Постанова

Іменем України

16 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 752/20747/15-ц

провадження № 61-9700св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , відповідачі: ОСОБА_2 , Головне територіальне управління юстиції у місті Києві,
третя особа - Корсунь-Шевченківська державна нотаріальна контора,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 вересня 2017 року у складі судді Шевченко Т. М. та постанову Апеляційного суду міста Києва

від 18 січня 2018 року у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Прокопчук Н. О., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_3 , правонаступником якого є

ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - ГТУЮ у місті Києві), третя особа - Корсунь-Шевченківська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на спадкове майно.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла рідна сестра ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 .

27 лютого 2002 року ОСОБА_5 через свого представника - сина ОСОБА_3 звернулася до Другої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за померлою дочкою ОСОБА_4

05 червня 2002 року ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Богуславської державної нотаріальної контори Київської області, згідно з яким заповіла належну їй на праві власності

Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , а також право на земельну частку (пай) Комунального сільськогосподарського підприємства «Рось» смт Стеблів Корсунь-Шевченківського району Черкаської області (далі - КСП «Рось») своєму сину - ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла, після смерті якої відкрилася спадщина на належне їй майно, у тому числі на Ѕ частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Оскільки ОСОБА_3 є єдиним спадкоємцем своєї матері

ОСОБА_5 , він звернувся з відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори, де за його заявою була відкрита спадкова справа. 27 липня 2005 року позивач отримав свідоцтво про право на спадкове майно, яке складається із земельної ділянки площею 2,3275 га на території Стеблівської селищної ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області. Проте, постановою державного нотаріуса

від 25 листопада 2015 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_5 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав після дочки ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з відсутністю документа про право власності на Ѕ частину вказаної квартири.

Також позивач зазначав, що Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 входить до складу спадщини за померлою ОСОБА_5 , право на отримання якої належить йому як за заповітом, так і за законом.

У листопаді 2015 року позивачу стало відомо, що 27 грудня 2011 року державною нотаріальною конторою Савченко А. Г. (у свідоцтві про народження останньої вказано: батько - ОСОБА_6 , мати -

ОСОБА_7 ) видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті її брата - ОСОБА_8 (племінник ОСОБА_3 ), який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спадщина, на яку видано вказане свідоцтво, складається з квартири АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_4 , матері померлого, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем якої був її син -

ОСОБА_9 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. Право власності ОСОБА_4 на вказану квартиру підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру, виданим

02 березня 2002 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації (далі - ГУ ЖЗ КМДА).

Також ОСОБА_3 вказував, що 14 лютого 1997 року між

ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено шлюб.

У липні 1997 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу, в якому зазначила, що спільних дітей у подружжя немає.

Рішенням Московського районного суду міста Києва від 13 вересня

1997 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу задоволено. Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , зареєстрований 14 лютого 1997 року, розірвано.

Згідно з довідкою Відділу реєстрації актів громадянського стану Московського районного управління юстиції у місті Києві від 22 вересня 2001 року у книзі реєстрації актів про народження проведено запис № 1580 про народження ОСОБА_3 , батько: ОСОБА_11 , мати: ОСОБА_4

Отже, померлий ОСОБА_8 є племінником ОСОБА_3 та сином його рідної сестри ОСОБА_4 , померлої

ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з чим рішенням Виконавчого комітету Богуславської міської ради від 17 жовтня 2001 року встановлено над неповнолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , опіку та призначено опікуном його дядька - ОСОБА_3 . У подальшому опікуном було призначено іншу особу.

Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 25 липня 2015 року до актового запису № 1580 внесено зміни, згідно з якими у розділі «Відомості про дитину» зазначено: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батько: ОСОБА_6 , мати: ОСОБА_4 . Тобто, змінено прізвище дитини з ОСОБА_12 на ОСОБА_13 , та відомості про батька з ОСОБА_11 на ОСОБА_6 .

На думку позивача, ОСОБА_2 безпідставно вважає себе сестрою ОСОБА_8 , а тому не має права на спадкування.

Посилаючись на те, що нотаріальна контора неправомірно видала свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_2 без зазначення розміру частки та імені іншого спадкоємця, чим порушила право позивача на спадщину, ОСОБА_3 просив суд визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом

від 27 грудня 2011 року, видане ОСОБА_2 нотаріальною конторою на вказану квартиру.

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 , третя особа - Корсунь-Шевченківське районне управління юстиції в Черкаській області (далі - Корсунь-Шевченківське РУЮ в Черкаській області), про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на частину спадкового майна.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер рідний брат ОСОБА_2 - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , після смерті якого ОСОБА_2 отримала спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1 та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , що належав

ОСОБА_9 на підставі договору дарування будинку від 04 квітня

1998 року, стороною якого була ОСОБА_5 та ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла, після смерті якої спадкоємцями першої черги були: ОСОБА_8 (малолітній онук ОСОБА_5 ) та ОСОБА_3 (син ОСОБА_5 ).

