РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/12163/17

Провадження № 22-ц/4815/919/19

Головуючий суддя в суді 1 інстанції: Ковальов І.М.

Рішення ухвалене в м. Рівне

Дата ухвалення повного тексту рішення не зазначено

Рівненський апеляційний суд:

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий : Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.,

з участю ОСОБА_1 , Куровський О.О. , ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2017 року, мотивуючи вимоги виникненням заборгованості внаслідок прострочення позикових зобов`язань, ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за трьома договорами позики від 21.11.2013 року, від 11.01.2014 року та від 24.06.2014 року відповідно на суму 593 685, 73 гривні, на суму 215 996, 75 гривень та на суму 98 212, 77 гривень.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 :

заборгованість за договором позики від 21 листопада 2013 року яка, складається з: 259 226, 00 грн основного боргу, 9 410, 00 грн штрафу, 133 661, 64 грн трьох процентів річних, 191 387, 21 грн інфляційних втрат, а всього 593 685, 73 грн;

заборгованість за договором позики від 11 січня 2014 року, яка складається з: 77 768, 12 грн основного боргу, 10 930, 00 грн штрафу, 46 660, 87 грн трьох процентів річних, 80 637, 76 грн інфляційних втрат, а всього 215 996, 75 грн;

заборгованість за договором позики від 24 червня 2014 року, яка складається з: 35 000, 00 грн основного боргу, 10 600, 00 грн штрафу, 20 328, 77 грн трьох процентів річних, 32 284, 00 грн інфляційних втрат, а всього 98 212, 77 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог. Факт отримання відповідачем коштів у позику за трьома договорами підтверджено допустимими і належними доказами. Оскільки позичальником прострочено грошові зобов`язання, тому стягнено з нього на користь позикодавця за трьома договорами позики, штраф, сума трьох процентів річних та інфляційні втрати.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджується із вказаним рішенням суду першої інстанції, вважає його таким, що ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права.

На її обґрунтування зазначав про поважність причин своєї відсутності в судовому засіданні та належних заперечень проти позовних вимог у письмовій формі разом із клопотаннями про застосування позовної давності, однак не подав їх через хворобу. Судом не додержано вимог ст. 223, 43, 49 ЦПК України, щодо реалізації стороною своїх процесуальних прав у судовому засіданні, однобічно з`ясовано обставини справи, що потягло хибність його висновків.

Зазначає про порушення ОСОБА_4 вимог п.1 Договору позики від 21 листопада 2013 року, який передав йому фактично не 80 000 грн., що еквівалентно на його думку 10 008,76 доларів США, а передав лише 3000 доларів США, що еквівалентно - 23979 грн та підтверджується його власноручною розпискою. Інших коштів по зазначеному договору позики позивач йому не надавав і не надав суду доказів про їх надання. Одночасно, вважає, всі нарахування боргу по вказаному договору позики від 21 листопада 2013 року проведені із суми 10 000 доларів, переведених по курсу в гривні 80 000 грн, є недійсними.

Вказує, що позикодавець ОСОБА_4 , по договору позики від 11 січня 2014 року позичив йому 24 000 грн з терміном повернення не пізніше 26 лютого 2014 року, згідно п.5 договору позики, що підтверджується його розпискою і не оспорюється. Разом з тим, позивач звернувся з позовом до суду про стягнення заборгованості по вказаному договору позики лише 01 серпня 2017 року, з пропуском терміну позовної давності, передбаченої ст. 257 ЦК України, перебіг якої розпочався 27 лютого 2014 року і закінчився 27 лютого 2017 року, згідно вимог п.5 ст. 261 ЦК України.

Зазначає, що твердження позивача про переривання перебігу строку позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки згідно з ч.1 ст. 265 ЦК України, залишення раніше поданого позову з цього предмету без розгляду, не зупиняє перебігу позовної давності.

Вказує також на те, що позивач при визначенні розміру заборгованості за позиками маніпулював курсами іноземної валюти, переводив гривневий курс в курс долара і навпаки, долари в гривневий курс у різні проміжки часу, в порушення вимог ст.ст. 19-47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", відповідно до якого для здійснення операцій з валютними цінностями необхідна ліцензія або письмовий дозвіл НБУ.

