ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7764/19 Справа № 214/2450/19 Суддя у 1-й інстанції - Чернова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Чубіна А.В.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Охоронне Агентство Форт»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Іщенка Олега Борисовича, на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 червня 2019 року, ухваленого суддею Черновою Н.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, повне судове рішення складено 06 вересня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ТОВ «Охоронне Агентство Форт», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕДІС Україна», про визнання договору про надання охоронних послуг неукладеним.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 28.12.2018 року дізнався що має заборгованість за договором надання охоронних послуг №25/9/18 від 25.09.2018 року, який нібито укладений між ним та ТОВ «Охоронне Агентство Форт». За умовами договору, охоронне агентство зобов`язується охороняти майно позивача, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

Факт того, що ОСОБА_1 не міг підписати довіреність, а тим більше, уповноважити будь-кого на укладання та підписання договору підтверджується матеріалами кримінального провадження №0004974 від 30.04.2018 року. Згідно відомостей головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, ОСОБА_1 , 30.04.2018 року покинув територію України і до цього часу не повертався. Висновком почеркознавчої експертизи, встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 та рукописний запис « ОСОБА_1 » у довіреності від 24.09.2018 року на бланку ННІ 632343, виданою ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 , виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Дізнався, що договір укладено від його імені ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Григорян Д.Г., за реєстровим №234. Стверджує, що будь-якого волевиявлення укласти договір чи охороняти своє майно позивач не мав, жодних довіреностей не підписував, повноваженнями на розпорядження чи управління своїм майном нікого не наділяв. ОСОБА_2 діяв всупереч інтересам ОСОБА_1 , без волевиявлення.

Після уточнення позовних вимог у квітні 2019 року позивач просив суд визнати недійсною довіреність від 24 вересня 2018 року виданою ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 , посвідчену приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Гриорян Д.Г. та неукладеним договір про надання охоронних послуг №25/9/18 від 25 вересня 2018 року.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 червня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 адвокат Іщенка О.Б., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповно досліджених доказах, що мають значення для вірного вирішення справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог. В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не надано належної оцінки поданим позивачем доказам перебування ОСОБА_1 у міжнародному розшуку, висновок проведеної почеркознавчої експертизи та довідку прикордонної служби про перетин позивачем кордону 30 квітня 2018 року, що доводять неможливість підписання оспорюваної довіреності позивачем. Крім того, зауважує, що судом проігноровано, що відповідач ОСОБА_2 визнав позов, чи підтвердив факт відсутності будь-якої домовленості на представлення інтересів.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Тедіс Україна», просить рішення суду, як законне та обґрунтоване, на їх думку, залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. В мотивування відзиву зазначає, що в протоколі допиту свідка в рамках кримінального провадження №0004198 нотаріус ОСОБА_3 Д ОСОБА_4 , особисто знала позивача та в його присутності посвідчувала видану довіреність 24 вересня 2018 року. Висновок експерта Фраймович Л.В. є недопустимим доказом, оскільки його свідоцтво анульовано рішенням ЕКК КНДІСЕ від 31 жовтня 2016 року.

Представник позивача ОСОБА_5 , належним чином повідомлений про час та місце розгляду не скористався правом безпосередньої участі в судовому засіданні. Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку представника позивача в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції оскаржується в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, представників третьої особи, які кожний окремо заперечували проти доводів апеляційної скарги, наполягали на залишенні рішення суду без змін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно тексту довіреності від 24.09.2018 року посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Григорян Д.Г., зареєстрованої в реєстрі за №234 ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 бути його представником в усіх органах влади, в усіх державних, податкових, контролюючих, банківських , громадських, господарських та інших органах та установах, у буди-яких державних реєстраційних органах, незалежно від їх підпорядкування та форм власності, у взаємовідносинах з суб`єктами підприємницької діяльності і фізичними особами, не обмежуючись громадянами України, та перед будь-якими державними реєстраторами, а також в органах нотаріату, а також користуватися і розпоряджатися належним йому рухомим та не рухомим майном, та інше (а.с.22-25, том 1).

На підставі вказаної довіреності 25.09.2018 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 укладено договір про надання охоронних послуг №25/9/18, згідно з п.2 додатком до якого, об`єктом охорони є квартира АДРЕСА_1 (а.с.13-19, 21 том 1).

