П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2019 року

м. Рівне

Справа № 559/2053/19

Провадження № 22-ц/4815/1432/19

Головуючий у Дубенському міськрайонному суді:

суддя Ралець Р.В.

Ухвалу суду першої інстанції постановлено повним текстом

без виклику учасників справи 03.10.2019 в м. Дубно

Рівненської області

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.,

судді: Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

особа, яка подала заяву,: ОСОБА_1 ;

заявники (особи, які подали апеляційну скаргу): ОСОБА_2 та підприємець ОСОБА_3

за участі (в апеляційному суді): ОСОБА_1 та представників учасників справи - адвокатів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на ухвалу Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 жовтня 2019 року в цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви до ОСОБА_2 , підприємця ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок пожежі,

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року в суд звернувся ОСОБА_1 з заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви до ОСОБА_2 , підприємця ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок пожежі. Мотивуючи необхідність вжиття таких заходів, зазначав, що 24 серпня 2019 року в господарській будівлі по АДРЕСА_1 виникла пожежа, яка перекинулася на належну заявнику на праві власності господарську будівлю по АДРЕСА_2 , цього ж населеного пункту. Ймовірною причиною виникнення пожежі є коротке замикання електромережі в господарській будівлі ОСОБА_3 . У зв`язку з цим позивачу були завдані матеріальні збитки, розмір яких оцінював орієнтовно в 600 000 гривень, а також моральну шкоду, яку оцінив у розмірі 50 000 гривень. Хоча в акті про пожежу та у звіті про причину виникнення пожежі зазначено, що власником господарської будівлі, з якої розпочалася пожежа, є ОСОБА_3 , офіційна інформація про право власності за останньою на вказану будівлю у електронному державному реєстрі відсутня. Причиною цього вважав те, що право власності на вказаний об`єкт могло реєструватися до появи електронного реєстру або ж об`єкт був зведений незаконно і є самочинним будівництвом, а тому відомості про право власності на нього офіційно не відображені. Дерев`яна господарська будівля примикала до капітальної будівлі - кафе-бар "Вир", офіційним власником якого, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, є ОСОБА_2 . Стверджував, що ОСОБА_3 орендує у останнього вказане приміщення і добудувала до нього прибудову, від якої почалася пожежа. Таким чином відповідачами у справі будуть ОСОБА_3 як фактичний власник дерев`яної прибудови та орендар усього комплексу і ОСОБА_2 як власник капітальної будівлі кафе-бару "Вир". Позивачу невідомий детальний обсяг взаємних зобов`язань між відповідачами щодо забезпечення додержання у господарській будівлі, звідки почалася пожежа, вимог пожежної безпеки, втім, на його думку, саме через невиконання відповідачами своїх обов`язків виникла пожежа, яка завдала йому значних матеріальних збитків та моральної шкоди. Тому враховуючи, що жоден з відповідачів не має наміру відшкодовувати таку шкоду і вини у виникненні пожежі не визнає, вважав, що з метою ухилення від виконання свого обов`язку та для навмисного створення перешкод у реалізації майнового права, останні спробують відчужити належне їм майно, за рахунок якого може бути виконане судове рішення в справі.

За наведених підстав просив вжити заходи забезпечення майбутнього позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок пожежі. Накласти арешт на нерухоме майно - кафе-бар "Вир", що належить на праві власності ОСОБА_2 і заборонити відчуження даного майна. Накласти арешт та на транспортний засіб - автомобіль Renault Trafik, 2012 року випуску, об`ємом двигуна - 1995 см3, дата реєстрації - 08 червня 2016 року, який належить ОСОБА_3 , та заборонити відчуження даного майна.

Ухвалою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 жовтня 2019 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на нерухоме майно - будівлю, в якому розташоване кафе-бар «Вир», що знаходиться в АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 (жителю АДРЕСА_3 ) та заборонити відчуження вказаного майна.

Накладено арешт на транспортний засіб - автомобіль Renault Trafic, 2012 року випуску, об`єм двигуна - 1995 см3, дата реєстрації - 08.07.2016 року, який належить ОСОБА_3 (жительці АДРЕСА_4 ), та заборонити відчуження вказаного майна.

На ухвалу суду ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, де покликались на її незаконність, яка полягала в порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначали, що за основу забезпечення позову взяті лише суб`єктивні припущення ОСОБА_1 щодо наявності вини ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у виникненні пожежі та заподіянні заявнику збитків. При зверненні до суду із відповідною заявою останній жодним чином не обґрунтував та не підтвердив суми завданої шкоди, ціни майбутнього позову та обсягу позовних вимог в цілому. Тобто заявником не надано жодного допустимого доказу, а саме квитанції, товарні чеки, інвентаризаційні книги, висновки експерта тощо. З наданого акта про пожежу, яка виникла 24 серпня 2019 року в господарській будівлі ОСОБА_3 , що по АДРЕСА_1 та господарській будівлі ОСОБА_1 , по АДРЕСА_2 , видно, що ймовірною причиною виникнення пожежі є коротке замикання електромережі. Крім того, в акті суму прямих збитків завданих пожежею оцінено орієнтовно та на підставі відповідної довідки, наданої власниками - ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 . При цьому покликались на принципи непорушності права власності, постанову Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", а також постанову Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року в справі №183/5864/17-ц, де йдеться про необхідність підтвердження доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язуються застосування певного виду забезпечення позову. Тобто, на думку осіб, що подали апеляційну скаргу, суд попередньої інстанції не здійснив належної оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів та не з`ясував співмірності виду забезпечення позову можливим позовним вимогам.