Також, звертає увагу суду апеляційної інстанції, що в договорах позики п.10 зазначено, встановлюється додаткова відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань у виді 20% річних з простроченої суми, крім пені та штрафу, що передбачено п.9 вказаних договорів. Тобто, за одне порушення зобов`язання двічі застосовуються фінансові санкції, що є порушенням ст. 61 Конституції України. Разом з тим, в рішенні суду першої інстанції зазначається, що стягуються проценти за користування позикою, а не за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, розмір яких визначається сумою основного боргу, штрафом (пенею) за прострочку виконання зобов`язання та інфляційними втратами.

Звертає увагу апеляційної інстанції, що під час розгляду справи підлягають дослідженню та оцінці власноручні розписки позикодавця ОСОБА_4 по договорам позики від 21 листопада 2013 року та 24 червня 2014 року; письмове заперечення проти позову; письмові докази, а саме: судові рішення Рівненського міського суду та Апеляційного суду Рівненської області стосовно пропуску терміну позовної давності позивача по договору позики від 11 січня 2014 року і застосування до цього договору позики наслідків п.4 ст. 267 ЦК України та відмови в цій частині в задоволення його позову.

За наведеного просив, скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 січня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити частково, а саме в частині розміру доведеності його позовних вимог належними доказами. Застосувати до правочину позики від 11 січня 2014 року на суму 24 000 грн наслідки спливу терміну позовної давності звернення до суду і відмовити в цій частині в задоволенні його позовних вимог. Вирішити питання про розподіл судових витрат між сторонами.

У поданому відзиві представник позивача - адвокат Гладчук З.Я., вважаючи оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу - відхилити. На її переконання, судом правильно, всебічно та повно встановлені обставини справи, а також характер правовідносин, які виникли між сторонами і застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні спору. З огляду на наведене просила рішення в цій частині залишити без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 визнав вимоги позивача частково, вважаючи, що розмір його заборгованості за договором від 21 листопада 2013 року складає 23979 грн. та інфляційні втрати 17703,69 грн., а всього 41682,69 грн., а за договором від 24 червня 2014 року 35 000 гривень боргу за позикою і 32 284 гривні інфляційних втрат, а всього 67284 грн.

ОСОБА_1 та його представник адвокат Куровський О.О. в судовому засіданні підтримали подану апеляційну скаргу. ОСОБА_1 просив її задовольнити, відмовити в стягненні коштів за договором від 11 січня 2014 року за пропуском строку позовної давності, а за іншими договорами позики від 21 листопада 2013 року та від 24 червня 2014 року задовольнити частково. Визнає борг перед позивачем приблизно на 300 000 грн.

Представник ОСОБА_4 адвокат Гладчук З.Я. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення. Погоджується на відсутність підстав для нарахування інфляційних витрат за договором позики в іноземній валюті. Зазначає, що за розрахунками борг апелянта перед її довірителем становить 603586,28 грн.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 21 листопада 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_4 надав у позику ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 80 000, 00 грн, що станом на день укладення договору становить еквівалент у сумі 10 008, 76 доларів США.

Згідно з п. 4 договору позики від 21 листопада 2013 року позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику у строк та на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до п. 5 цього договору, сторони домовилися, що позичальник зобов`язаний повернути суму позики повністю у розмірі, встановленому у пункті 1 цього договору, не пізніше 30 грудня 2014 року. Повернення позики (її частини) підтверджується розпискою позикодавця про отримання коштів або оформляється актом за підписом сторін. За умови зміни офіційного курсу долара по відношенню до гривні більше ніж на 10 % позика підлягає поверненню у гривнях у сумі, еквівалентній сумі у доларах, зазначеній у пункті 1 цього договору.

Згідно з п. 9 договору позики від 21 листопада 2013 року у випадку прострочення позичальником понад 10 календарних днів встановлених цим договором строків погашення грошових зобов`язань позичальник сплачує позикодавцю штрафну неустойку у вигляді пені у розмірі 0,5% від суми непогашеної заборгованості, але не менше ніж 10, 00 грн за кожен день прострочення, включаючи перші 10 днів прострочення та день повного погашення заборгованості. Строк позовної давності для пред`явлення вимог за цим пунктом договору встановлено сторонами у три роки.

Відповідно до п. 10 цього договору позики, додатково до відповідальності, встановленої пунктом 9 цього договору, за несвоєчасне виконання своїх грошових зобов`язань за цим договором позичальник сплачує позикодавцю 20 процентів річних з простроченої суми відповідно до статті 625 ЦК України та інфляційні втрати.

