КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи 372/2988/18 Апеляційне провадження № 22-ц/824/9454/2019Головуючий у суді першої інстанції - Кравченко М.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2019 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,

секретар Горбачова І.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 квітня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області про відібрання дітей від матері без позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , згідно з яким просив: відібрати від матері ОСОБА_2 без позбавлення батьківських прав малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та передати їх ОСОБА_1 до вчинення ОСОБА_2 наступних дій: звернення до Лікувально-діагностичного центру «Епілепсія» при Територіальному медичному об`єднанні «Психіатрія» задля проведення обстеження на предмет наявності у ОСОБА_2 діагнозу «епілепсія» та інших захворювань, що можуть впливати на її психічний стан та можливість керування транспортним засобом (проведення вказаного обстеження має бути підтверджено документально); отримання від лікарів Лікувально-діагностичного центру «Епілепсія» при Територіальному медичному об`єднанні «Психіатрія» висновку за результатами проведення обстеження та рекомендацій (приписів) по лікуванню, що має бути підтверджено документально; проходження мінімального рекомендованого лікарями Лікувально-діагностичного центру «Епілепсія» при Територіальному медичному об`єднанні «Психіатрія» курсу лікування, що має бути підтверджено документально (та продовження подальшого лікування); проходження повторного обстеження у Лікувально-діагностичному центрі «Епілепсія» при Територіальному медичному об`єднанні «Психіатрія» після мінімального рекомендованого курсу лікування задля підтвердження покращення стану та можливості повернення дітей на виховання матері; офіційного повідомлення територіального органу Міністерства внутрішніх справ, що видавав Татару (посвідчення видавалося за прізвищем від минулого шлюбу - ОСОБА_2 посвідчення водія (його законного правонаступника) та Регіонального сервісного центру МВС в Київській області про наявність діагнозу «епілепсія» (та/або іншого захворювання, яке впливає на можливість керування транспортним засобом, якщо таке буде діагностовано) та неможливість внаслідок цього керувати транспортними засобами, передання посвідчення водія ОСОБА_2 , як таке, яке не може використовуватися внаслідок захворювання, на зберігання до територіального органу Міністерства внутрішніх справ, що видавав ОСОБА_2 посвідчення водія (його законному правонаступнику), що має бути підтверджено документально.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказував, що він та його колишня дружина - ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка хоча і народилася від попереднього шлюбу відповідача, але під час спільного проживання однією сім`єю фактично стала для нього донькою.

При цьому, після розлучення діти залишилися проживати разом із матір'ю за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, на переконання позивача, дітей слід відібрати від відповідача без позбавлення її батьківських прав, оскільки через поведінку останньої існують серйозні побоювання за емоційний, психологічний та фізичний стан дітей.

Так, зокрема, позивач зазначав, що всупереч прямій забороні, яка встановлена Наказом Міністерства охорони здоров'я України № 299 від 24.12.1999 року «Про затвердження Переліку захворювань і вад, при яких особа не може бути допущена до керування відповідними транспортними засобами», хвора на епілепсію ОСОБА_2 керує автомобілем, в якому знаходяться їх спільні діти, та, як наслідок, піддає останніх небезпеці потрапити у смертельну дорожньо-транспортну пригоду.

Крім того, в результаті припинення відповідачем прийому ліків, повернення на роботу офіціантом та періодичного вживання алкогольних напоїв у невеликих дозах, її стан значно погіршився, змінилася поведінка та з`явилися випадки неконтрольованої агресії як до колишнього чоловіка, так і до дітей.

Також, незважаючи на неодноразові намагання позивача вмовити ОСОБА_2 звернутися до лікаря, відповідач почала не тільки заперечувати свій діагноз, а й застосовувати фізичне насильство до власних дітей.