Отже, ОСОБА_8 як малолітня дитина померлої непрацездатної особи мав право на обов`язкову частку у спадковому майні померлої ОСОБА_5 та мав би отримати ј частку всього майна, яке увійшло до складу спадкового майна ОСОБА_5 .

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_2 просила суд встановити факт окремого проживання ОСОБА_5 з ОСОБА_16 ,

ОСОБА_8 у період з 04 квітня 1998 року по 19 травня 2004 року за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане нотаріальною конторою від 27 липня 2005 року № 2137 на ім`я ОСОБА_3 в частині обов`язкової частки у спадковому майні в розмірі ј частки земельної ділянки, що складає частину земельної ділянки площею 0,5819 га від загальної її площі 2,3275 га; визнати за ОСОБА_2 право власності

на ј вищезгаданої земельної ділянки, що належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧР № 055027, виданого на підставі рішення Стеблівської селищної ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області від 16 квітня 2003 року № 11, у порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 помер, правонаступником останнього є його дружина - ОСОБА_1 , яка була залучена до участі у даній справі.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 18 вересня

2017 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 207 ЦПК України (у редакції, чинній на час постановлення ухвали суду першої інстанції).

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 19 вересня

2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом

від 27 грудня 2011 року про те, що спадкоємцем майна, зокрема, Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , є його сестра ОСОБА_2 , видане державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Костенко Л. Ю., зареєстроване в реєстрі за № 11-1913.

Визнано в порядку спадкування за законом за ОСОБА_1 (правонаступник ОСОБА_3 ) право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Знято заборону відчуження ј частини земельної ділянки площею 2,3275 га, що становить площу 0,5819 га, яка розташована на території Стеблівської селищної ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 18 січня 2018 року рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 вересня 2017 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що Ѕ частина спірної квартири входить до складу спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5 , право на спадкування якої належить ОСОБА_3 як за заповітом, так і за законом. У позивача існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, відповідачем оспорюється право позивача на спадкове майно. Крім того, ОСОБА_3 не був пропущений строк позовної давності, оскільки він не є юридично обізнаною особою і не міг знати про порушення свого права або про особу, що його порушила до винесення постанови державного нотаріуса від 25 листопада 2015 року про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 не була належним чином повідомлена про судове засідання, призначене на 23 серпня

2017 року, у зв`язку з чим зустрічну позовну заяву залишено без розгляду.

Крім того, суд безпідставно зазначив позивача ОСОБА_3 як єдиного спадкоємця своєї матері, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , не дослідив наявність усіх спадкоємців першої черги та їх права на обов`язкову частку у спадщині.

Також померла ОСОБА_5 не набула права спадкування квартири, так як вона при житті не прийняла спадщину.

Разом з тим, ОСОБА_3 був обізнаний щодо свого порушеного права на спадщину, а тому звернувся до суду із пропущеним строком позовної давності.

Доводи інших учасників справи

У квітні 2018 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для їх скасування відсутні.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла рідна сестра ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , після смерті якої, зокрема, відкрилася спадщина у вигляді однокімнатної квартири

АДРЕСА_4 .

Спадкоємцями першої черги за померлою були її малолітній син -

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та її мати - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка була зареєстрована у спірній квартирі.

27 лютого 2002 року ОСОБА_5 через свого представника

ОСОБА_3 (брат померлої ОСОБА_4 ) у встановлений законом шестимісячний строк звернулася до Другої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за померлою дочкою ОСОБА_4 у вигляді Ѕ спірної квартири, у зв`язку з чим була заведена спадкова справа № 190/2002 та прийнята спадщина, але право власності на прийняту частку спадкового майна за собою не оформила. Також Ѕ частки спірної квартири прийняв і син померлої.

05 червня 2002 року ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Богуславської державної нотаріальної контори Київської області, згідно з яким заповіла належну їй на праві власності

Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , а також право на земельну частку (пай) КСП «Рось» смт Стеблів Корсунь-Шевченківського району Черкаської області своєму сину - ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла, після смерті якої відкрилася спадщина на належне їй майно, у тому числі на Ѕ частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

27 липня 2005 року ОСОБА_3 звернувся до Корсунь-Шевченківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 , на підставі якої була заведена спадкова справа № 315/2004.

27 липня 2005 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зокрема, на земельну ділянку площею 2,3275 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Стеблівської селищної ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, але право власності на Ѕ частку спірної квартири останній не оформив.

У спірній квартирі продовжував проживати ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_4 , рідний племінник ОСОБА_3 , а останній був його опікуном.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 помер.

ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_2 (сестра померлого ОСОБА_8 ) звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що відкрилася після його смерті, на підставі якої була заведена спадкова справа № 622/2011.

27 грудня 2011 року ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зокрема, на квартиру АДРЕСА_1 .

Також суди встановили, що позивач звернувся до нотаріуса щодо видачі свідоцтва на Ѕ частку спірної квартири. Постановою державного нотаріуса від 25 листопада 2015 року ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_5 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав після ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з відсутністю документа, який засвідчує право власності на Ѕ частину вказаної квартири.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 524 ЦК Української РСР (у редакції Закону 1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Статтею 529 ЦК Української РСР (у редакції Закону 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (статті 1216, 1217 ЦК України).

Частиною першою статті 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої, другої статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Отже, спадкоємцями за законом у першу чергу є діти спадкодавця та його батьки.

Суди встановили, що ОСОБА_5 у встановлений законом

(ЦК Української РСР (у редакції Закону 1963 року)) шестимісячний строк прийняла спадщину після смерті своєї доньки на Ѕ частину квартири

АДРЕСА_1 , але не зареєструвала за собою право власності на спірну частку спірної квартири.

Також спадщину прийняв син померлої ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла, після смерті якої відкрилася спадщина на належне їй майно, у тому числі на Ѕ частину вищевказаної квартири, яку вона заповіла своєму сину ОСОБА_3 відповідно до заповіту від 05 червня 2002 року.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, 05 червня 2002 року ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Богуславської державної нотаріальної контори Київської області, згідно з яким заповіла належну їй на праві власності Ѕ частину квартири

АДРЕСА_1 , а також право на земельну частку (пай) КСП «Рось» смт Стеблів Корсунь-Шевченківського району Черкаської області своєму сину - ОСОБА_3 .

Як встановлено вище, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно зі статтями 1235, 1236 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Отже, Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 входить до складу спадщини, що відкрилася після смерті

ОСОБА_5 , право на спадкування якої належить ОСОБА_3

за заповітом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач скористався своїм правом спадкоємця за заповітом та отримав свідоцтво на право власності на вищезгадану земельну ділянку, право власності на спірну частку квартири не отримував. Однак, прийнявши вищезгадану спадщину, він в тому числі став власником Ѕ частки спірної квартири без права розпорядження останньою.

Також, суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_2 після смерті свого брата ОСОБА_8 (племінника

ОСОБА_3 ) звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що відкрилася після його смерті, а 27 грудня 2011 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, зокрема, на всю квартиру АДРЕСА_1 в цілому.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідно до 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Суди встановили, що ОСОБА_3 , як власник Ѕ частки спірного майна звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спірну квартиру.

Врахувавши, що нотаріальна контора, видавши свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_2 на всю спірну квартиру, порушила права ОСОБА_3 як співвласника квартири, суди дійшли вірного висновку, що ОСОБА_2 не мала права на спадщину після смерті ОСОБА_9 у вигляді спірної квартири в цілому.

Суди також встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 помер, що посвідчується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Богуславським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області (далі - Богуславський РВ ДРАЦС ГТУЮ у Київській області).

06 жовтня 2016 дружина ОСОБА_3 - ОСОБА_1 звернулася із заявою до нотаріальної контори, на підставі якої була заведена спадкова справа № 366/2016.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 10 жовтня

2016 провадження у справі зупинено до визначення правонаступника ОСОБА_3 , що вибув із процесу у зв`язку зі смертю.

13 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про відновлення провадження у справі, в якій просила залучити до участі у справі правонаступника ОСОБА_3 - його дружину ОСОБА_1 .

Таким чином, у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 у справі відбулося правонаступництво, тому суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про визнання права власності за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом

на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , після смерті її чоловіка - ОСОБА_3 .

Враховуючи вищевказані обставини, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про те, що суди безпідставно вважали ОСОБА_3 єдиним спадкоємцем після смерті його матері

ОСОБА_17 , так як, крім нього після її смерті, був інший спадкоємець - малолітній син померлої дочки ОСОБА_5 , який прийняв у спадок обов`язкову частку, що набула б його мати ОСОБА_4 , якби була живою на момент смерті своєї матері ОСОБА_3 , не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.

ОСОБА_4 - на час своєї смерті мати малолітнього покійного ОСОБА_3 , померла раніше ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) своєї матері ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), отже, після її смерті за правом представлення право на спадкування отримував її онук відповідно до вимог статті 1266 ЦК України.

Разом з тим, ОСОБА_5 (баба ОСОБА_8 ) склала заповіт, відповідно до якого спірне майно, зокрема, Ѕ частину квартири

АДРЕСА_1 , заповіла своєму сину - ОСОБА_3 .

Відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Дочка ОСОБА_5 - ОСОБА_4 (яка була матір`ю малолітнього ОСОБА_8 ) не успадкувала обов`язкової частки у спадщині своєї матері, оскільки померла раніше неї. Отже, враховуючи цю обставину, ОСОБА_8 за умови наявності заповіту у померлої ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 не мав права на спадкування після її смерті.

Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (статті 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині незалежно від змісту заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, наведенні в касаційній скарзі, Верховним Судом відхиляються, оскільки судами попередніх інстанцій правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права, висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 вересня

2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 18 січня

2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська А. І. Грушицький В. В. Сердюк