11 січня 2014 року між сторонами по справі було укладено договір позики, відповідно до п. 1 якого, позивач надав у позику відповідачу грошові кошти в сумі 24 000, 00 грн, що станом на день укладення договору становить еквівалент у сумі 3 002, 63 доларів США.

Згідно з п. 4 цього договору, позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику в строк та на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до п. 5 договору позики від 11 січня 2014 року сторони домовилися, що позичальник зобов`язаний повернути суму позики повністю в розмірі, встановленому у п. 1 цього договору не пізніше 26 лютого 2014 року. Повернення позики (її частини) підтверджується розпискою позикодавця про отримання коштів або оформляється актом за підписом сторін. За умови зміни офіційного курсу долара по відношенню до гривні більше ніж на 10 % позика підлягає поверненню у гривнях в сумі, еквівалентній сумі в доларах, зазначеній у п. 1 цього договору.

Згідно з п. 9 цього договору позики, у випадку прострочення позичальником понад 10 календарних днів встановлених цим договором строків погашення грошових зобов`язань, позичальник сплачує позикодавцю штрафну неустойку у вигляді пені у розмірі 0,5 % від суми непогашеної заборгованості, але не менше ніж 10 грн за кожен день прострочення, включаючи перші 10 днів прострочення та день повного погашення заборгованості.

Відповідно до п. 10 договору позики від 11 січня 2014 року, додатково до відповідальності, встановленої пунктом 9 цього договору, за несвоєчасне виконання своїх грошових зобов`язань за цим договором позичальник сплачує позикодавцю 20 процентів річних з простроченої суми відповідно до статті 625 ЦК України та інфляційні втрати.

24 червня 2014 року між сторонами по справі було укладено договір позики, відповідно до п. 1 якого позивач надав у позику відповідачу грошові кошти у сумі 3 000, 00 доларів США, що станом на день укладення договору становить еквівалент у сумі 35 634, 81 грн.

Згідно з п. 4 договору позики від 24 червня 2014 року позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику в строк та на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до п. 5 цього договору, сторони домовилися, що позичальник зобов`язаний повернути суму позики повністю в розмірі, встановленому у пункті 1 цього договору не пізніше 01 вересня 2014 року. Повернення позики (її частини) підтверджується розпискою позикодавця про отримання коштів або оформляється актом за підписом сторін.

Згідно з п. 9 цього договору позики, у випадку прострочення позичальником понад календарних 10 днів встановлених цим договором строків погашення грошових зобов`язань, позичальник сплачує позикодавцю штрафну неустойку у вигляді пені у розмірі 0,5 % від суми непогашеної заборгованості, включаючи перші 10 днів прострочення та день повного погашення заборгованості. Строк позовної давності для пред`явлення вимог за цим пунктом договору встановлено сторонами три роки.

Відповідно до п.10 договору позики від 24 червня 2014 року додатково до відповідальності, встановленої пунктом 9 цього договору, за несвоєчасне виконання своїх грошових зобов`язань за цим договором позичальник сплачує позикодавцю 20 процентів річних з простроченої суми відповідно до статті 625 ЦК України та інфляційні втрати.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України, за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Із матеріалів справи вбачається, що 22 січня 2018 року на адресу Рівненського міського суду надійшло повідомлення від ОСОБА_1 , в якому він просив про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою.

23 січня 2018 року місцевим судом у відсутності відповідача розглянуто справу та ухвалено судове рішення.

Згідно з ч.2 ст.223 ЦПК України, за відсутності відомостей про повідомлення відповідача про дату, час і місце наступного судового засідання та приймаючи до уваги заздалегідь подане відповідачем клопотання про відкладення справи, яке не було прийняте до уваги судом першої інстанції, у місцевого суду не було підстав для проведення розгляду справи 23 січня 2018 року та ухвалення рішення за відсутності відповідача.

Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав.

Згідно зі статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

20 лютого 2018 року заявником подано до апеляційного суду заяву (а.с. 81), в якій він просив застосувати наслідки спливу позовної давності відносно позовних вимог за договором позики від 11 січня 2014 року (такі ж доводи містяться і у поданій апеляційній скарзі), за умовами якого позичальник мав повернути позику не пізніше 26 лютого 2014 року, з посиланням на те, що ОСОБА_4 звернувся до суду з цим позовом у серпні 2017 року, тобто поза межами трирічного строку.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 по справі №200/11343/14-ц.)

