Номер провадження: 22-ц/813/5052/19
Номер справи місцевого суду: 500/2262/14-ц
Головуючий у першій інстанції Баннікова Н. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 листопада 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення сум за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення сум боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог послався на те, що 30 травня 2013 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики грошей, відповідно до якого відповідач отримав 15 000 доларів США, що було еквівалентно за курсом НБУ на час укладення договору позики - 122 400,00 грн. Факт укладення договору позики та отримання грошей з кінцевим терміном повернення боргу до 21 серпня 2013 року було посвідчено власноручним підписом відповідача. Проте, оскільки, відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, просив стягнути заборгованість у судовому порядку.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено частково (а.с.113-114 т.1).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09 грудня 2015 року залишено без змін (а.с. 149-151 т.1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 квітня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 179-181 т.1).

У травні 2017 р. позивач уточнив розмір позовних вимог та остаточно просив суд стягнути з відповідача: 447 710, 50 грн., з яких: 399 477,48 грн. - сума позики, еквівалент суми 15 000 доларів США станом на 26.04.2017 р., 43 800,24 грн. - 3 % річних за період прострочення повернення суми позики (з 01 вересня 2013 р. по 26 квітня 2017 р.) та судові витрати - 4 432,78 грн. (а.с.204-206 т.1).

12 жовтня 2017 року ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області за заявою відповідача прийнято зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним та зустрічний позов об`єднано в одне провадження з первісним позовом (а.с.244 т.1).

В обґрунтування зустрічної позовної заяви відповідач зазначав, що дійсно, 30 травня 2013 року між ним та ОСОБА_2 було підписано договір позики грошей, за яким позивач передав йому суму позики у розмірі 15 000,00 доларів США строком до 31 серпня 2013 року. Договір ним був виготовлений та підписаний із застосуванням шаблону договору, який він знайшов в Інтернеті. Відповідно до п.2 вказаного договору, передача грошей мала бути до підписання договору, але безпосередньо при зустрічі грошей ОСОБА_2 при собі не мав, однак, пообіцяв передати гроші на наступний день. Проте, на наступний день передача грошей не відбулась, а потім ОСОБА_2 став уникати з ним контакту. ОСОБА_1 зазначає, що він юридично не обізнаний, а тому не придав обставині підписання ним договору належного значення, тому що вважав відсутність його розписки достатнім доказом відсутності факту передачі грошей за договором. На підставі вищезазначеного просив визнати договір позики грошей від 30 травня 2013 року недійсним, оскільки грошей від ОСОБА_2 він не отримував та вважає, що останній його ввів в оману (а.с.23 8-240 т.1).

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь

ОСОБА_2 у погашення заборгованості за договором позики від 30 травня 2013 року грошову суму у розмірі 443 277,72 грн., з якої 399 477,48 грн. сума позики, 43 800,24 грн. - 3% річних за ст. 625 ЦК України.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 4 432,78 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Задовольняючи позов, стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у погашення заборгованості за договором позики від 30 травня 2013 року грошову суму у розмірі 443 277,72 грн., з якої 399 477,48 грн. сума позики, 43 800,24 грн. сума відсотків та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, суд першої інстанції виходив з передачі ОСОБА_2 грошових коштів у позику ОСОБА_1 , неповернення ОСОБА_1 грошових коштів ОСОБА_2 та відсутності факту омани кредитором позичальника при передачі грошових коштів за договором позики.

Судова колегія з такими висновками суду першої інстанції погоджується.

Судом встановлено, що:

-30 травня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики грошей, згідно якому позивач за первісним позовом передав відповідачу за первісним позовом грошові кошти у сумі 15 000,00 доларів США з умовою їх повернення в строк до 31 серпня 2013 року, про що свідчить оригінал розписки (а.с.197, том 1).

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог закону.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння заміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором (ч.1 ст.1049 ЦК України).

Припиняється зобов`язання частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч.І ст.598 ЦК України).

Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з норм ст. 545 ЦК України, після прийняття виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі; якщо боржник видавав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові, у разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає, підтвердженням виконання боржником свого обов`язку є наявність боргового документа у боржника.

У справі, яка переглядається, договір позики укладений у письмовій формі та його зміст підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів, внаслідок чого законом не вимагається на підтвердження факту передачі грошових коштів обов`язкове складання у вигляді окремого документу відповідної розписки.

