ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 року

м. Харків

справа № 641/5304/15-ц

провадження № 22-ц/818/3161/19

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Сащенко І.С., Котелевець А.В.,

учасники справи:

позивач: Державне підприємство «Завод імені В.О. Малишева»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: Комінтернівський районний відділ у місті Харкові ГУ ДМС України в Харківській області, Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради,

розглянув в порядку спрощеного провадження в м. Харкові цивільну справу за позовом Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Комінтернівський районний відділ у місті Харкові ГУ ДМС України в Харківській області, Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про виселення, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2015 року, ухвалене суддею Мельник І.М., -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року Державне підприємство «Завод імені В.О. Малишева» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Комінтернівський районний відділ у місті Харкові ГУ ДМС України в Харківській області, Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про виселення.

Позов мотивовано тим, що у період часу з 01 жовтня 1987 року по 20 червня 1991 року ОСОБА_1 працював в ДП «Завод ім. В.О. Малишева». На період роботи відповідачу було надано службове жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1 згідно Рішення від 04 жовтня 1988 року №340-8. В червні 1991 року відповідач звільнився з ДП «Завод ім. В.О. Малишева» за власним бажанням. В документах про звільнення зазначено про звільнення з заводу зі звільненням службового житла. Вважає, що відповідач ОСОБА_1 , звільнившись з підприємства за власним бажанням, втратив право на проживання в наданому йому спірному службовому приміщенні, а тому підлягає виселенню разом з іншими відповідача із спірного службового житла без надання іншого жилого приміщення.

В судове засідання суду першої інстанції сторони не з`явились. Від представника позивача надійшла заява щодо заочного розгляду справи.

Заочним рішенням позов ДП «Завод імені В.О. Малишева» - задоволено.

Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 із службового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ДП «Завод імені В.О. Малишева» судовий збір у розмірі 243,60грн.

Ухвалою цього ж суду від 08 квітня 2019 року заяву відповідача ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись із зазначеними судовим рішенням, ОСОБА_4 в особі свого представника ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій, з посиланнями на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушенням судом норм процесуального права, просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове про відмові в позові.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що жоден з відповідачів не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Вказує, що відповіді не можуть бути виселені зі спірного приміщення, оскільки тривали час у ньому проживають.

Крім того, матеріали справи не містять доказів, що спірне приміщення має статус службового, оскільки відповідно до рішення Харківської міської ради №116/05 від 06 липня 2005 року спірне житло передано до комунальної власності м. Харкова.

Також зазначає, що суд першої інстанції не враховано той факт, що судом вже постановлене рішення з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет спору і з тих самих підстав, яке набрало законної сили.

Так, рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 березня 1992 року було відмовлено ДП «Завод ім. В.О. Малишева» про виселення ОСОБА_1 із спірного службового приміщення.

Поміж всього, позивачем не надано доказів, що існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу.

У відзиві на апеляційну скаргу ДП «Завод ім. В.О. Малишева» зазначає, що наявність рішення Харківської міської ради №116/05 від 06 липня 2005 року спірне житло передано до комунальної власності м. Харкова, не має значення для розгляду справи, адже факт передання гуртожитку до комунальної власності не позбавляє його статусу «службове житлове приміщення».

Факт того, що спірне житло належить до службового житлового приміщення підтверджується рішення ВК Комінтернівської районної ради народних депутатів №340-8 від 04 жовтня 1988 року затвердженого рішення адміністрації ЖКУ ВО «Завод ім. Малишева» про надання службової житлової площі працівникам, серед яких значить ОСОБА_1 .

Щодо посилань на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 березня 1992 року, то вказаним рішенням не вирішувалося питання щодо виселення ОСОБА_4 зі службової квартири. Більш того, із наданого рішення не вбачається, якими самими підставами керувався суд при його винесенні.

Оскільки ОСОБА_1 звільнився за власним бажаннями, він тратив право на користування спірним житлом, чим і позбавив права користуванням ним членів своєї сім`ї - відповідачів по справі.

Також вказує, що існує велика черга працівників, які претендують на заселення гуртожиток, що підтверджується відповідними заявами працівників.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 18 червня 2019 року відповідно до вимог ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, вислухав суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи позовні вимоги про виселення відповідачів, суд першої інстанції виходив із доведеності заявлених позовних вимог.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Звертаючись із даним позовом, позивач посилався на те, що ОСОБА_1 працював в ДП «Завод ім. В.О. Малишева» і на період роботи відповідачу було надано службове жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1 згідно Рішення від 04 жовтня 1988 року №340-8. В червні 1991 року відповідач звільнився з ДП «Завод ім. В.О. Малишева» за власним бажанням. В документах про звільнення зазначено про звільнення з заводу зі звільненням службового житла. Вважає, що відповідач ОСОБА_1 , звільнившись з підприємства за власним бажанням, втратив право на проживання в наданому йому спірному службовому приміщенні, а тому підлягає виселенню разом з іншими відповідача із спірного службового житла без надання іншого жилого приміщення.

Згідно довідки КП «Жилкомсервіс» дільниця № 25 від 23.03.2015 року, ОСОБА_1 проживає в квартирі АДРЕСА_2 , що належить територіальній громаді м. Харкова. (а.с.14).

До апеляційної скарги апелянтом надано копію рішення Харківської міської ради від 06.07.2005 року № 116/05 Про комунальну власність, із тексту якого вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_3 переданий до комунальної власності міста на підставі рішення ХУІ сесії Харківської міської ради ІУ скликання від 24.09.2003 року № 191/03 «Про комунальну власність м. Харкова». (а.с.90).

Згідно з ч. 1-2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи право суддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно положень ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу способами, які не заборонені законом, перелік яких не є вичерпним.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.318 ЦК України суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу.

Частиною 1 та 2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Отже, власником спірного житлового приміщення на час подання позову є територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради.

Будь-яких доказів того, що ДП «Завод імені В.О. Малишева» є власником або користувачем спірного житла, матеріали справи не містять.

Крім того, будь-яких доказів того, що спірне житлове приміщення на час подання позову є службовим також матеріали справи не містять.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасування з ухваленням нового про залишення позову Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» без задоволення.

Згідно п.п.1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судовий витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - задовольнити.

Заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2015 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Комінтернівський районний відділ у місті Харкові ГУ ДМС України в Харківській області, Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про виселення - залишити без задоволення.

Стягнути з Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» (юридична адреса: вул. Плеханівська, буд.126, м. Харків, на користь ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 365,40грн. (триста шістдесят п`ять гривень 40коп.).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 06 серпня 2019 року.

Головуючий І.П. Коваленко

Судді І.С. Сащенко

А.В. Котелевець