Отже, подана ОСОБА_1 про застосування наслідків пропуску строку позовної давності щодо договору позики від 11 січня 2014 року підлягає до задоволення і встановлена обставина спливу строку позовної давності є підставою для відмови в у позові в цій частині вимог ОСОБА_4 ..

Що стосується позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики від 21 листопада 2013 року, то колегія суддів погоджується з розрахунком та визначеним розміром заборгованості, яка складається з: 259 226, 00 грн основного боргу, 9 410, 00 грн штрафу, 133 661, 64 грн трьох процентів річних, 191 387, 21 грн інфляційних втрат, а всього 593 685, 73 грн;

Сума позики за цим договором відповідно до його умов (ч.3 п.5) та зміни курсу долара була перерахована (трансформована) в 259 226, 00 грн основного боргу. Відповідно до інших умов договору, зокрема п.9 та п.10, за прострочку платежу погашення в 941 день було нараховано штраф 9410 грн. та сума 20 відсотків річних від суми заборгованості, що склало 133 661, 64 грн. та 191 387, 21 грн. інфляційних втрат.

Умови цього договору ОСОБА_1 не оскаржувались та не визнавались недійсними сторонами чи судом.

Посилання апелянта на подвійну відповідальність за одне і теж порушення є безпідставним, оскільки вона не є одного виду.

Що стосується позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики від 24 червня 2014 року, то вони до задоволення підлягають частково.

За умовами договору, позика відбулась в доларах США, однак вимога в даній справі була пред`явлена в еквіваленті в національній валюті та позивачем проведено відповідні нарахування і розрахунки: 35 000, 00 грн основного боргу, 10 600, 00 грн штрафу, 20 328, 77 грн. двадцять процентів річних, 32 284, 00 грн інфляційних втрат, а всього 98 212, 77 грн.

Відповідач погодився з цими вимогами частково крім 20 328, 77 грн. двадцять процентів річних та штрафу 10600 грн. (а.с.70, 118).

Хоч ОСОБА_1 не погодився зі штрафом та 20 відсотками річних за порушення грошового зобов`язання, однак вони підлягають до стягнення, оскільки передбачені умовами договору, зокрема його п.9 та п.10. Сума 32 284, 00 грн інфляційних втрат, яку визнає ОСОБА_1 до стягнення не підлягає.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, яке купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору від 24 червня 2014 року, індексації не підлягає, оскільки норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо індексу інфляції поширюються лише прострочення грошового зобов`язання у гривнях.

Отже, за цим договором слід зменшити суму стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 з 98 212, 77 грн на 65 928,77 грн.

Загалом до стягнення за двома договорами позики від 23 листопада 2013 року та від 24 червня 2014 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 підлягає до стягнення 659 614,5 грн.

Вимоги про стягнення заборгованості за договором позики від 11 січня 2014 року до задоволення не підлягають внаслідок застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

З приводу власноручних розписок позикодавця ОСОБА_4 по договорам позики від 21 листопада 2013 року та 24 червня 2014 року, на які посилається ОСОБА_1 , слід зазначити, що їх відношення до укладених між сторонами і неоспорених ними договорів позики свого підтвердження по справі не знайшло. Вони стосуються відносин сторін з приводу пилорами. Яка не була предметом жодного договору позики в даній справі.

За таких обставин, місцевий суд не в повній мірі дотримався норм матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, не всі його висновки відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування в частині вимог про стягнення за договором позики від 11 січня 2014 року та в частині стягнення інфляційних втрат за договором позики від 24 червня 2014 року з ухваленням в цій частині рішення про відмову в задоволенні цих вимог.

Підстав для скасування оскаржуваного рішення в цілому та ухвалення аналогічного за змістом по більшості позовних вимог, колегія суддів не вбачає, оскільки по своїй суті воно є правильним, а допущені помилки можливо усунути їх частковим скасуванням та ухваленням в цій частині іншого рішення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати в виді сплаченого ОСОБА_1 судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг (12000 +16000 грн.) підлягають стягненню з ОСОБА_4 пропорційно до задоволених вимог, що складає 7560 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від 23 січня 2018 року скасувати в частині стягнення заборгованості за договором позики від 11 січня 2014 року і в частині стягнення 32 284, 00 грн інфляційних втрат за договором позики від 24 червня 2014 року та в задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 відмовити.

В решті рішення місцевого суду залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 7560 грн. судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг пропорційно до задоволених вимог.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст рішення складений 02 серпня 2019 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

С.С. Шимків