КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 759/8999/15
Головуючий у суді І інстанції - Уляновська О.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/316/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря Удовиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_6, ОСОБА_4 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» про визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся до суду першої інстанції із вказаним позовом, який мотивовано тим, що 01 лютого 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір позики на строк до 31 грудня 2012 року. Відповідно до умов даного договору відповідач отримав від позивача грошові кошти у сумі 80 000 доларів США для придбання квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до п.2.3.2 договору позики ОСОБА_4 зобов'язався передати ОСОБА_2 в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 у випадку неспроможності повернути позивачу грошові кошти в повному обсязі.

В позовній заяві вказується, що відповідно до отриманого листа від відповідача від 12 травня 2015 року останній повідомив про неспроможність повернути борг, що виник за договором позики, а також укласти договір іпотеки вказаної квартири, оскільки відсутні грошові кошти та ним було укладено договір дарування спірної квартири від 05 травня 2010 року з ОСОБА_5. Окрім того, зазначається, що даний договір дарування від 05 травня 2010 року було укладено з метою уникнення ризику арешту та конфіскації належного ОСОБА_4 майна й не був направлений на реальне настання правових наслідків.

Враховуючи вищевикладене, представник позивача просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2, який укладено 05 травня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та скасувати запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_2 у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Згідно з уточненою позовною заявою, поданою представником ОСОБА_6 - ОСОБА_7 вбачається, що відповідно до договору відступлення права вимоги за договором позики від 01 лютого 2006 року, укладеного 06 квітня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, позивача у даній справі було замінено його правонаступником - ОСОБА_6 і уточнено позовні вимоги.

Зокрема, 16 лютого 2018 року позивач у справі ОСОБА_8 подав до суду уточнену позовну заяву до відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та просив визнати недійсним договір дарування квартири з підстав передбачених ст. 203 ч.5, та ст. 234 ЦК України, а саме за фіктивності вказаного правочину, а саме укладення його без настання реальних правових наслідків.

При цьому позивач додатково зазначив, що волевиявлення дарувальника ОСОБА_4 не було вільним оскільки на час укладення вказаного правочину відносно нього проводилася перевірка правоохоронними органами, а тому з метою уникнення від небажаних наслідків як то конфіскації майна і був укладений даний правочин.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 26 вересня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, яку обґрунтовував тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі було досліджено обставини справи, а саме не було враховано, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували у шлюбних відносинах і є подружжям, а тому, укладаючи договір дарування, ними було реалізовано план щодо уникнення відповідальності як перед ОСОБА_2, так і перед правоохоронними органами у випадку конфіскації майна. Апелянт також вважає, що висновок суду щодо недоведеності недійсності правочину не відповідає обставинам справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази факту проведення щодо ОСОБА_4 перевірок та розслідувань правоохоронними органами, тобто існування реального ризику конфіскації майна. Окрім того, ОСОБА_5 визнала, що вона усвідомлювала, що договір дарування квартири укладається з метою уникнення арешту та конфіскації в рамках кримінального переслідування.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_6 просив скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 вересня 2018 року та ухвалити нове, яким визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 05 травня 2010 року та скасувати запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_2 у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_4 також подав апеляційну скаргу, яку мотивує тим, що придбання ним спірної квартири було здійснено в інтересах сім'ї, а суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, що договір дарування квартири було укладено подружжям з метою уникнення відповідальності перед правоохоронними органами і не мав на меті настання передбачених правових наслідків. Про зазначений факт також свідчить несплата ОСОБА_5 податку на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті внаслідок виникнення доходу в обдаровуваного та проведення державної реєстрації права власності тільки через 3 місяці після укладення договору дарування.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просив скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 вересня 2018 року та ухвали нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

03 грудня 2018 року на адресу суду надійшов відзив на апеляційні скарги від ОСОБА_5, відповідно до якого відповідачка зазначає, що доводи апелянтів є безпідставними, а рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Свої заперечення на апеляційні скарги позивача та відповідача ОСОБА_4 відповідачка ОСОБА_5 мотивувала тим, що відповідач у справі ОСОБА_4, будучи її чоловіком та батько їх двох дітей дійсно 05 травня 2010 року подарував їй вказану квартиру. Зазначений договір був реальний, а не фіктивний, оскільки вона вказаний дар прийняла та оформила право власності на отримане в дар майно в БТІ. Та відповідно з 2010 року сплачує відповідні комунальні платежі та користується вказаною квартирою як власник цього майна разом із своїми синами.

При апеляційному розгляді справи, представник позивача ОСОБА_6 , адвокат ОСОБА_9 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, рішення суду вважає незаконним, виходячи з того, що сторони договору позики, право вимоги по якому позивачем придбано, домовилися проте, що в разі не можливості виконання позичальником (ОСОБА_4.) своїх зобов'язань в частині повернення коштів він передає в іпотеку квартиру, яка є предметом дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Оскільки позичальник не виконав зобов'язання і при цьому подарував квартиру ОСОБА_5 просив визнати вказаний договір дарування недійсним.

Відповідачка ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_10 при апеляційному розгляді заперечили проти задоволення апеляційної скарги, просили її залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, як таке що постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. При цьому зазначили, що договір дарування квартири, що укладений 5 травня 2010 року між відповідачем ОСОБА_4 та відповідачкою ОСОБА_5 укладався з дотриманням норм чинного Цивільного законодавства та з реальною метою передачі вказаної квартири останній. Даний договір був виконаний квартира фактично перейшла у власність ОСОБА_5, та право власності на неї було зареєстрований в БТІ, а майно передано, що свідчить про виконання сторонами договору умов вказаного договору.

Крім того відповідачка ОСОБА_5 зазначила, що укладення вказаного дарування не порушувало права позивачки ОСОБА_2 на час подачі вказаного позову, і на час укладення договору дарування, так як і не порушує права ОСОБА_6, оскільки на час укладення договору дарування ніяких обтяжень на спірну квартиру не було.

Відповідач ОСОБА_4, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи ( а.с. 225 т.3), в судове засідання не з'явився, як і не з'явився його представник ОСОБА_11, з якою відповідач уклав відповідний договір про надання правничої допомоги. (а.с.108 -110 т.3).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_9, відповідачку ОСОБА_5, та її представника ОСОБА_10, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що 01 лютого 2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали договір позики, відповідно до п. 1.1 якого позикодавець передав позичальнику у власність грошові кошти у розмірі 80 000 доларів США для купівлі квартири АДРЕСА_3, а позичальник зобов'язався повернути позику з процентами. Відповідно до п.1.2 договору позика надається строком до 31 грудня 2012 року (а.с. 7-8 т. 1).

Пунктом 2.2.2 договору визначено право позикодавця вимагати укладення договору іпотеки квартири, яку має намір придбати позичальник, у випадку неможливості повернення повної суми позики. Позичальник зобов'язується повідомити позикодавця про неможливість повернення позики та передати позикодавцю в іпотеку квартиру АДРЕСА_4, у випадку неспроможності повернути позику в повному обсязі (п. 2.3.2).

01 лютого 2006 року та 08 вересня 2006 року ОСОБА_4 на підставі розписки підтвердив отримання коштів від ОСОБА_2 на загальну суму 80 000 доларів США (а.с. 9-10 т. 1).

24 лютого 2006 року між АКБ «Форум» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №35/06/01-N, в силу якого банк надав позичальнику кредит для купівлі квартири на вторинному ринку нерухомості у сумі 100 000 доларів США (п.1.1). Забезпеченням повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування та можливої неустойки є договір іпотеки квартири АДРЕСА_4 (п. 2.1) (а.с. 106-107 т.1)

24 лютого 2006 року АКБ «Форум» та ОСОБА_4 уклали договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно, а саме, квартира АДРЕСА_4. На вказане майно нотаріусом накладено заборону відчуження (а.с. 128-131 т. 2).

У зв'язку з виконанням ОСОБА_4 зобов'язань по кредитному договору, 04 жовтня 2007 року АКБ «Форум» звернулося до приватного нотаріуса з листом про зняття заборони відчуження квартири (а.с. 85 т. 2).

05 травня 2010 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали договір дарування квартири, відповідно до умов якої остання прийняла в дар від дарувальника безоплатно квартиру АДРЕСА_3, що належала дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24 лютого 2006 року (а.с. 11-12 т. 1).

09 серпня 2010 року здійснено державну реєстрацію права власності на вищевказану квартиру за ОСОБА_5 Відомості у Державного реєстру іпотек щодо майна відсутні (а.с. 13-14 т. 1).

Відповідно до довідки форми №3 від 15 липня 2015 року у квартирі АДРЕСА_3 з 23 листопада 2007 року зареєстрованими є ОСОБА_5-власник, ОСОБА_12-син, ОСОБА_13-син (а.с. 84 т. 2).

Після закінчення строку дії договору ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_4 з вимогою про повернення позики, а в разі неможливості повернення грошових коштів - укласти договір іпотеки квартири (а.с. 31 т. 1).

12 травня 2015 року ОСОБА_4 повідомив про відсутність можливості повернення коштів та укладення договору іпотеки квартири АДРЕСА_3 (а.с. 32 т. 1).

