, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до правил частини першої статі 400 ЦПК України виходить за межі компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 03 вересня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 03 вересня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко