Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 205/5231/17

провадження № 61-10797св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2018 року у складі судді Шавулик В. С. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 квітня 2019 року в складі колегії суддів: Варенко О. П., Лаченкової О. В., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 мешкає у належному позивачу домоволодінні АДРЕСА_1 , без правових на те підстав та відмовляється у добровільному порядку його звільнити.

У зв`язку із вищезазначеним, просило виселити відповідача з домоволодіння АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення та зі зняттям з реєстраційного обліку у вказаному домоволодінні.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що порушено право на житло малолітньої дитини, а тому відсутні підстави для виселення.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 квітня 2019 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2018 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Суд апеляційної інстанції виходив із того, що право користування майном члена сім`ї власника житла пов`язано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи, висновок суду першої інстанції про необхідність згоди органів опіки та піклування при виселенні не відповідає нормам чинного законодавства, оскільки така згода необхідна лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується. Проте в матеріалах справи відсутні докази отримання ОСОБА_1 вимоги про добровільне виселення, а тому заявлений позов, з урахуванням встановлених обставин, є передчасним.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі № 205/5231/17 та витребувано її з Ленінського районного суду м. Дніпропетровська.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У червні 2019 року та АТ «Мегабанк» подало касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що позивачем було направлено позивачу письмову вимогу про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку, однак відповідачем вимоги позивача виконані не були, а тому позивач звернувсь до суду.

Узагальнені доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ПАТ «КБ «ПриватБанк» є власником домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки про склад сім`ї, наданої квартальним комітетом № 54 27 вересня 2017 року, за адресою, АДРЕСА_1 , зареєстрована відповідач з її неповнолітньою донькою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Неповнолітня ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час укладення договору іпотеки не була зареєстрована у спірному будинку та не мала права користування ним.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2015 року та рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2016 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки № DNG0G100002220 від 22 червня 2007 року, укладеного між сторонами, у задоволенні позовних вимог ПАТ «КБ «Приватбанк» про виселення, зокрема, відповідача відмовлено.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2016 року вступило в законну силу та доказів його скасування матеріали справи не містять.

Крім того, зазначеним рішенням апеляційної інстанції визначено, що виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки відстрочити до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року.

14 червня 2017 року рекомендованим листом позивачем відповідачу ОСОБА_1 була направлена письмова вимога (претензія) протягом одного місяця звільнити домоволодіння АДРЕСА_1 , проте у матеріалах справи відсутні докази отримання ОСОБА_1 таких вимог.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статі 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до положень частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Зазначений правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

З таким правовим висновком погодилася і Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-317цс18.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Апеляційний суд зазначене не врахував та формально підійшов до встановлення фактичних обставин справи. По суті, апеляційний суд виходив лише з одного факту, а саме, що банк направляв відповідачу письмову вимогу про добровільне виселення, проте оскільки в матеріалах справи відсутні докази отримання ОСОБА_1 таких вимог, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Проте суд апеляційної інстанції вищенаведених норм права не врахував, не витребував та не дослідив договору іпотеки від 22 червня 2007 року та не встановив за рахунок яких коштів було придбано іпотечне майно.

Встановлення зазначених фактичних обставин, їх дослідження та первинна правова оцінка відноситься до повноваження суду першої та апеляційної інстанції, а без цього ухвалити законне, обґрунтоване й справедливе рішення Верховного Суду є неможливим.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не може вважатись законним й обґрунтованим, а тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України воно підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно з пунктами 1 та 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 квітня 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

В. М. Коротун

В. П. Курило