Ухвалою суду від 19 травня 2015 року задоволено заяву представника ОСОБА_2, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 51-52 т. 1).

01 вересня 2017 року до суду першої інстанції надійшов договір відступлення права вимоги від 06 квітня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, відповідно до п. 1.1 якого первісний кредитор відступає на користь нового кредитора усі свої права і обов'язки позикодавця за договором позики від 01 лютого 2006 року, укладеного з ОСОБА_4 (а.с. 49 т. 3).

Ухвалою суду від 29 січня 2018 року до участі у справі в якості правонаступника позивача залучено ОСОБА_6 (а.с. 67 т. 3).

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що позивачем не доведено, що укладенням вказаного договору дарування порушується його права, оскільки належних та допустимих доказів про наявність належним чином оформлених обтяжень та час відчуження ОСОБА_4 свого майна не надано.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що зазначеним нормам рішення суду першої інстанції відповідає.

Так, відповідно до вимог ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Як вбачається із матеріалів справи 05 травня 2010 року ОСОБА_4 як власник квартири АДРЕСА_5 уклав договір з ОСОБА_5, згідно до умов якого передав безоплатно у власність останньої вказану квартиру, а ОСОБА_5 прийняла вказаний дар ( а.с. 11-14 т.1).

Відповідно до п. 6 вказаного Договору, дарувальник ОСОБА_4, підтвердив, що квартира, яка є предметом дарування на момент укладення вказаного договору нікому не продана, не подарована, незакладена, в спорі та під забороною не перебуває, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб як у межах, так і за межами України немає, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не внесена. (а.с.11 т.1).

Також приватним нотаріусом КМНО Борозенець Ю.Г., було перевірено наявність арештів, та заборон на відчуження квартири і в зв'язку з відсутністю таких ним було посвідчено вказаний договір у відповідності до вимог ст. 719 ч.2 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.1-ч.5 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Згідно ч.ч.1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину с недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Обґрунтовуючи позов позивач посилався на те, що вказаний договір дарування укладено за відсутності волевиявлення його сторін, без реального настання наслідків, є фіктивним, оскільки був укладений між відповідачами з метою збереження від конфіскації в кримінальних провадженнях, що на той період проводились відносно ОСОБА_4, який усвідомлював негативні наслідки, що можуть настати для нього, також посилався на те, що договір укладений без наміру настання наслідків, що обумовлені ним, укладений між близькими особами.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання спірного договору дарування передано майно, а саме - квартиру, що підтверджено самим договором дарування. Правочин вчинено після скасування заборони на відчуження квартири, що було накладено внаслідок існування боргових зобов'язань відповідача. На момент вчинення правочину заборони в реєстрі іпотек не було, реєстрацію права власності на квартиру внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідач з дітьми є зареєстрованими за місцезнаходженням квартири, договір між сторонами було укладено в належній формі та досягнуто згоди з усіх істотних умов та на його виконання передано майно.

Разом із тим, у судовому засіданні стороною позивача не доведено належними та допустимими доказам того, що спірний договір укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, є фіктивним.

Крім того суд враховує, що між позивачем ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_4 виникли правовідносини, що врегульовані ст. 1046 -1048 ЦК України, за яким позивач має право на отримання від відповідача ОСОБА_4 як позичальника, отримання грошових коштів, а не набуття права на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_6.

Доводи апеляційних скарг ОСОБА_6 та ОСОБА_4 зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують та не можуть бути підставою для скасування ухваленого у вказаній справі судового рішення .

Посилання відповідача ОСОБА_4 на порушення норм процесуального законодавства також не свідчать про незаконність рішення суду.

Частиною 3, 4 статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до законного та обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем ОСОБА_6 позовних вимог належними та допустимими доказами, зокрема позивачем не надано доказів на підтвердження того, що укладеним договором дарування від 05 травня 2010 року порушувалися права позикодавця ОСОБА_2 право вимоги якої придбав ОСОБА_6

Також позивач на думку колегії суддів не довів той факт, що договір дарування укладений фіктивно без наміру створити відповідні наслідки, а також те, що цим порушуються права позивача.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу як такі, що не спростовують висновків суду та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, а рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про неправильну оцінку фактичних обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими і не спростовують висновків суду, оскільки не призвели до порушення основних принципів цивільного процесуального законодавства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі і не вплинули на суть ухваленого рішення.

Керуючись ст. 12, 81, 263, 264, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_6, ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Мотивований текст постанови виготовлено та внесено до ЄДРСР 31 січня 2019 року.

Головуючий суддя: М.А.Яворський

судді: Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв