Справа № 442/4527/17 Головуючий у 1 інстанції: Нагірна О.Б.
Провадження № 22-ц/811/1056/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю - позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Балюка С.М., представника третьої особи Гирича О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 травня 2018 року, постановлене у складі в складі головуючої судді Нагірної О.Б., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Молокус Богдан Володимирович про визнання правочину недійсним, -

в с т а н о в и л а :

23 червня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Молокус Богдан Володимирович про визнання правочину недійсним.

В обґрунтування позову покликався на те, що він зареєстрований та проживає на законних підставах у квартирі АДРЕСА_1 протягом останніх 27 років, а саме з 28 січня 1989 року. У зв`язку із скасуванням судових рішень Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 вересня 2014 року та від 25 вересня 2014 року, які були правовою підставою оформлення оспорюваного правочину, а саме, договору купівлі-продажу від 07 жовтня 2016 року квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , такий, в силу вимог ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України слід визнати недійсним.

29 грудня 2014 року заочним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду були частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом його виселення з квартири за вищевказаною адресою. Хоча в подальшому таке рішення було скасовано, однак вважає, що відчуженням квартири, яка є його місцем проживання, порушується його право на житло, тому вимушений звернутись до суду з позовом за захистом таких.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 травня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Молокус Богдан Володимирович про визнання правочину недійсним - відмовлено.

Дане рішення оскаржив представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 . Вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи та судом неправильно застосовано норми матеріального права. Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що державна реєстрація речових прав продавця за оспорюваним правочином ОСОБА_4 на спірну квартиру була проведена державним реєстратором на підставі судового рішення від 25 вересня 2014 року, яке в подальшому 28 грудня 2015 року було скасоване. Таким чином, презумпція правомірності правочину, оспорюваного ОСОБА_1 (договір купівлі-продажу), спростована шляхом скасування судових рішень про визнання права власності спочатку ОСОБА_5 , а в подальшому ОСОБА_4 на нерухоме майно, за яким останній, як відчужував за оспорюваним правочином, набув право власності і, відповідно, на час відчуження спірна квартира в його власності не перебувала. Саме тому спірний договір не породжує правових наслідків та підлягає визнанню недійсним.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач проживає у спірній квартирі як квартирант і згідно вимог ст. 98, 99 ЖК УРСР самостійного права на займане ним жиле приміщення не набуває, доказів того, що оспорюваний договір порушує його права та інтереси, чи створює для нього негативні наслідки суду не надано, а відтак, слід вважати, що таким його цивільні права та інтереси не порушуються і тому не підлягають захисту чи відновленню в судовому порядку.

Окрім того, суд першої інстанції вказав, що на день укладення оспорюваного правочину державна реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 не була скасована, тому останній мав право на відчуження такої, а відповідач ОСОБА_3 є добросовісним набувачем.

Також, суд першої інстанції посилався і на те, що позивач ОСОБА_1 не є стороною оспорюваного договору купівлі-продажу, а тому не може ставити перед судом питання про визнання даного договору недійсним. При цьому зазначив, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, на право витребувати в набувача це майно. В даному випадку ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, оскільки зворотнього суду не доведено. Спірна квартира на початку належала до комунальної власності, тобто початковим власником такої була територіальна громада, яка і могла б звертатись з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. А обраний позивачем спосіб захисту є неналежним.

Таким чином, з підстав викладених вище, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання договору купівлі - продажу від 07 жовтня 2016 року недійсним є безпідставними і у їх задоволенні слід відмовити .

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований та проживає у квартирі АДРЕСА_1 з 28 січня 1989 року.

08 вересня 2014 року рішенням Дрогобицького міськрайонного суду за наймачем ОСОБА_5 було визнано право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду від 25 вересня 2014 року була визнана мирова угода по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 (третьої особи по даній справі) до ОСОБА_5 про стягнення з останньої суми боргу у розмірі 15 000 євро. Відповідно до укладеної мирової угоди ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_4 у якості відступного за грошовим зобов`язанням квартиру АДРЕСА_1 , що належала їй на праві власності на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 08 вересня 2014 року.

22 жовтня 2014 року ОСОБА_4 подав заяву з реєстраційним № 8647292 у реєстраційну службу Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області про реєстрацію за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі мирової угоди, визнаної згаданою ухвалою суду від 25 вересня 2014 року.

29 грудня 2014 року заочним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду були частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом його виселення з квартири за вищевказаною адресою.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду від 02 березня 2015 року дане заочне рішення про виселення ОСОБА_1 було скасовано і справа призначена до судового розгляду.

08 червня 2015 року рішення суду першої інстанції від 08 вересня 2014 року про визнання за ОСОБА_5 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , колегією суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області було скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про визнання за нею права власності на житло за набувальною давністю - відмовлено.

28 грудня 2015 року ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду була також скасована ухвала цього ж суду про визнання мирової угоди за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу. А 26 травня 2016 року ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду вказана позовна заява була залишена без розгляду.

Таким чином, встановлено і не заперечується сторонами, що державна реєстрація речових права ОСОБА_4 на спірну квартиру була проведена державним реєстратором на підставі судових рішень від 8 та 25 вересня 2014 року, які в подальшому були скасовані.

Проте, вже після скасування судових рішень, які стали підставою державної реєстрації права власності на спірну квартиру, а саме 07 жовтня 2016 року, між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено оспорюваний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Молокусом Богданом Володимировичем.

Тому на звернення позивача до державного реєстратора в ЦНАП йому 08 червня 2017 року була надана інформаційна довідка про те, що ОСОБА_4 відчужив спірну квартиру ОСОБА_3 згідно договору купівлі - продажу від 07 жовтня 2016 року.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до положень статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Верховний Суд України у своїх постановах (від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15, від 24 червня 2015 року у справі № 3-231гс15) виклав правову позицію про те, що якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків.

Наведені вище правові норми та правові позиції Верховного Суду України підтримані Верховним Судом (постанова від 16 лютого 2018 року у справі № 911/3614/16), дають підстави для висновку про те, що скасування судового рішення, яким визнано право власності на майно, яке стало предметом договору, є підставою для визнання (за позовом заінтересованої особи) оспорюваного договору недійсним відповідно до положень статті 215 Цивільного кодексу України.

Враховуючи, що рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 вересня 2014 року, яким за наймачем ОСОБА_5 було визнано право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 та ухвалу цього ж суду від 25 вересня 2014 року, якою була затверджена мирова угода по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 (третьої особи по даній справі) до ОСОБА_5 про стягнення з останньої суми боргу у розмірі 15 000 євро і відповідно до якої ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_4 у якості відступного за грошовим зобов`язанням квартиру АДРЕСА_1 , що належала їй на праві власності на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 08 вересня 2014 року, скасовані, відповідно, 08 червня 2015 року та 28 грудня 2015 року, то такі судові рішення не породили жодних правових наслідків з моменту їх ухвалення, а томуна момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу 07 жовтня 2016 року ОСОБА_4 не був власником спірного майна - квартири АДРЕСА_1 та не мав права продавати таку.

А відтак, посилання суду на відсутність підстав недійсності правочину, що передбачені законом та на те, що на день укладення оспорюваного правочину державна реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 не була скасована, тому останній мав право на відчуження такої, є безпідставними та не узгоджуються з нормами матеріального права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

У справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що "стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з частинами 1, 2 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За приписами частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Безспірно встановлено та не заперечується сторонами, що з 26 січня 1989 року позивач ОСОБА_1 зареєстрований та проживає у квартирі АДРЕСА_1 , тобто така є його місцем проживання вже понад 30 років. В матеріалах справи відсутні докази наявності у позивача іншої реєстрації, чи іншого житла.

Вважаючи не порушеним право позивача, суд першої інстанції мотивував такий висновок тим, що позивач є тимчасовим мешканцем - квартирантом, і відповідно до вимог ст. ст. 65, 91, 98, 99 ЖК України не має самостійного права користуватись цим житлом.

Колегія суддів з таким висновком не погоджується, оскільки судом першої інстанції неправильно витлумачено закон. За приписами вище перелічених норм права піднаймачі та тимчасові жильці незалежно від тривалості проживання не набувають на займане жиле приміщення самостійного права, а не загалом права користуватись таким, як це витлумачив суд.

При цьому судом першої інстанції не враховано, що згідно з Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України, поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність порушеного цивільного права позивача, за захистом якого він звернувся до суду, так як оспорюваним правочином порушено право позивача ОСОБА_1 , як користувача квартири, і зокрема, його право у передбачений законом спосіб вирішити питання щодо набуття такої у власність.

Оскільки позивач на законних підставах користується квартирою, однак не є її власником, тому за приписами ст. 388 ЦК України він не може бути позивачем за віндикаційним позовом. А відтак, визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним є належним способом захисту порушеного права.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання про безпідставність відмови у задоволенні позову, а відтак і про те, що позовні вимоги є підставними і підлягають до задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального права яке полягало у неправильному тлумачення закону та неправильному застосуванні норм матеріального права, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 травня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Молокус Б.В. про визнання правочину недійсним задовольнити. Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 07 жовтня 2016 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Молокусом Б.В.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи викладене з відповідача ОСОБА_3 слід стягнути в користь ОСОБА_1 640 грн. 00 коп. судового збору за подання позову до суду першої інстанції та 960 грн. 00 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 травня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Молокус Богдан Володимирович про визнання правочину недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 07 жовтня 2016 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Молокусом Богданом Володимировичем.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 640 грн. 00 коп. судового збору за подання позову до суду першої інстанції 960 грн. 00 коп. за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 09 серпня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.