Вірно встановивши, що правовідносини, що склалися між сторонами щодо передачі грошових коштів є позикою, письмова форма договору якої є доказом не лише факту його укладення, а й передачі грошової суми позичальнику і з врахуванням не надання відповідачем належних і достатніх доказів, які б спростовували відносини позики і безгрошовість укладеного договору позики, суд першої інстанції вірно застосував норми законодавства, що регулює відносини позики і набув обґрунтованого висновку про наявність підстав для замовлення вимог про стягнення боргу за договором позики і 3 % річних у відповідності ч.2 ст. 625 ЦК України.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано послався на аналогічні правові висновки у справах про стягнення заборгованості за договорами позики, які були викладені ВССУ в ухвалі від 25.01.2017 у справі № 569/11141/15-ц та ухвалі від 23.01.2017 у справі № 564/680/15-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. На відміну від помилки ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін договору.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Позивач повинен довести наявність умислу в діях відповідача та істотність обставин, у відношенні яких його ввели в оману, а також сам факт обману. Обман у частині мотивів договору не має істотного значення (ч. 1 ст. 230 ЦК України).

Обґрунтовуючи зустрічний позов, ОСОБА_1 зазначив, що ним було укладено вказаний договір позики під впливом оману, оскільки ОСОБА_2 під час підписання договору замовчував відсутність у нього грошей чим ввів ОСОБА_1 в оману.

Зі змісту п.2 вказаного договору позики, «сума позики прийнята в повному обсязі від Позикодавця Позичальником до підписання цього договору» (а.с.197 т.1).

Враховуючи наведене ОСОБА_1 підписуючи договір позики, в якому зазначено про отримання ним грошових коштів до підписання договору, які, як він стверджує фактично не отримував, не міг не розуміти зазначених обставин, що в будь-якому випадку означає свідоме підписання договору саме на таких умовах (істинних або хибних), що виключає введення ОСОБА_1 в оману ОСОБА_2 .

Виходячи з аналізу норм ст.ст. 1046,1047 ЦК України, та змісту вказаної п.2 договору позики, вірно оцінивши показання свідків ОСОБА_3 та допитаного в якості свідка відповідачів ОСОБА_1 , які фактично підтвердили лише наявність між позивачем та відповідачем робочих відносин у сфері інтернет провайдерства, суд обґрунтовано піддав критичній оцінці показання свідка ОСОБА_3 про відсутність факту передачі грошових коштів ОСОБА_2 ОСОБА_1 та прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для визнання договору позики недійсним, як такого, що укладений внаслідок введення позичальника в оману позикодавцем.

Враховуючи наведене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 443 277,72 грн., з якої 399 477,48 грн. - безпосередньо сума позики, заявлена позивачем шляхом розрахунку із застосуванням еквіваленту долара США до гривні та 43 800,24 грн. - 3 % річних у відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України.

При цьому судова колегія звертає увагу, що суд першої інстанції виходив з принципу диспозитивності і розглянув позов в межах заявлених позивачем вимог.

Доводи апеляційної скарги про незгоду з висновками суду щодо передачі грошових коштів позивачем відповідачу, про невірність оцінки показань свідків, зведені виключно до незгоди з встановленими судом обставинами, до переоцінки доказів, які повно встановлені районним судом, яким надано належну і обґрунтовану оцінку, що виключає необхідність втручання в оцінку доказів судом апеляційної інстанції і відповідно виключає можливість встановлення апеляційним судом нових обставин (переустановлення обставин, які були встановлені судом першої інстанції).

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом нікчемності договору позики у зв`язку тим, що він виконаний раніше його підписання щодо передачі грошових коштів до його укладення, є неспроможними, оскільки засновані на невірному розумінні цивільного законодавства в частині, що регулює відносини позики.

Доводи апеляційної скарги про те, що правовідносини щодо передачі грошових коштів, про які йдеться у договорі від 30.05.2013 року не є позикою, а є господарськими відносинами між сторонами, які були і є фізичними особами-підприємцями, є неспроможними, оскільки зазначені доводи не підтверджені належними і допустимими доказами про те, що зобов`язання, які виникли з приводу оспорюваного договору позики дійсно відносяться до майново-господарських зобов`язань.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06.12.2019 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова