КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 753/16397/14-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/3428/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

при секретарі - Слободяник Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 грудня 2014 року, ухвалене під головуванням судді Лужецької О.Р., по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2014 року позивач звернувся із зазначеним позовом на обґрунтування якого зазначив, що 10 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 0 (відповіднодо додаткової угоди сторін реєстраційний номер було змінено на 1), за умовами якого Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 118 000,00 доларів США зі сплатою 11,3 % річних на строк з 10 вересня 2007 року по 10 вересня 2037 року.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань, 10 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2, відповідно до якого відповідач передав банку в іпотеку нерухоме майно - однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого, позивач набув права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, у т.ч. за вищевказаними договорами кредиту і іпотеки.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка станом на 05 серпня 2014 року становила 2 320 268,76 грн., з яких: за додатковою угодою № 1 сума заборгованості за кредитом - 1 390 652,18 грн., сума заборгованості за відсотками - 906 608,17 грн., за кредитним договором № 0 відсотки - 23 008,42 грн., а тому позивач просив в рахунок виконання основного зобов'язання ОСОБА_1 щодо оплати заборгованості за вищевказаним кредитним договором, звернути стягнення заборгованості шляхом передачі іпотекодержателю предмета іпотеки у власність та визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки, а саме однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 43,30 кв.м., житловою площею 21,30 кв.м., та стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі 3 654,00 грн. (а.с.2-7)

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 16 грудня 2014 рокупозов ПАТ «Дельта Банк» задоволено. В рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості у розмірі 2 320 268,76 грн. за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 10 вересня 2007 року та Додатковою угодою № 1 до Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 10 вересня 2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру АДРЕСА_4 загальною площею 43,30 кв.м., житловою площею 21,30 кв.м. шляхом передачі Іпотекодержателю - ПАТ «Дельта Банк» права власності на вказане майно. Визнано за ПАТ «Дельта Банк» право власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_4 загальною площею 43,30 кв.м., житловою площею 21,30 кв.м. Припинено право власності Іпотекодавця ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_4 загальною площею 43,30 кв.м., житловою площею 21,30 кв.м., в тому числі право володіння, користування та розпорядження вказаною квартирою. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» судовий збір в розмірі 3654,00 грн. Зупинено виконання рішення суду на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що виходячи з положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. (а.с.83-87)

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 07 грудня 2018 року заяву адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 грудня 2014 року залишено без задоволення. (а.с.128, 130-131)

Не погодившись з рішенням районного суду, 08 січня 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_3 подала до суду апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. На обґрунтування скарги зазначила, що суд неповно з'ясував обставини справи, не врахував фактичних обставин та дійшов помилкового висновку про задоволення позову. Вказувала, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивачем не заявлялися вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору про надання споживчого кредиту. У позовній заяві позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № б/н від 10 вересня 2007 року, однак відповідач ніколи не укладав з позивачем такого договору, а наданий суду іпотечний договір №61972 від 10 вересня 2007 року укладався для забезпечення зобов'язань за кредитним договором № 0 від 10 вересня 2007 року та договором про надання споживчого кредиту від 10 вересня 2007 року за № 0/2, які відсутні в матеріалах справи та щодо яких не заявлено жодних вимог. Зазначила, що ОСОБА_1 не було повідомлено про відступлення права вимоги за іпотечним договором і в матеріалах справи відсутні документи, що підтверджують відступлення таких вимог за будь-яким іпотечним договором. Крім цього, рішенням Печерського районного суду міста Києва від 04 травня 2011 року вже було ухвалено рішення у справі № 2-658/11, згідно якого із ОСОБА_1 достроково повністю стягнуто заборгованість перед АКІБ «УкрСиббанк», що виключає можливість повторного стягнення заборгованості за таким договором. (а.с.134-139)

Відповідно до пункту 9 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

В судовому засіданні представники ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_3 і адвокат ОСОБА_4 підтримали скаргу і просили її задовольнити, представник ПАТ «Дельта Банк» - Сидоренко Н.М. заперечувала проти скарги і просила залишити її без задоволення.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Належне сповіщення ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_3 не заперечувала, про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. (а.с. 204-205)

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом установлено, що 10 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з умовами якого банк надав відповідачу кредит у сумі 118 000,00 доларів США зі сплатою 11,3 % річних на строк до 10 вересня 2037 року. (а.с.8-15)

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань, 10 вересня 2007 року між Банком і відповідачем ОСОБА_1 був укладений і нотаріально посвідчений договір іпотеки № 61972 -однокімнатноїквартиризагальноюплощею43,30кв.м.,жилоюплощею21,30кв.м.,що знаходитьсяза адресоюАДРЕСА_2.(а.с.45-48)

26 лютого 2009 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 10 вересня 2007 року, згідно якої сторони домовились, що для ідентифікації договору можуть застосовуватись номер договору, зазначений при його укладенні, а саме № 0, так і реєстраційний номер договору в системі обліку Банку, а саме № 1. При цьому, при здійсненні погашення заборгованості за кредитом сторонами використовується реєстраційний номер договору.

Сторони домовились про перенесення строків виконання зобов'язань позичальника зі сплати процентів за договором. Сплата процентів, нарахованих згідно умов договору за використання кредитних коштів у доларах США в період з 01 січня 2009 р. по 31 січня 2009 року, здійснюється позичальником в період з 01 лютого 2014 року по 25 лютого 2014 року згідно умов договору. Про зміну графіка погашення кредиту за договором сторони домовились викласти додаток №1 до договору у наступній редакції, що додається.

