Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 289/1131/16-ц

провадження № 61-17954св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

відповідачі: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Радомишльська міська рада,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 01 березня 2017 року у складі колегії суддів: Худякова А. М., Галацевич О. М., Косигіної Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У липні 2016 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Радомишльської міської ради про визнання права власності на майно.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер колишній чоловік ОСОБА_7 , який є батьком неповнолітніх дітей -

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . ОСОБА_7 з 1997 року був зареєстрований та постійно проживав із своїми батьками ОСОБА_8 та ОСОБА_5 в приватному будинку

АДРЕСА_1 .

Батько чоловіка ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 і після його смерті відкрилась спадщина на вказане будинковолодіння. Спадщину фактично прийняв ОСОБА_7 та його дружина - ОСОБА_5 , яка подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини.

Посилаючись на те, що згоди з відповідачами щодо поділу частки у спадковому майні не досягнуто, ОСОБА_1 , згідно уточнюючих вимог, просила визнати за дітьми в порядку спадкування за кожним право власності на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованими в АДРЕСА_1 , після смерті батька ОСОБА_7 , який помер

ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від

22 листопада 2016 року позовні вимоги задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованими в АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті її батька - ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованими в АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті її батька - ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованими в АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті її батька - ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних частинах на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір по 756,00 грн з кожного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що діти позивача мають право на успадкування по 1/6 частини спірного житлового будинку після смерті батька.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 01 березня 2017 року, з урахуванням ухвали апеляційного суду Житомирської області від

07 червня 2017 року про виправлення описки, апеляційні скарги

ОСОБА_5 , ОСОБА_6 задоволено частково.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від

22 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за кожним право власності на 1/16 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованими в АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто з ОСОБА_6 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 по 215,00 грн судового збору з кожного.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 , ОСОБА_6 по 472,00 грн судових витрат кожному.

Частково задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив із того, що діти позивача мають право на успадкування по 1/16 частини спірного житлового будинку після смерті їх батька, який в порядку статті 549 ЦК Української РСР успадкував1/4 частину спірного домоволодіння.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

20 березня 2017 року ОСОБА_6 через засоби поштового зв?язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Житомирської області від 01 березня 2017 року та направити справу на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не правильно визначено розмір частки померлого батька позивачів.

Рішення суду апеляційної інстанції постановлено з порушенням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, є частково необґрунтованим і частково не об?єктивним в частині визначення дійсного кола осіб, які мають право та претендують на спадщину ОСОБА_8 - діда позивачів.

Судом не надано оцінки заяві ОСОБА_9 - дружині ОСОБА_8 про надання дозволу іншим спадкоємцям на прийняття ними спадщини і заява інших спадкоємців, які таким чином прийняли спадщину.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Радомишльського районного суду Житомирської області.

У липні 2017 року матеріали цивільної справи надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційну скаргу разом з матеріалами цивільної справи передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Щодо заявлених клопотань:

У липні 2017 року ОСОБА_6 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із заявою про відмову від поданої ним касаційної скарги на рішення апеляційного суду Житомирської області від 01 березня 2017 року та просить касаційне провадження у даній справі закрити.

Ухвалою Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_6 про відмову від поданої ним касаційної скарги на рішення апеляційного суду Житомирської області від 01 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей

ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Радомишльської міської ради про визнання права власності на майно - відмовлено.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Короткий зміст встановлених фактичних обставин справи, та мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що 26 грудня 1948 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 був укладений шлюб.

На підставі типового договору від 19 квітня 1958 року виконком Радомишльської міської ради виділив ОСОБА_8 земельну ділянку площею 600 кв.м для будівництва житлового будинку

АДРЕСА_2 .

Згідно матеріалів будинкової книги про прописку громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_1 , у вказаному будинку зареєстровані: ОСОБА_8 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 .

У відповідності до статті 16 Закону України «Про власність», в редакції, чинній на час перебування ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у шлюбі, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України).

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу (стаття 28 КпШС України).

Враховуючи наведене, слід дійти висновку про те, що будинок АДРЕСА_1 є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та

ОСОБА_8 так як цей будинок нажитий ними за час шлюбу, де частка кожного з них становить по 1/2 частині.

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_8 і після його смерті відкрилась спадщина не на весь житловий будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами, а лише на його 1/2 частину, оскільки будинок є спільною власністю подружжя, а відтак інша частина будинку належить дружині померлого ОСОБА_5 .

Згідно з статтею 548 ЦК Української РСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до статті 549 ЦК Української РСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Встановлено, що ОСОБА_7 після смерті свого батька прийняв 1/4 частину спірного домоволодіння, фактично вступивши в його управління.

Інші діти спадкодавця спадщину не прийняли у контексті статті 549 ЦК Української РСР 1963 року та не зверталися з відповідним позовом про встановлення факту прийняття спадщини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 та після його смерті відкрилась спадщина на 1/4 частину будинку АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами, яка фактично була ним успадкована після смерті батька ОСОБА_8 .

За правилами статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Таким чином, спадкоємцями після смерті ОСОБА_7 є: його діти ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та його мати

ОСОБА_5 . Таким чином, частка дітей у спірному домоволодіння становить по 1/16 частині кожному.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів встановив, що частка ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 після смерті їх батька становить 1/16 частину спірного майна, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог та визнання за дітьми після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 право власності на 1/16 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованими в АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи заявника про не встановлення всіх обставин справи та не залучення до участі у справі інших спадкоємців після померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_8 є безпідставними з огляду на таке.

Згідно з статтею 548 ЦК Української РСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до статті 549 ЦК Української РСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Тлумачення вказаних норм матеріального права, дає підстави дійти висновку про те, що спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він вступив у фактичне правління або користування спадковим майном.

У цій справі встановлено, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_5

ОСОБА_8 , спадщину прийняв у розмірі 1/4 частини від спадкового майна (від 1/2 частини) ОСОБА_7 Інші діти спадкодавця спадщину не прийняли в контексті статті 549 ЦК Української РСР 1963 року, з відповідними позовними вимогами до суду не зверталися.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що заява ОСОБА_5 від

09 березня 2016 року про надання згоди на прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 її чоловіка - ОСОБА_8 юридичного значення на правовідносини, які виникли ще у 2001 році, коли діяв ЦК Української РСР 1963 року та за правилами якого і було прийнято спадщину, не має, та суть правовідносин, які виникли у цій справі не змінює.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанцій, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду Житомирської області від 01 березня 2017 року - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 01 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
В. М. Коротун
В. П. Курило