З наведених мотивів просили ухвалу суду про забезпечення позову скасувати.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві заявник вважав оскаржувану ухвалу законною та обґрунтованою, а вимоги осіб, які подали апеляційну скаргу, безпідставними, через що, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення. На його думку, обставини справи та наявність чи відсутність вини будуть встановлені лише судовим рішенням за результатами розгляду позову по суті. Так, інститут забезпечення позову запроваджено для того, щоб до винесення судового рішення оперативно вжити відповідні заходи, невжиття яких може в подальшому істотно ускладнити чи унеможливити виконання цього рішення або ефективний захист чи поновлення його порушених прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду. Стверджував, що актом про пожежу та звітом про причину її виникнення, всупереч покликанням осіб, що подали апеляційну скаргу, підтверджується правильність позиції заявника про винуватця пожежі та розмір збитків. Зокрема, в акті зазначено й перелік нерухомого та рухомою майна, яке було знищене та пошкоджене пожежею, а про те, що точна сума збитків ще оцінюється, йшлося в заяві про забезпечення позову. Вважав, що закон не зобов`язує його подавати експертні висновки саме на момент вирішення питання про забезпечення позову. Обґрунтування та доказування позовних вимог здійснюється під час розгляду справи по суті, а не під час вирішення питання про вжиття процесуального заходу. Ухвалою про забезпечення позову відповідачі не позбавляються права приватної власності на належне їм майно. Щодо посилань на постанову Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року в справі № 183/5864/17-ц, то вказував, що правовідносини в справах та наслідки забезпечення різні. Зокрема, в розглянутій касаційним судом справі йшла мова про встановлення заборони для органу державної влади розпоряджатися державними землями загальною площею 53 га і такий захід забезпечення позову фактично міг паралізувати роботу відповідного державного органу щодо виконання ним однієї з основних своїх функцій. У даному випадку ж арешт будівлі одного відповідача та автомобіля іншого відповідача не перешкоджатиме їх подальшому використанню цими особами та не створюватиме жодних перешкод у реалізації їхніх буденних потреб чи господарської діяльності. Стверджував, що дії відповідачів після пожежі вказують на їхнє небажання нести будь-яку відповідальність.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи і заперечення сторін, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Матеріалами справи встановлено, що у власності ОСОБА_1 перебуває нерухоме майно - ковбасний цех з допоміжними спорудами, який розташований в будинку АДРЕСА_3 .

24 серпня 2019 року орієнтовно о 12 год. 30 хв. сталася пожежа в господарських будівлях, які розташовані за адресою АДРЕСА_5 .

Імовірною причиною пожежі визнано коротке замикання електромережі саме в господарській будівлі ОСОБА_3 , яка розташована по АДРЕСА_1 , цього населеного пункту.

Згідно з Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власників на нерухоме майно ОСОБА_2 належить нерухоме майно: кафе-бар "Вир", що розташований по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 належить транспортний засіб автомобіль Renault Trafic, 2012 року випуску, об`єм двигуна 1995 см3, дата реєстрації: 08 липня 2016 року.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, міськрайонний суд, врахувавши предмет позову, який ОСОБА_1 має намір пред`явити, співмірність заходів забезпечення позову позовним вимогам, роз`яснення, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" від 22.12.2006 № 9, виходив з того, що відчуження ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належного їм майна може істотно ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про задоволення позову.

З такими висновками погоджується і колегія суддів, позаяк ураховуючи існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, такий вид забезпечення позову є доцільним, обґрунтованим, достатнім і співмірним. Він запобігатиме зміні правового статусу майна та збереже його схоронність до вирішення справи по суті.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 ЦПК України заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Видами такого забезпечення є, зокрема, накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, а також заборона вчиняти певні дії. Суд може застосувати й кілька видів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (п.п. 1,2 ч.1, ч.ч. 2 та 3 ст. 150 ЦПК України).

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в т.ч. задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову

За змістом ст. 151 ЦПК України, заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Обґрунтованою для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Тому доводи осіб, що подали апеляційну скаргу, не спростовують правильності судового рішення, а зводяться до переоцінки і суб`єктивної незгоди з ужитим заходом.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Щодо тверджень про його неспівмірність, то необхідно розуміти, що поняття самої співмірності передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Безпідставними є й покликання на порушення засад непорушності права власності, оскільки таке забезпечення позову не обмежує права осіб на користування цим майном та ці заходи носять тимчасовий характер.

Практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у справах: "Стретч проти Сполученого Королівства", "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Ґаші проти Хорватії" від 13 грудня 2007 року, визначені критерії, які слід оцінювати про сумісність заходів втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого Протоколу, а саме: чи вважається втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи вважається такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним до визначених цілей.

Крім того, згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів про процесуально-правові порушення, що потягли би помилкове вирішення заяви про забезпечення позову апеляційним судом здобуто не було.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає необґрунтованими і неприйнятними для апеляційного суду.

Підставою для залишення оскаржуваного судового рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: о 14 год. 20 хв. 17.12.2019

Головуючий: С.В.Хилевич

Судді: Н.В. Бондаренко

Н.М. Ковальчук