Позичальник зобов'язується не пізніше ніж через 30 календарних днів з дати укладення цієї додаткової угоди докласти всіх необхідних зусиль, здійснити всі необхідні дії та укласти або забезпечити укладення (якщо забезпечення за договором надає третя особа) відповідних договорів про внесення змін та/або додаткових угод до усіх договорів забезпечення, які були та/або будуть укладені у забезпечення виконання зобов'язань позичальника за договором щодо надання згоди осіб, які передали забезпечення за Договором, на зміну зобов'язання, обумовлену підписанням цієї додаткової угоди.

У випадку невиконання позичальником зобов'язання, встановленого цим пунктом додаткової угоди протягом встановленого строку, Банк набуває право вимоги на дострокове повернення кредиту та нарахованої плати за кредит у порядку встановленому Договором та/або визнати цю Додаткову угоду такою, що втратила чинність. (а.с.37)

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за яким позивач набув права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, у т.ч. за вищевказаними договором кредиту та договором іпотеки. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г.(а.с.55-57)

Отже, згідно з положеннями статей 512, 514 ЦК України новим кредитором за кредитним договором та договором іпотеки від 10 вересня 2007 року, стало ПАТ «Дельта Банк».

До суду надані завірені копії вищевказаних Договорів, тому колегія суддів відхилила доводи відповідача про те, що він не укладав з позивачем таких договорів, а також відхилила доводи про відсутність права Банку вимагати погашення заборгованості.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору, станом на 05 серпня 2014 року утворилася заборгованість і 19 серпня 2014 року ОСОБА_1 за адресою, зазначеною у кредитному договорі, направлено лист-вимогу від 15 серпня 2014 року, за змістом якої відповідач повідомлявся про укладення 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, а також про наявність простроченої (поточної) заборгованості за кредитним договором № 0 у розмірі 53 793,96 доларів США. Зазначено, що у разі незадоволення даного листа-вимоги Банк буде вимушений захищати свої майнові права шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса або зверненням до суду з вимогою про примусове стягнення боргу на загальну суму заборгованості за кредитним договором, яка станом на 05 серпня 2014 року становить 188 676,69 доларів США. (а.с.53-54)

На підставі вказаного, ПАТ «Дельта Банк» просило суд в рахунок погашення вказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, а саме однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 43,30 кв.м., житловою площею 21,30 кв.м.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до пункту 4.1 укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 договору іпотеки № 61972 від 10 вересня 2007 року, сторони визначили, щозвернення стягнення здійснюється іпотекодержателем: у випадках зазначених в п.п. 2.1.1.- 2.1.2. цього договору; у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов'язання за цим договором або будь-якого зобов'язання, що забезпечено іпотекою за цим договором, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з пунктом 4.2 Договору іпотеки звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до пункту 4.5 Договору іпотеки звернення стягнення за рішенням суду та виконавчим написом нотаріуса здійснюється відповідно до Закону України «Про іпотеку», законодавства України.

Пунктом 4.6 договору іпотеки, його сторони погодили, що звернення стягнення по застереженню про задоволення вимог іпотеко держателя здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору іпотеки та відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку»

Відповідно до п. 5.1. та п. 5.3. договору іпотеки у разі настання обставин, зазначених в п. 4.1. цього договору іпотеки, іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя. У разі застосування передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателя, як способу задоволення вимог іпотекодержателя (абз. 2 ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку») право власності переходить до іпотекодержателя з моменту отримання повідомлення, про яке йдеться в п. 5.1. цього договору.

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена Законом України від 07 липня 2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», положеннями Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Вказані правові висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц та від 07 листопада 2018 року у справі № 520/6819/14-ц (провадження № 14-343цс18).

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 грудня 2014 року підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Оскільки ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 07 грудня 2018 року поновлено ОСОБА_1 строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 грудня 2014 року, з огляду на положення частини 4 ст. 287 ЦПК України, колегія суддів відхилила доводи Банку щодо обізнаності відповідача із оскаржуваним рішенням і пропуску відповідачем строку на апеляційне оскарження.(а.с. 128-131, 165-200)

Щодо судового збору.

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз положень зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, визначеному статтею 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов'язаними з порушенням їх прав.

Стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить норму про те, що пільги надаються лише за пред'явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, визначив, що вони звільняються від сплати судового збору з метою захисту їх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у частині третій статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» слова «державного мита» були замінені словами «судового збору».

Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певної категорії осіб щодо сплати судового збору.

Порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред'явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу. Стадії цивільного процесу об'єднані єдиним завданням - справедливим розглядом і вирішенням цивільних справ з метою захисту порушеного права.

Саме таке тлумачення норм Закону України «Про судовий збір» і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року по справі 761/24881/16-ц.

Тому, відповідач ОСОБА_1 є звільненим від сплати судового збору за розгляд справи апеляційним судом на підставі вищезазначеного Закону.

На підставі ст. 141 ЦПК України, слід стягнути із позивача на користь держави 5481 грн. (3654 грн. сплаченого судового збору за розгляд справи районним судом х 150% ставка) судового збору за розгляд справи апеляційним судом. Понесені позивачем судові витрати в суді першої інстанції мають бути віднесені на його рахунок. (а.с.1)

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 грудня 2014 року - скасувати, ухвалити нове.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» предмета іпотеки у власність та визнання за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки, а саме однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 43,30 кв.м., житловою площею 21,30 кв.м., - відмовити.

Стягнути із Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», код ЄДРПОУ - 34047020, на користь держави 5481 (п'ять тисяч чотириста вісімдесят одна) грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 01 лютого 2019 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б.Левенець

В.М.Ратнікова

О.В.Борисова