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність, передбачених законом підстав для визнання недійсною довіреність від 24 вересня 2018 року на ім`я ОСОБА_2 недійсною, та відповідно укладений представником 25 вересня 2018 року договір про надання охоронних послуг також є дійсним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Положеннями ч.1 ст.202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За ч.3 ст.244 ЦК України, довіреність це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність є одностороннім правочином, оскільки для виникнення, припинення або зміни цивільних прав і обов`язків достатньо волевиявлення однієї сторони. Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, представницьких правовідносин, та в силу ст.1003 ЦК України, підтверджує укладення договору доручення.

Вольова спрямованість правочину характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи, що реалізується через відповідну об`єктивно виражену форму виявлення (складання заповіту, прийняття спадщини, складання довіреності, підписання договору тощо). У правочині зовнішнє волевиявлення має бути адекватним внутрішній волі особи. Воля особи має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку. Тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії (вчинки) особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов`язків.

Законодавець у пункті третьому частини першій статті 3 ЦК визначив, що однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Положення статті 204 ЦК встановлюють презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У пункті пункт 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Згідно з ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У відповідності до ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги.

В підтвердження заявлених вимог представник позивача надав висновок №54/19 за результатами проведення почеркознавчої експертизи, що виконана експертом Центра судових експертиз «Альтернатива» Фраймович Л.В., яким встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 у рядку «ПІДПИС:» у довіреності від 24.09.2018 року від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 , що посвідчена приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Григорян Д.Г. та зареєстрована у реєстрі за №234, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1 . Також, рукописний запис « ОСОБА_1 » у рядку «ПІДПИС:» виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с.133-146 том 1).

Колегія суддів погоджується із висновком суду, що даний доказ є недопустимий з огляду на відомості з реєстру атестований судових експертів, ОСОБА_6 втратила право на проведення судових експертиз за видом експертної спеціальності 1.1 «Дослідження почерку та підписів» з 01.11.2016 року.

Тому колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги представника позивача в частині не урахування судом висновку експерта є неприйнятними.

Клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, подане разом із апеляційною скаргою, колегія суддів залишили без задоволення.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів не може визнати обґрунтованим клопотання представника позивача про призначення почеркознавчої експертизи в суді апеляційної інстанції, тому що відповідне клопотання не заявлялось в суді першої інстанції, а також ні позивачем, ні її представником не зазначено поважних причин неможливості його подання під час розгляду справи місцевим судом.

Навпаки, колегія суддів приймає як належний та допустимий доказ укладання та особистого підписання позивачем довіреності протокол допиту свідка - нотаруса Григорян Д. ОСОБА_7 . від 01 липня 2019 року в рамках кримінального провадження №0004198, в якому остання підтвердила посвідчення оспорюваної довіреності 24 вересня 2018 року особисто в присутності позивача ОСОБА_1 , якого добре знала візуально. (а.с.152-154 том 2).

Колегія суддів погоджується із висновком суду про недоведеність ОСОБА_1 не підписання довіреності на ім`я ОСОБА_2 належними та допустимим доказами.

Посилання представника позивача в апеляційній скарзі на перебування позивача у розшуку, не спростовує факту підписання ОСОБА_1 довіреності на ім`я ОСОБА_2 .

За змістом оскаржуваної довіреності ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 , зокрема також, представляти його інтереси у всіх державних, громадських, господарських та інших підприємствах, установах та організаціях, користуватися і розпоряджатися належним йому рухомим та нерухомим майном, у тому числі, укладати договори та розривати їх за ціну та на умовах на свій розсуд, розписуватися за нього, підписувати від його імені договори про обслуговування належного йому нерухомого майна за ціну та н умовах на свій розсуд, укладати та підписувати відповідні договори та додаткові угоди.

Отже, недоведеність факту непідписання позивачем ОСОБА_1 довіреності на ім`я ОСОБА_2 , не може бути підставою для визнання оспорюваного договору про надання охоронних послуг №25/9/18 від 25 вересня 2018 року неукладеним.

Колегія суддів не може погодитися із доводами апеляційної скарги представника позивача, стосовно визнання відповідачем ОСОБА_2 позовних вимог.

Враховуючи положення ч.4 ст.206 ЦПК України, відповідно до якої якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Судом першої інстанції не прийнято визнання відповідачем позову та продовжено його розгляд у відповідності до вимог процесуального законодавства.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в судовому рішенні повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Іщенка Олега Борисовича, залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 грудня 2019 року.

Головуючий:

Судді: