Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 372/2167/17

провадження № 61-13323св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач: перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації,

відповідачі: Обухівська районна державна адміністрація Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,

треті особи: ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , треті особи: ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , про визнання недійсними розпорядження, державних актів та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння,

за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Сидоренко Вікторії Володимирівни на рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 грудня 2018 року у складі судді Зінченко О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 05 червня 2019 року у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Волошиної В. М., Панченка М. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації (далі - КОДА) звернувся до суду з указаним позовом, який уточнив у процесі розгляду справи та остаточно просив: визнати поважними причини пропуску строку на звернення до суду з цим позовом та поновити його; визнати недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 26 серпня 2008 року № 1360 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 16-ом громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Української міської ради»; визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства: площею 2,0 га з кадастровим номером :04:072:0042 серії ЯЖ № 460581 від 23 лютого 2009 року; площею 2,0 га з кадастровим номером :04:072:0043 серії ЯЖ № 460582 від 23 лютого 2009 року; площею 2,0 га з кадастровим номером :04:075:0002 серії ЯЖ № 460584 від 23 лютого 2009 року; площею 2,0 га з кадастровим номером :04:075:0003 серії ЯЖ № 460585 від 23 лютого 2009 року; площею 2,0 га з кадастровим номером :04:075:0004 серії ЯЖ № 460586 від 23 лютого 2009 року; площею 2,0 га з кадастровим номером :04:075:0005 серії ЯЖ № 460587 від 23 лютого 2009 року; площею 2,0 га з кадастровим номером :04:075:0006 серії ЯЖ № 460588 від 23 лютого 2009 року; площею 2,0 га з кадастровим номером :04:075:0007 серії ЯЖ № 460589 від 23 лютого 2009 року; площею 2,0 га з кадастровим номером :04:075:0008 серії ЯЖ № 460590 від 23 лютого 2009 року; площею 2,0 га з кадастровим номером :04:075:0009 серії ЯЖ № 460591 від 23 лютого 2009 року; площею 2,0 га з кадастровим номером :04:075:0010 серії ЯЖ № 460592 від 23 лютого 2009 року; площею 2,0 га з кадастровим номером :04:075:0011 серії ЯЖ № 460593 від 23 лютого 2009 року; площею 2,0 га з кадастровим номером :04:075:0014 серії ЯЖ № 460501 від 23 лютого 2009 року; витребувати на користь держави в особі КОДА з незаконного володіння відповідачів вказані спірні земельні ділянки.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, перший заступник прокурора Київської області посилався на те, що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 26 серпня 2008 року № 1360 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 16-ом громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Української міської ради» передано ОСОБА_14 земельну ділянку загальною площею 1,9408 га, ОСОБА_13 земельну ділянку загальною площею 1,7611 га та передано у приватну власність 14 земельних ділянок по 2,0000 га кожна, наступним громадянам: ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_1 , ОСОБА_18 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 В подальшому, на підставі розпорядження Обухівської районної державної адміністрації оформлено право власності на вищевказані земельні ділянки в адміністративних межах Української міської ради з присвоєнням їм кадастрових номерів та видачею державних актів на право власності. ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 відчужили належні їм на праві власності земельні ділянки на користь ОСОБА_9 . Аналізом додержання вимог земельного законодавства на території Української міської ради Обухівського району Київської області установлено, що прийняття Обухівською районною державною адміністрацією розпорядження від 26 серпня 2008 року № 1360 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 16-ом громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Української міської ради», видача та реєстрація державних актів на право власності на земельні ділянки в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району за громадянами ОСОБА_1 , ОСОБА_18 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , а також подальше відчуження ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 трьох земельних ділянок по 2,0 га кожна ОСОБА_9 , а ОСОБА_18 - ОСОБА_2 та реєстрація за ними права власності здійснені незаконно. Через що, прокурор звернувся до суду з вимогами про визнання недійсними розпорядження Обухівської районної державної адміністрації, державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування спірних земельних ділянок з володіння відповідачів. Також просив визнати поважними причини пропуску позовної давності для звернення до суду з даним позовом посилаючись на те, що КОДА, яка відповідно до закону є розпорядником спірних земельних ділянок, про факт первинного порушення інтересів держави, внаслідок прийняття Обухівською районною державною адміністрацією оскаржуваного розпорядження, відомо не було. КОДА на захист порушених прав держави до суду не зверталась, тому у прокурора виникло право на звернення до суду у зв`язку з бездіяльністю цього органу. Про необхідність захисту прав та інтересів держави в судовому порядку прокурору стало відомо лише у 2015-2017 роках за результатами системного аналізу інформацій різних органів державної влади, установ та організацій, а саме Управління Держземагентства в Обухівському районі від 21 травня 2015 року, КДП «Київгеоінформатика» від 25 травня 2017 року, що підтверджують незаконне вилучення з державної власності земель водного фонду поза волею їх власника та землекористувача.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_2 посилалася на те, що вона набула право власності на земельну ділянку на законних підставах та в порядку, передбаченому законодавством України. Крім того, подала до суду заяву про застосування позовної давності та просила застосувати наслідки спливу строку звернення до суду та відмовити в задоволенні позову.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Обухівський районний суд Київської області рішенням від 21 грудня 2018 року позов задовольнив. Визнав недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 26 серпня 2008 року № 1360 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 16-ом громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Української міської ради». Визнав недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства: площею 2,0 га з кадастровим номером :04:072:0042 від 23 лютого 2009 року серії ЯЖ № 460581; площею 2,0 га з кадастровим номером :04:072:0043 від 23 лютого 2009 року серії ЯЖ № 460582; площею 2,0 га з кадастровим номером :04:075:0002 від 23 лютого 2009 року серії ЯЖ № 460584; площею 2,0 га з кадастровим номером :04:075:0003 від 23 лютого 2009 року серії ЯЖ № 460585; площею 2,0 га з кадастровим номером :04:075:0004 від 23 лютого 2009 року серії ЯЖ № 460586; площею 2,0 га з кадастровим номером :04:075:0005 від 23 лютого 2009 року серії ЯЖ № 460587; площею 2,0 га з кадастровим номером :04:075:0006 від 23 лютого 2009 року серії ЯЖ № 460588; площею 2,0 га з кадастровим номером :04:075:0007 від 23 лютого 2009 року серії ЯЖ № 460589; площею 2,0 га з кадастровим номером :04:075:0008 від 23 лютого 2009 року серії ЯЖ № 460590; площею 2,0 га з кадастровим номером :04:075:0009 від 23 лютого 2009 року серії ЯЖ № 460591; площею 2,0 га з кадастровим номером :04:075:0010 від 23 лютого 2009 року серії ЯЖ № 460592; площею 2,0 га з кадастровим номером :04:075:0011від 23 лютого 2009 року серії ЯЖ № 460593; площею 2,0 га з кадастровим номером :04:075:0014 від 23 лютого 2009 року серії ЯЖ № 460501. Витребував на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння: ОСОБА_9 земельні ділянки площею 2,0 га з кадастровим номером :04:072:0044, площею 2,0 га з кадастровим номером :04:075:0012, площею 2,0 га з кадастровим номером :04:075:0013; ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2,0 га з кадастровим номером :04:072:0042; ОСОБА_2 земельну ділянку площею 2,0 га з кадастровим номером :04:072:0043; ОСОБА_3 земельну ділянку площею 2,0 га з кадастровим номером :04:075:0002; ОСОБА_4 земельну ділянку площею 2,0 га з кадастровим номером :04:075:0003; ОСОБА_5 земельну ділянку площею 2,0 га з кадастровим номером :04:075:0004; ОСОБА_6 земельну ділянку площею 2,0 га з кадастровим номером :04:075:0005; ОСОБА_7 земельну ділянку площею 2,0 га з кадастровим номером :04:075:0006; ОСОБА_8 земельну ділянку площею 2,0 га з кадастровим номером :04:075:0007; ОСОБА_10 земельну ділянку площею 2,0 га з кадастровим номером :04:075:0008; ОСОБА_11 земельну ділянку площею 2,0 га з кадастровим номером :04:075:0009; ОСОБА_12 земельну ділянку площею 2,0 га з кадастровим номером :04:075:0010; ОСОБА_13 земельну ділянку площею 2,0 га з кадастровим номером :04:075:0011; ОСОБА_14 земельну ділянку площею 2,0 га з кадастровим номером :04:075:0014, загальною вартістю 328 972,16 грн, які розташовані в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Мотивував рішення суд першої інстанції тим, що земля, віднесена розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 26 серпня 2008 № 1360 до категорії земель із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, належала до земель водного фонду. Фактично відбулася незаконна зміна цільового призначення землі, яку було поділено на окремі ділянки, безоплатно приватизовано громадянами, що призвело до протиправного одержання вказаних земельних ділянок у власність. Поновлюючи позивачу строк на звернення до суду з цим позовом місцевий суд виходив з того, що таке рішення відповідатиме вимогам чинного законодавства щодо справедливого судочинства, ніяким чином не порушує чи обмежує процесуальні права відповідача, оскільки його доводи щодо пропуску строку позовної давності оцінені судом та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Київський апеляційний суд постановою від 05 червня 2019 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 грудня 2018 року залишив без змін.

Мотивував рішення апеляційний суд тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому виходив з безпідставності доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо можливості позивача дізнатися про незаконне отримання у приватну власність земельних ділянок водного фонду з посиланням на те, що питання обізнаності позивача повинно розглядатися через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належить контроль у сфері земельних відносин, а саме спеціально уповноваженого органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у сфері державного контролю за використанням та охороною земель, тоді як позивачем є КОДА. За відсутності будь-яких доказів поінформованості КОДА чи прокуратури про передачу у власність спірних земельних ділянок, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання поважними причини пропуску прокурором строку позовної давності і його поновлення.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У липні 2019 року представник ОСОБА_2 - адвокат Сидоренко В. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 червня 2019 року і ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій безпідставно зробили висновок про поважність причин пропуску прокурором позовної давності та поновлено цей строк, відхиливши доводи ОСОБА_2 про застосування наслідків позовної давності. Серед поважних причин пропуску позовної давності позивачем зазначено, що інформація про відведені у приватну власність земельні ділянки за рахунок земель водного фонду в загальнодоступних базах була відсутня та про необхідність захисту прав та інтересів держави прокурору стало відомо лише у 2015-2017 роках за результатами системного аналізу інформації різних органів державної влади, а саме управління Держземагентства в Обухівському районі Київської області від 21 травня 2015 року. Однак, зазначені обставини спростовуються інформацією щодо належної ОСОБА_2 земельної ділянки наявною в публічній кадастровій карті, яка є загальнодоступною з 01 січня 2013 року, в якій зазначено і тип власності спірної земельної ділянки. Крім того, ОСОБА_2 сплачувала земельний податок та виконувала всі обов`язки власника спірної земельної ділянки, тобто КОДА як державний орган до обов`язків якого відноситься, зокрема, контроль в сфері земельних ділянок, могла дізнатися про порушення свого права. Отже, період, коли прокурору стало відомо про необхідність захисту прав та інтересів держави в судовому порядку не може бути доказом поважності причин пропуску позовної давності. Судами не враховано того, що визначення категорії спірних земельних ділянок на предмет приналежності їх до земель водного фонду можливе після виготовлення проекту землеустрою щодо встановлення меж, розміру прибережної захисної смуги відповідно до статті 88 Водного кодексу України (далі - ВК України) та статті 60 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) і винесення її меж в натурі. Оскаржуване розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області за своєю правовою природою є актом індивідуальної дії, яке за юридичними наслідками є виконаним в силу самого факту їх прийняття, а тому є таким, що вичерпало свою дію одночасно з його прийняттям. Також касаційна скарга містить доводи про те, що ОСОБА_2 набула права власності на спірну земельну ділянку за цивільно-правовою угодою у порядку, визначеному законом, тобто є добросовісним набувачем, а тому відсутні правові підстави для витребування земельної ділянки з її володіння.

У вересні 2019 року заступник прокурора Київської області подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на те, що ці рішення є законними і обґрунтованими, судами попередніх інстанцій правильно застосовано норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дано належну правову оцінку доказам, наданим сторонами. Спірні земельні ділянки відносяться до земель водного фонду України, а законодавством встановлено особливий режим їх використання, тобто спірні землі не могли передаватися у власність громадян. Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про її відсутність, оскільки її розміри встановлені законом та фактичним розташуванням. Крім того, законодавством не передбачено можливості відведення земель водного фонду, в тому числі на території островів, для ведення особистого селянського господарства, більше того, взагалі заборонено розорювання земель водного фонду. Безпідставним є доводи касаційної скарги щодо можливості позивача дізнатися про незаконне отримання у приватну власність земельних ділянок водного фонду з посиланням на те, що питання обізнаності позивача повинно розглядатися через призму обізнаності його органів та інших осіб до компетенції яких належить контроль у сфері земельних відносин, так як позивачем у цій справі є КОДА.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

02 вересня 2019 року справа № 372/2167/17 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 02 грудня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 26 серпня 2008 року № 1360 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 16-ом громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Української міської ради» передано 16-ти громадянам безкоштовно у приватну власність земельні ділянки загальною площею 31,7019 га для ведення особистого селянського господарства. Зокрема, ОСОБА_14 передано земельну ділянку загальною площею 1,9408 га, ОСОБА_13 - площею 1,7611 га та передано у приватну власність 14 земельних ділянок, по 2,0000 га кожна, наступним громадянам: ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_1 , ОСОБА_18 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12

В подальшому, згідно з інформацією управління Держземагентства в Обухівському районі Київської області від 21 травня 2015 року № 10-10003-0.2-1837/2-15, на підставі вищевказаного розпорядження Обухівської районної державної адміністрації оформлено право власності на земельні ділянки по 2,0 га кожна загальною площею 32 га для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Української міської ради з присвоєнням їм кадастрових номерів та видачею 23 лютого 2009 року державних актів на право власності наступним громадянам: ОСОБА_1 державний акт серії ЯЖ № 460581 на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим :04:072:0042; ОСОБА_18 державний акт серії ЯЖ № 460582 на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим :04:072:0043; ОСОБА_3 державний акт серії ЯЖ № 460584 на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим :04:075:0002; ОСОБА_4 державний акт серії ЯЖ № 460585 на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим :04:075:0003; ОСОБА_5 державний акт серії ЯЖ № 460586 на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим :04:075:0004; ОСОБА_6 державний акт серії ЯЖ № 460587 на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим :04:075:0005; ОСОБА_7 державний акт серії ЯЖ № 460588 на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим :04:075:0006; ОСОБА_8 державний акт серії ЯЖ № на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим :04:075:0007; ОСОБА_10 державний акт серії ЯЖ № на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим :04:075:0008; ОСОБА_11 державний акт серії ЯЖ № 460591 на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим :04:075:0009; ОСОБА_12 державний акт серії ЯЖ № 460592 на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим :04:075:0010; ОСОБА_13 державний акт серії ЯЖ № 460593 на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим :04:075:0011; ОСОБА_14 державний акт серії ЯЖ № 460501 на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим :04:075:0014.

ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 відчужили належні їм на праві власності три земельні ділянки по 2,0000 га кожна на користь ОСОБА_9 , у зв`язку з чим останнім отримано у приватну власність земельні ділянки, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства яким присвоєно кадастрові номери: :04:072:0044 площею 2,000 га, :04:075:0012 площею 2,000 га, :04:075:0013 площею 2,000 га в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області, а також ОСОБА_18 здійснив відчуження земельної ділянки на користь ОСОБА_2 .

З інформації управління Держгеокадастру в Обухівському районі від 23 січня 2017 року № 10-10003-99.2-198/2-17 встановлено, що згідно з програмним комплексом Державного земельного кадастру «Національна кадастрова система» ОСОБА_9 є власником вищевказаних земельних ділянок, проте другі примірники державних актів на право власності та землевпорядна документація на ці земельні ділянки до архіву управління не передавалися.

З листа Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» від 25 травня 2017 року № 01-01/338 встановлено, що земельні ділянки з кадастровими номерами: :04:072:0042, :04:072:0043, :04:072:0044, :04:075:0002, :04:075:0003, :04:075:0004, :04:075:0005, :04:075:0006, :04:075:0007, :04:075:0008, :04:075:0009, :04:075:0010, :04:075:0011, :04:075:0012, :04:075:0013, :04:075:0014 повністю накладаються на землі водного фонду, а саме на оточений водою острів на річці Козинка та на водну поверхню.

Листом Центральної геофізичної обсерваторії від 24 листопада 2016 року № 17-08/2005 повідомлено, що «рукав Козинка » є частиною річки Дніпро, який згідно статті 79 ВК України відноситься до великих річок, у зв`язку з чим прибережна захисна смуга має становити 100 м.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Зі змісту касаційної скарги та з врахуванням принципу диспозитивності вбачається, що судові рішення оскаржені фактично в частині вирішення вимог заявлених до ОСОБА_2 (іншими відповідачами - власниками спірних земельних ділянок - не оскаржені ні в апеляційному ні в касаційному порядку), а тому переглядаються Верховним Судом лише в частині вирішення вказаних вимог.

Згідно зі статтями 263-265 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. В мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення відповідають не у повній мірі.

За змістом статей 13, 19 Конституції України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно до положень статей 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі сільськогосподарського призначення й землі водного фонду; віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання відповідно до статті 21 ЗК України недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

Згідно зі статтею 3 ВК України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. До водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.

Відповідно до частини першої статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Крім того, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоч і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню водного фонду.

Згідно з положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, чинних на час виникнення правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. Отже, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча і не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Статтею 59 ЗК України встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Так, хоча й у частині першій статті 59 ЗК України передбачено, що такі землі можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності, разом з тим стаття 59 ЗК України у частинах другій-четвертій закріплює обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість їх використання для визначених цілей на умовах оренди.

Відповідно до пункту «ґ» частини третьої статті 83 ЗК України та пункту «д» частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду, які перебувають у державній або комунальній власності взагалі не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України, зокрема, громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (частина друга статті 59 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).

За змістом положень ЗК України землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерела; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.

Так, згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.

Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо.

Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Непридатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

З листа Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» від 25 травня 2017 року № 01-01/338 встановлено, що земельні ділянки з кадастровими номерами: :04:072:0042, :04:072:0043, :04:072:0044, :04:075:0002, :04:075:0003, :04:075:0004, :04:075:0005, :04:075:0006, :04:075:0007, :04:075:0008, :04:075:0009, :04:075:0010, :04:075:0011, :04:075:0012, :04:075:0013, :04:075:0014 повністю накладаються на землі водного фонду, а саме на острів на річці Козинка і повністю оточені водою.

Листом Центральної геофізичної обсерваторії від 24 листопада 2016 року № 17-08/2005 повідомлено, що «рукав Козинка » є частиною річки Дніпро, який згідно статтею 79 ВК України відноситься до великих річок, у зв`язку з чим прибережна захисна смуга має становити 100 м.

Таким чином, судами попередніх інстанцій правильно надано оцінку зазначеним доказам та встановлено, що спірні земельні ділянки накладаються на 100 метрову прибережну захисну смугу, рішення Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 26 серпня 2008 року № 1360 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 16-ом громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Української міської ради» прийняте всупереч вимог земельного і водного законодавства України, державні акти на вказані земельні ділянки підлягають скасуванню.

Разом з цим, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій не врахували наступного.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Згідно із частиною другою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час звернення позивача до суду з цим позовом (далі - ЦПК України 2004 року) у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Одним з таких органів є прокуратура, на яку пунктом 2 статті 121 Конституції України у редакції, яка діяла на час пред`явлення позову, покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

ОСОБА_2 в суді першої інстанції заявила клопотання про застосування позовної давності.

Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

З огляду на положення статті 261 ЦК України, статті 56 ЦПК України, суд повинен з`ясувати, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави в особі КОДА з вищезазначеним позовом. Це право пов`язане з моментом, коли саме повноважному органу, а саме КОДА, право якого порушене, стало відомо чи могло стати відомо про таке порушення.

Зазначене узгоджується із висновками висловленими Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95цс18); від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц (провадження № 14-101цс18); від 05 червня 2018 року у справі № 359/2421/15-ц (провадження № 14-168цс18); від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18); від 20 листопада 2018 року у справі № 372/2592/15-ц (провадження № 14-339цс18); від 30 січня 2019 року у справі № 357/9328/15-ц, (провадження № 14-460цс18).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган.

Враховуючи те, що прокурор пред`явив позов в інтересах держави в особі КОДА, суди попередніх інстанцій не з`ясували, коли зазначений орган довідався або міг довідатися про порушення його права та чи є у нього поважні причини для поновлення строку на звернення за захистом прав. Держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Поновляючи позивачу строк на звернення до суду з цим позовом, місцевий суд виходив з того, що таке рішення відповідатиме вимогам чинного законодавства щодо справедливого судочинства, ніяким чином не порушує чи обмежує процесуальні права відповідача, оскільки його доводи щодо пропуску строку позовної давності оцінені судом та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. При цьому місцевий суд посилався на правовий висновок Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі № 3-604гс16, згідно з яким право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника, а тому положення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна у порядку статті 388 ЦК України не застосовуються.

Такий висновок суду є помилковим, оскільки вирішуючи виключну правову проблему, сформульовану Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 18 квітня 2018 року, для забезпечення єдності судової практики, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15 (№ 3-604гс16), а також висновку Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 29 березня 2018 року у справі № 904/10673/16 про те, що приписи про позовну давність до позовних вимог про витребування майна не застосовуються.

Апеляційний суд на зазначені положення закону також достатньої уваги не звернув, а вирішуючи спір, виходив лише із того, що прокуратурі про порушене право стало відомо тільки у 2015-2017 роках за результатами системного аналізу інформації різних органів державної влади.

Таким чином, суди попередніх інстанцій, вищевказаних положень закону та обставин справи не врахували, належним чином доводів ОСОБА_2 про пропуск позовної давності не перевірили.

В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення у цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій.

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до апеляційного суду для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Сидоренко Вікторії Володимирівни задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 05 червня 2019 року в частині вирішення позовних вимог заявлених до ОСОБА_2 скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська
Судді: С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
В. М. Коротун В. П. Курило