Постанова

Іменем України

28 січня 2019 року

м. Київ

справа № 761/6526/15-ц

провадження № 61-32619св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2017 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Антоненко Н. О., Шкоріної О. І.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів за договором позики.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 18 лютого 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, ОСОБА_5 було укладено договір позики, відповідно до підпункту 1 якого ОСОБА_7 та ОСОБА_5 зобов'язались солідарно повернути позивачу грошові кошти в сумі 18 750,00 доларів США до 18 травня 2011 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором позики із ОСОБА_6 було укладено 18 лютого 2011 року договір поруки. У визначений у договорі позики термін для її повернення ОСОБА_5 та ОСОБА_7 грошові кошти не повернули, а тому позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права із цим позовом, у якому просив суд стягнути на його користь грошові кошти основного боргу в сумі

18 750,00 доларів США, проценти за користування коштами в розмірі облікової ставки Національного банку України за період з 18 лютого 2011 року по

02 березня 2015 року в сумі 6 414,00 доларів США, 3 % річних за період з

24 травня 2011 року по 02 березня 2015 року в сумі 2 123,00 доларів США, пеня (штраф) за період з 02 березня 2014 року по 02 березня 2015 року в розмірі

205 130,00 доларів США, а всього кошти в сумі 232 417,00 доларів США за курсом Національного банку України до долара США на день ухвалення рішення у справі.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 липня 2015 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь

ОСОБА_4 грошові кошти за договором позики від 18 лютого 2011 року в розмірі суми основної заборгованості - 18 750,00 доларів США; процентів за користування вказаними коштами в розмірі облікової ставки Національного банку України за період з 18 лютого 2011 року по 02 березня 2015 року в сумі - 6 414,00 доларів США; 3 % річних від суми боргу за період з 24 травня

2011 року по 02 березня 2015 року в сумі - 2 123,00 доларів США; кошти пені (штрафу) в розмірі - 18 750,00 доларів США, а всього в розмірі -

46 037,00 доларів США, що еквівалентно 1 011 145,30 грн по курсу Національного банку України станом на 14 липня 2015 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 1 827,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 1 827,00 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачі не виконали своє зобов'язання щодо повернення грошових коштів отриманих на підставі договору позики від 18 лютого 2011 року, у зв'язку із чим грошові кошти підлягають поверненню в судовому порядку.

Рішенням Апеляційного суду Міста Києва від 17 травня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_8 задоволено.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 липня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що зобов'язання за договором позики відповідачами перед позивачем виконано, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Короткий зміст вимог та доводів наведених у касаційній скарзі:

27 червня 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2017 року та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що боржники належним чином виконали свої зобов'язання за договором позики, передавши кошти не ОСОБА_4, а іншій особі - ОСОБА_9

Наявна у матеріалах справи довіреність видана на ім'я ОСОБА_10, не містить застереження щодо отримання коштів за договором позики.

Доводи інших учасників справи:

12 вересня 2017 року представник ОСОБА_5- ОСОБА_8 через засоби поштового зв'язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в якому просить касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2017 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у запереченні на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст встановлених судом апеляційної інстанції обставин справи:

18 лютого 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 і відповідачем ОСОБА_5 було укладено договір позики на суму 18 750,00 доларів США із строком повернення 18 травня 2011 року.

З метою виконання умов договору позики 18 лютого 2011 року було укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель ОСОБА_6 поручається перед кредитором ОСОБА_4 за виконання зобов'язань боржників ОСОБА_7 та ОСОБА_5 з повернення боргу відповідно до укладеного договору позики від 18 лютого 2011 року.

Пунктом 7 договору позики сторони узгодили, що виконання позичальниками зобов'язань по поверненню позики буде підтверджуватись розписками про отримання повернення від ОСОБА_4 або від його представника, який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності.

ОСОБА_12 03 березня 2009 року було видано нотаріально посвідчену довіреність на ім'я ОСОБА_10, у відповідності до якої їй надано право, зокрема, підписувати документи що стосуються прав та законних інтересів довірителя. Заборони (обмеження) щодо отримання від імені ОСОБА_4 грошових коштів вказана довіреність не містить. Довіреність видана строком до 03 березня 2012 року.

Норми права, які підлягають застосуванню:

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором, або законом.

За змістом статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) у власність грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду касаційної скарги:

Суд апеляційної інстанції встановивши, що зобов'язання за договором позики відповідачами перед позивачем виконано в повному обсязі, шляхом передачі та перерахування коштів повіреному, що підтверджується наявними в матеріалах справи розписками та квитанціями, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки відсутнє порушене цивільне право позивача, що підлягало захисту в судовому порядку відповідно до правил статті 16 ЦК України.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, якими у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська