П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Гуля В.В., Суханової Є.М.,
з участю секретаряКлимчук Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 16 липня 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Арбімаркет» про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії та рішення державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головкова Ю.В. щодо арешту коштів на зарплатний рахунок. Скарга обґрунтована тим, що в провадженні Дарницького районного відділу ДВС м. Київ знаходиться виконавче провадження № 47571190 про стягнення з неї на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» заборгованості за кредитним договором. В рамках вказаного виконавчого провадження державний виконавець Головков Ю.В. виніс постанову від 21.11.2018 року про арешт її коштів на рахунках в низці банківських установ, в тому числі і на зарплатний рахунок, відкритий в АТ КБ «ПриватБанк». Вказану постанову боржник вважала неправомірною і просила її скасувати, оскільки при винесенні постанови про арешт коштів на рахунку державний виконавець порушив вимоги ст. 68, 70 Закону України «Про виконавче провадження», так як на відкритий в АТ КБ «ПриватБанк» рахунок роботодавець здійснює виплату їй заробітної плати, а із заробітної плати може бути утримано лише двадцять відсотків.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16 липня 2019 року в задоволенні вимог скарги відмовлено.

ОСОБА_1 з судовим рішенням не погодилася та подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, просила скасувати ухвалу і постановити нову, якою задовольнити скаргу. Зазначає, що суд розглядаючи справу в судовому засіданні не встановлював обставинищодо наявності в матеріалах виконавчого провадження відомостей стосовно цільового призначення рахунку на який, було накладено арешт.

Наявністьарешту на рахунку, який призначений для виплати та отримання заробітної плати, унеможливлює своєчасне отримання заробітної плати та її використання боржником для своїх потреб, а саме: придбання харчів, ліків, сплата комунальних платежів, що в свою чергу призводить до порушення конституційних прав громадян, на одержання винагороди за працю та право розпорядження нею на власний розсуд. Тому просила, ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 16.07.2019р. - скасувати та прийняти нове рішення, яким скасувати постанову державного виконавця №47571190 від 21.11.2018р. про накладення арешту.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

07.10.2019 року до суду надійшли заперечення ТОВ «Фінансова компанія «Арбімаркет» на апеляційну скаргу, згідно яких третя особа вважає апеляційну скаргу безпідставною та необґрунтованою. Зазначає, що неотримання апелянтом постанови про накладення арешту не є підставою для зняття арешту, оскільки боржнику більше 5 місяців відомо про арешт. Судом першої інстанції встановлено всі обставини, оскільки при розгляді справи був присутній представник Державної виконавчої служби, який підтвердив відсутність будь-яких документів, які б свідчили про цільове призначення заарештованого рахунку.

Державним виконавцем в процесі примусового виконання рішення суду, що набрало законної сили, було вчинено дії, передбачені законодавством: виявлено кошти на рахунку боржника та накладено арешт, у порядку ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження". Стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника звертається у іншому порядку та за умов, передбачених ст. 68 Закону України "Про виконавче провадження", зокрема, у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів. У зв`язку із тим, що на банківському рахунку боржниці було знайдено кошти, державним виконавцем накладено арешт. Перевірка чи отримує на рахунок боржник заробітну плату не входить до повноважень державного виконавця. Відрахування із заробітної плати здійснюється роботодавцем до виплати заробітної плати, а не після її видачі/перерахунку. Тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

27.11.2019 року до суду надійшов відзив Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ, згідно якого представник вважає, апеляційну скаргу необґрунтованою. Зазначає, що постановою від 21.11.2018 року державний виконавець наклав арешт на кошти боржника, що містяться на його рахунках в банківських установах, в тому числі в АТ КБ «ПриватБанк», крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом та належать боржнику. Згідно довідки від 15.05.2019 року, виданої АТ КБ «ПриватБанк», боржник станом на 15.05.2019 р. має в АТ КБ «ПриватБанк» картку для виплат Голд на яку отримує заробітну плату. Водночас боржник не звернулася до державного виконавця із заявою про зняття арешту з зарплатного рахунку, відкритого в АТ КБ «ПриватБанк», тому вважає, що підстави для зняття виконавцем арешту з майна відсутні і просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

В судовому засіданні представник апелянта - ОСОБА_3 , просив апеляційну скаргузадовольнити, ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 16 липня 2019 року скасувати, скаргу задовольнити.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець наклав арешт на кошти боржника, що містяться на його рахунках в банківських установах, в тому числі в АТ КБ «ПриватБанк», крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом та належать боржнику. Боржник не звернулася до державного виконавця із заявою про зняття арешту з зарплатного рахунку, відкритого в АТ КБ «ПриватБанк». Тому, суд вважав, що при винесенні оскаржуваної постанови державний виконавець Головков Ю.В. діяв правомірно, в межах своїх повноважень та у відповідності з вимогами Закону № 1404-VIII, а тому підстави для задоволення скарги відсутні.

Колегія суддів оцінюючи висновки суду першої інстанції, виходить з наступного.

Відповідно до ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.12.2012 року Дарницький районний суд м. Києва ухвалив рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» заборгованості за кредитним договором в розмірі 895 237,79 грн. та 3 219 грн. судового збору (а.с.5). 31.12.2012 року вказане рішення набрало законної сили та за ним було видано виконавчі листи.

22.04.2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» пред`явив до виконання виконавчий лист щодо боржника ОСОБА_1 , подавши до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ заяву про відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на майно боржника (а.с.53).

Постановою від 05.05.2015 року старший державний виконавець Кравчук А.С. відкрив виконавче провадження № 47571190 та встановив боржнику строк для самостійного виконання рішення суду до 12.05.2015 року (а.с.58).

З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що у встановлений для добровільного виконання строк рішення суду боржником виконане не було, а відтак виконавець розпочав його примусове виконання.

Постановою від 21.11.2018 року державний виконавець наклав арешт на кошти боржника, що містяться на його рахунках в банківських установах, в тому числі в АТ КБ «ПриватБанк», крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом та належать боржнику (а.с.65).

29.03.2019 року Дарницький районний суд м. Києва постановив ухвалу про заміну первісного стягувача ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» його правонаступником товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Арбімаркет" (а.с.74).

21.06.2019 року постановою старшого державного виконавця Сніжинського Т.Є. було замінено сторону виконавчого провадження, зокрема стягувача ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» на товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Арбімаркет" (а.с.79).

Як вбачається з довідки від 15.05.2019 року, виданої АТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 станом на 15.05.2019 року має в АТ КБ «ПриватБанк» картку для виплат Голд № НОМЕР_1 , на яку отримує заробітню плату (а.с. 11).

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч.2 ст.4 Закону України «Про державну виконавчу службу» державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом.

За ст.7 цього Закону працівник органу державної виконавчої служби зобов`язаний сумлінно виконувати службові обов`язки, не допускати в своїй діяльності порушення прав громадян та юридичних осіб, гарантованих Конституцією України та законами України.

Примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом, зокрема, виконавчих листів, що видаються судами (стаття 17 вказаного Закону).

Права та обов`язки державного виконавця визначені в статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої виконавець зобов`язаний здійснювати, зокрема заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Частиною 3 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

За таких обставин, суд першої інстанції помилково не прийняв до уваги довідку від 15.05.2019 року, видану АТ КБ «ПриватБанк» щодо призначення рахунку, на який накладено арешт.

Крім того, ПАТ КБ «ПриватБанк» не повернув державному виконавцю його постанову про накладення арешту на рахунок боржника без виконання, як це передбачено ст.52 Закону України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів, вважає невірним висновок суду щодо відсутності підстав для скасування арешту, оскільки боржник не звернувся до державного виконавця з відповідною заявою, так як арешт накладено всупереч вимогам ЗУ «Про виконавче провадження».

За ч. 6 ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Відповідно до ч. 6 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці» своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Згідно з ч. 2 ст. 70 ЗУ «Про виконавче провадження» із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості: за іншими видами стягнень, якщо інше не передбачено законом, - 20 відсотків.

Як вбачається забзацу 2 ч. 2 ст. 48 ЗУ «Про виконавче провадження», забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15 - Закону України "Про електроенергетику", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19 Закону України "Про теплопостачання", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26 Закону України "Про теплопостачання", статті 18 Закону України "Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення", на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення, на які заборонено законом».

Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист заробітної плати №95 відрахування із заробітної плати дозволяється робити лише за умов та в межах, продиктованих національним законодавством або визначених у колективному договорі чи в рішенні арбітражного органу.

За ст. 10 зазначеної Конвенції заробітна плата може стати об`єктом арешту або передачі лише у такій формі й у таких межах, які визначено національним законодавством. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї.

Отже, громадянину гарантується право на своєчасне одержання винагороди за працю. В разі стягнення заборгованості, громадянину гарантується право на отримання частини заробітної плати, яка залишається після утримання за виконавчим документом. Арешт коштів заробітної плати та, як наслідок, неможливість її отримати працівником суперечить чинному законодавству України та міжнародним угодам.

У судовому засіданні було встановлено, що на арештованому рахунку боржника перебувають кошти заробітної плати, про, що наявна довідка в матеріалах справи.

За наведених обставин, встановлених в судовому засіданні, висновки суду першої інстанції, які викладені в оскаржуваній ухвалі не відповідають обставинам справи та суперечать нормам матеріального права, що є підставою для скасування рішення.

Так, частиною 4 статті 59 ЗУ «Про виконавче провадження» встановлено, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Суд першої інстанції мав докази, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, звертати стягнення заборонено. Незважаючи на це, арешту з рахунку та/або коштів державний виконавець та суд не зняли, тим самим перешкоджаючи боржнику використовувати заробітну плату.

Отже, бездіяльність виконавця порушує приписи частини 4 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження», норми чинного законодавства в сфері оплати праці.

Відповідно до ст. ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні скарги на дії державного виконавця.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувану ухвалу слід скасувати в частині накладення арешту на картковий рахунок, який акумулює заробітну плату, і прийняти нове судове рішення, яким скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, скасувати Постанову державного виконавця № 47471190 від 21.11.2018 року в частині накладення арешту на картковий рахунок № НОМЕР_1 у ПАТ «ПРИВАТБАНК».

Керуючись ст. ст. 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 16 липня 2019 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким скаргу задовольнити частково.

Постанову державного виконавця № 47471190 від 21.11.2018 року в частині накладення арешту на картковий рахунок № НОМЕР_1 у ПАТ «ПРИВАТБАНК» скасувати.

В іншій частині скарги відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: В.В. Гуль

Є.М. Суханова