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що дітей слід передати йому тимчасово, а саме до того часу, поки відповідач не пройде обстеження та розпочне (відновить) курс лікування від епілепсії та офіційно повідомить органи Національної поліції про наявність у неї такого захворювання, яке впливає на можливість керувати транспортним засобом, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 16.04.2019 року у задоволенні позову було відмолено (т. 1, а.с. 221-228).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з'ясуванняобставин, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Так, на думку позивача, судом першої інстанції було проігноровано всі докази, які ним надавалися на підтвердження заявлених позовних вимог, а також безпідставно відмовлено у задоволенні клопотань про витребування доказів, які б, в свою чергу, підтвердили, що відповідач керує автомобілем при тяжкому захворюванні та, як наслідок, наражає дітей на небезпеку травмування чи більш тяжким наслідкам (т. 2, а.с. 5 -10).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07.06.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (т. 2, а.с. 25, 26).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18.06.2019 року справу призначено до розгляду (т. 2, а.с. 28, 29).

У судовому засіданні, яке відбулося 10.12.2019 року, колегія суддів відмовила позивачу у задоволенні його клопотання про призначення у справі судово-медичної та судово-психіатричної експертизи, адже, з огляду на наявні в матеріалах справи документи в їх сукупності, а також предмет позову, призначення вказаної експертизи не є необхідним.

Позивач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістив.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Разом з тим, 21.06.2019 року до суду надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу, в якому він просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а розгляд справи проводити за його відсутністю.

Третя особа у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістила.

Разом з тим, враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності нез`явившихся учасників справи, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є матір`ю малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які проживають разом із нею за адресою: АДРЕСА_1 .

У відповідності до Акту обстеження матеріально-побутових умов від 07.05.2018 року, складеним комісійно депутатом Обухівської міської ради ОСОБА_9 в присутності свідків, відповідач разом із дітьми проживають в задовільних житлових умовах, мати веде здоровий спосіб життя, самостійно підтримує домашнє господарство та перебуває з сусідами у добрих відносин.

При цьому, у відповідності до характеристики за вих. № 1 від 08.02.2018 року, наданій відповідачу Товариством з обмеженою відповідальністю «ДОМЕТІ ЛТД», ОСОБА_2 є співробітником ТОВ «ДОМЕТІ ЛТД» (ресторан «Semifreddo»), за характером спокійна та врівноважена, зарекомендувала себе як працелюбний співробітник, яка завжди з великою відповідальністю ставиться до своїх обов`язків, в колективі користується повагою та авторитетом, завжди допомагає і ділиться досвідом і умінням, бере активну участь у розвитку ресторану, претензій та зауважень з боку керівництва не було.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначав, що дітей слід відібрати від матері без позбавлення її батьківських прав, оскільки через поведінку останньої існують серйозні побоювання за емоційний, психологічний та фізичний стан дітей.

Так, як зазначено в ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них т на піклування батьків.

Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року (надалі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

За змістом положень ст.ст. 151, 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Згідно з ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених п.п. 2-5 ч. 1 ст. 164 цього Кодексу (зокрема, якщо мати та/або батько ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва), а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

При цьому, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (SAVINY v. UKRAINE, № 39948/06, § 50, ЄСПЛ, від 18 грудня 2008 року).

Отже, відібрання дитини від батьків є мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини в діях батьків.

Також, виходячи з вищенаведеного, можна дійти висновку, що при вирішенні питання щодо відібрання дитини від батьків необхідно впевнитись не лише в невиконані батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько (мати) ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він (вона) систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки.

Так, на підтвердження своїх позовних вимог позивач посилається на те, що, всупереч прямій забороні, яка встановлена Наказом Міністерства охорони здоров'я України № 299 від 24.12.1999 року «Про затвердження Переліку захворювань і вад, при яких особа не може бути допущена до керування відповідними транспортними засобами», хвора на епілепсію ОСОБА_2 керує автомобілем, в якому знаходяться їх спільні діти, та, як наслідок, піддає останніх небезпеці потрапити у смертельну дорожньо-транспортну пригоду.

Однак, вказані посилання позивача колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, як вбачається зі змісту довідки Територіального медичного об`єднання «Психіатрія» у м. Києві № 2-01/40 від 05.06.2018 року та довідки лікаря нарколога Обухівської центральної районної лікарні за № 339 від 03.12.2018 року, згідно перевірки мед документації та архівних даних за 2006 - 2018 роки ОСОБА_2 , 1983 року народження, на стаціонарному лікуванні в лікарні не значиться, на обліку у лікаря нарколога наркологічному кабінеті не перебувала.

Також, як встановлено колегією суддів зі змісту довідки Обухівської центральної районної лікарні, наданої до суду під час апеляційного розгляду справи, відповідач з 2002 року по 2008 рік перебувала на обліку у лікаря-нарколога, про те в 2008 році була знята з обліку у зв`язку з видужанням.

Щодо доводів позивача про наявність підтвердженого звернення відповідача до лікаря ПЛДВ «Епілепсія» ТМО «Психіатрія» у м. Києві у 2015 році колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказаний факт, за відсутність будь-яких інших доказів, не породжує правових підстав для відібрання дітей від матері та об`єктивно не підтверджує наявність загрози для життя дітей.

Крім того, твердження позивача про наявність загрози життю дітей через керування відповідачем транспортним засобом у хворобливому стані спростовуються наступними доказами в їх сукупності: листом начальника ГУНП в Київській області Веклича Є.Г., з якого вбачається, що згідно з медичною довідкою серії 10 ААЕ №950550, виданої 13.06.2018 року, та інших довідок про проходження медичного огляду ОСОБА_2 придатна за станом здоров`я до керування транспортним засобом; висновком, затвердженим 22.06.2018 року т.в.о. начальника Обухівського відділу поліції ГУНП в Київській області Є.Г. Векличем, про те, що за результатами розгляду матеріалів перевірки по зверненню ОСОБА_1 щодо неправомірних дій з боку ОСОБА_2 , яка керує автомобілем хворіючи на епілепсію наражаючи на небезпеку життя двох дітей, своє та оточуючих, встановлено, що огляду ОСОБА_2 придатна за станом здоров`я до керування транспортним засобом, підстав для позбавлення керування транспортним засобом не має.

Натомість, як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідачу не байдужа доля її неповнолітніх дітей, вона самостійно їх виховує, доглядає та піклується.

Вказаний висновок суду першої інстанції ґрунтується на наявних в матеріалах справи та досліджених судом апеляційної інстанції довідці № 189 від 07.11.2018 року та характеристиці, виданій Дошкільним навчальним закладом (ясла-садок) комбінованого типу «Веселка»; характеристиці, виданій Навчально-виховним комплексом «Гімназія - ЗНС 1 ст. м. Обухова ім. Володимира Мельника» за підписом директора ОСОБА_10 та класного керівника ОСОБА_5. - ОСОБА_11; поясненнях представника третьої особи - Служби у справах дітей та сім'ї, який, заперечив щодо задоволення позову, посилаючись на результати перевірок неодноразових звернень сторін до органу опіки та піклування, надання позивачем неправдивих відомостей про себе та власні місце і умови проживання, а також належне виконання відповідачем своїх материнських обов`язків.

Таким чином, встановивши вищенаведені обставини справи, а також те, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували як факт наявності передбачених вищенаведеними положеннями законодавства підстав для відібрання дітей від матері, так і застосування до матері попереджень про необхідність змінити ставлення до виховання дітей, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, з огляду на предмет даного спору, жодним чином не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, зроблених на підставі всебічного та повного розгляду справи, оскільки не спростовують встановлених судом обставин належного виконання відповідачем своїх материнських обов`язків відносно власних дітей.

При цьому, слід зазначити, що, враховуючи відсутність будь-яких посилань чи доказів про те, що проживання дітей з батьком відповідатиме якнайкращим інтересам дітей, доводи апелянта дають підстави для висновку, що батько заперечує проти проживання дітей з матір`ю беручи, перш за все, до уваги свої власні інтереси, а не інтереси дітей.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Також слід зазначити, що у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені позивачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 квітня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області про відібрання дітей від матері без позбавлення батьківських прав, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного суду.

Повний текст постанови складений 16 грудня 2019 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

Г.В. Крижанівська