Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 752/3071/15-ц

провадження № 61-29354св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1,

третя особа - ОСОБА_3,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2на рішення апеляційного суду м. Києва в складі суддів: Стрижеуса А. М., Антоненко Н. О., Шкоріної О. І., від 01 листопада 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 09 липня 2005 року по 21 серпня 2014 року перебувала у шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За час перебування у шлюбі з відповідачем було придбане наступне майно:

- двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 55,30 кв.м,

- автомобіль марки Вольксваген, модель Кадді, 2009 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та інше майно побутового призначення.

З приводу іншого майна, придбаного у шлюбі, спір відсутній.

Посилаючись на те, що указане майно є спільною сумісною власністю, так як воно придбане в період шлюбу, і колишнє подружжя не дійшло згоди щодо добровільного поділу майна, а також указуючи, що квартира та автомобіль є неподільними речами, позивач просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири та на 1/2 частину спірного автомобіля, стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію в розмірі 119 767 грн 50 коп. за належну їй частку у праві власності на автомобіль за рахунок депозитних коштів, внесених відповідачем на рахунок суду.

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог підтвердив перебування сторін у справі у зареєстрованому шлюбі з 09 липня 2005 року по 21 серпня 2014 року, після розірвання якого останні не дійшли згоди про поділ спільного сумісного майна.

Посилаючись на те, що частина коштів для придбання спірної квартири у сумі 5000 дол. США належала йому особисто до шлюбу, частину коштів у сумі 65 000 дол. США він позичив у ОСОБА_3, а іншу частину коштів у сумі 26 000 дол. США подружжя заробило спільно, позивач за зустрічним позовом указував на те, що спільним майном можна вважати 22/100 спірної квартири, які підлягають рівному поділу між сторонами, а інші 78/100 частин квартири є його особистим майном. Автомобіль придбаний сторонами спільно.

Указуючи на зазначене, позивач за зустрічним позовом просив суд визнати 78/100 частин спірної квартири його особистою приватною власністю, визнати за ним право власності на 11/100 частин спірної квартири, визнати за ОСОБА_1 право власності на 11/100 частин спірної квартири, припинити право власності останньої на 11/100 частин спірної квартири, визнати за ОСОБА_2 право власності на указані 11/100 частин квартири, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 11/100 частин квартири в розмірі 132 000 грн за рахунок коштів, внесених на депозитний рахунок Голосіївського районного суду м.Києва №4844 в ГУ ДКСУ у м.Києві (код 02896756) на підставі квитанції №279 від 19 червня 2017 року, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості автомобіля марки Volkswagen Caddy, 2009 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 в розмірі 97 525 грн, вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя задоволено частково.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Визнано 78/100 частин квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_2.

Проведено поділ спільного майна подружжя, до складу якого входять 22/100 частини квартири АДРЕСА_1 та автомобіль марки Volkswagen Caddy, 2009 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 11/100 частин квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 11/100 частин квартири АДРЕСА_1 та на автомобіль марки Volkswagen Caddy, 2009 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

Припинено право власності ОСОБА_1 на 11/100 частин квартири АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_2 право власності на 11/100 частин квартири АДРЕСА_1, що належали на праві власності ОСОБА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 11/100 частин квартири АДРЕСА_1, що належали на праві власності ОСОБА_1, в розмірі 132 000 грн за рахунок коштів, внесених на депозитний рахунок Голосіївського районного суду м.Києва №4844 в ГУ ДКСУ у м.Києві (код 02896756) на підставі квитанції №279 від 19 червня 2017 року

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості автомобіля марки Volkswagen Caddy, 2009 року випуску, державний номер НОМЕР_1 в розмірі 97 525 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 2 051, 65 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний автомобіль належить подружжю у рівних частинах, а на придбання спірної квартири крім спільних коштів подружжя в сумі 26 000 дол. США були витрачені також 5 000 дол. США, які належали ОСОБА_2 до шлюбу, та позичені останнім кошти в сумі 65 000 дол. США, а тому є його особистою власністю і були витрачені саме на купівлю спірної квартири, що підтверджено рішенням апеляційного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року у справі № 752/17500/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_6, про стягнення коштів за договором позики, яким установлено, що указану суму позики ОСОБА_2 отримав особисто, без попередньої згоди дружини.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 01 листопада 2017 року апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_7, який діє на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року в частині поділу квартири скасовано.

Позовні вимоги ОСОБА_1 в частині поділу квартири задоволені.

Зустрічний позов ОСОБА_2 в частині поділу квартири задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції в частині поділу квартири не відповідають вимогам закону, обставини справи в указаній частині встановлені не повно, а доводи апеляційної скарги підтверджені належними та допустимими доказами і спростовують відповідні висновки районного суду. Апеляційний суд указав, що всупереч вимогам закону судам не надано належних та допустимих доказів того, що отримані ОСОБА_2 за спірною розпискою кошти були витрачені в інтересах сім'ї позичальника на придбання спірної квартири, у зв'язку із чим апеляційний суд установив, що квартира, була придбана за спільні кошти подружжя.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, на думку скаржника, не повно дослідив зібрані у справі докази та дійшов помилкових висновків про необхідність поділу спірної квартири у рівних частинах, оскільки 78/100 частин квартири є його особистим майном, а інші 22/100 частини - підлягають рівному поділу між сторонами. На думку скаржника, висновки суду першої інстанції в частині поділу між сторонами спірної квартири є правильні та безпідставно скасовані апеляційним судом.

Доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішень судів першої та апеляційної інстанції в частині поділу між сторонами спірного автомобіля касаційна скарга не містить, у зв'язку із чим справа в цій частині Верховним Судом не переглядається в силу вимог статті 400 ЦПК України.

У січні 2018 року представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_7, подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що обставини справи судом апеляційної інстанцій встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. У відзиві на касаційну скаргу заявник просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення, в частині, яка переглядається касаційним судом, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 липня 2005 року.

Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року шлюб між сторонами розірвано.

30 листопада 2011 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Агенство Арко Нерухомість» було укладено договір про надання інформаційно-консультативних послуг № ПФ-376/11/2011-В, відповідно до якого агентство взяло на себе зобов'язання надати послуги замовнику по підбору і придбанню об'єкта нерухомості - двохкімнатної квартири загальною площею 55,3 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, а відповідач взяв на себе зобов'язання оплатити вартість послуг на загальну суму 34 213 грн в день підписання договору купівлі-продажу квартири.

30 листопада 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 і ОСОБА_10 укладено попередній договір, відповідно до якого було узгоджено вартість квартири в розмірі 85 000 дол. США, що на дату підписання попереднього договору складало 684 250 грн. За умовами договору відповідач попередньо передав продавцям гарантійну суму в розмірі 34 213 грн.

Згідно виписки з карткового рахунку ОСОБА_2 через платіжну систему Великобританії BASS в 2003 році отримано на рахунок заробітну плату за роботу у Великобританії в сумі 4 704, 39 фунтів стерлінгів.

Сторонами визнано, що у 2007 році вони спільно заробили за кордоном 19 000 євро, які надійшли на відкритий в Україні на ім`я ОСОБА_2 рахунок та які він обміняв у 2010 році на 26 000 дол. США.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року у справі № 752/17500/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_6, про стягнення за договором позики, було установлено, що 09 грудня 2011 року ОСОБА_3 позичив своєму сину - ОСОБА_2, грошові кошти в сумі 65 000 дол. США, про що останній склав розписку. Також установлено, що у даній справі відсутні докази того, що отримані кошти були використані в інтересах сім'ї.

23 грудня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_2, останній придбав квартиру АДРЕСА_1.

Згідно пункту 18 указаного договору купівлі-продажу цей договір укладено за згодою дружини покупця ОСОБА_2 - ОСОБА_1

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Сама по собі наявність у одного з подружжя коштів до укладення шлюбу з іншим із подружжя не може бути беззаперечним підтвердження того, що спірна квартира була придбана одним із подружжя особисто за ці кошти без надання відповідних доказів.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 522/24628/16-ц (касаційне провадження № 61-3920св18).

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що спірна квартира придбана подружжям за спільні кошти сім'ї, оскільки всупереч вимогам закону ОСОБА_2, який спростовував презумпцію спільної сумісної власності подружжя на цю квартиру, не надано належних та допустимих доказів того, що спірна квартира придбана ним за особисті кошти, зокрема за кошти, отримані згідно розписки від 09 грудня 2011 року, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність поділу спірної квартири між сторонами у рівних частинах.

Помилкове посилання апеляційного суду на правовий висновок, викладений Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2641цс15, за наявності на момент ухвалення такого рішення висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України у справі № 6-843цс17 від 24 травня 2017 року, не призвело до невірного вирішення спору по суті.

Доводи касаційної скарги щодо належності 78/100 частин квартири особисто скаржнику спростовуються матеріалами справи, які не містять належних та допустимих доказів витрат особистих коштів ОСОБА_2 на придбання указаної частини спірної квартири, а також обґрунтованими висновками суду апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги, які були доводами зустрічного позову ОСОБА_2 у даній справі, в їх сукупності зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду в частині, яка переглядається, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи враховані судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Рішення суду апеляційної інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 409, 410, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 01 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С.П. Штелик