КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 758/4656/18 Головуючий у 1 інстанції: Войтенко Т.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Желепи О.В., Кулікової С.В.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» на рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» Білої Ірини Володимирівни, третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання бездіяльності відповідача протиправною, припинення зобов`язання за договором, зобов`язання включити до переліку вкладників, скасування розрахунку заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що 05 листопада 2014 року між ним та ПАТ «Банк «Київська Русь» укладено договір банківського вкладу в іноземній валюті №122804-41.3, за умовами якого ОСОБА_1 05 листопада 2014 року зробив внесок коштів на банківський рахунок № НОМЕР_1 в сумі 6 000 доларів США, що підтверджується квитанцією №8807 від 05 листопада 2014 року, під 7,5% річних.

Вказував, що 06 листопада 2014 року між ним та ПАТ «Банк «Київська Русь» було укладено Кредитний договір №123062-41.3-14-2, відповідно до якого позивач отримав кредитні кошти готівкою в сумі 69 000 грн. під 21% річних з терміном сплати до 30 квітня 2015 року.

Зазначав, що даний кредитний договір був укладений ним під заставу майнових прав за договором банківського вкладу, відповідно до якого заставодавець був наділений правом вимагати від банку повернення вкладу у сумі 6 000 доларів США.

За кредитним договором ним здійснювалися усі платежі своєчасно та в повному обсязі, крім останнього основного платежу, строк якого настав 30 квітня 2015 року у сумі 68 973 грн. 05 коп.

З метою погашення залишку заборгованості за кредитом ОСОБА_1 27 квітня 2015 звернувся із заявою до Дніпропетровської регіональної дирекції ПАТ «Банк «Київська Русь» з проханням провести погашення свого зобов`язання за кредитним договором в сумі 69 000 грн. за рахунок його банківського вкладу в сумі 6 000 доларів США. Фактично позивач просив банк зарахувати зустрічні вимоги за зобов`язаннями шляхом зарахування частини коштів з свого банківського вкладу в рахунок сплати його боргу за кредитом.

Таке зарахування зустрічних однорідних вимог банк не здійснив.

В подальшому, як зазначав позивач, йому стало відомо про те, що 19 березня 2015 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 19.03.2015 року №190 «Про віднесення ПАТ «Банк «Київська Русь» до категорії неплатоспроможних» було прийнято рішення №61 про запровадження в банку тимчасової адміністрації строком на 3 місяці з 20 березня 2015 року по 19 червня 2015 року включно і призначення уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації Волкова О.Ю. Постановою Правління Національного банку України від 16.07.2015 року №460 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь» відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації банку. В подальшому, відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17.07.2015 № 138 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «Київська Русь» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку» було розпочато процедуру ліквідації банку та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію банку Волкова О.Ю. строком на 1 рік, а саме, від 17.07.2015 року до 16.07.2016 року включно.

Позивач ОСОБА_1 вказував, що 07.09.2015 року він звернувся до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з листом щодо відсутності відповіді від ПАТ «Банк «Київська Русь» на його заяву від 27.04.2015 року про зарахування вимог за кредитним договором та депозитним договором, в якій також просив Фонд зарахувати частину коштів зі свого банківського вкладу в рахунок сплати його боргу за кредитом, а також повернути залишок коштів за вкладом після погашення зобов`язання за кредитом.

Зазначав, що листом від 06.10.2015 року №21-036-36711/15 Фонд відмовив йому у проведенні зарахування та припинення зобов`язань за кредитним договором у зв`язку із перебуванням ПАТ «Банк «Київська Русь» у процедурі ліквідації на підставі п.4 ч.5 ст.36 та ч.8 ст.49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, зазначав, що 03 червня 2016 року він вдруге звернувся до банку із заявою про зарахування зустрічних вимог за зобов`язаннями шляхом зарахування частини коштів з банківського вкладу в рахунок сплати його боргу за кредитом, а також повернення залишку вкладу в межах гарантованої суми.

06 липня 2016 року ПАТ «Банк «Київська Русь» листом за №3764/42 повідомив його про зарахування 06 липня 2016 року зустрічних однорідних вимог та здійснення погашення простроченої основної заборгованості за кредитом за Кредитним договором №123062-41.3-14-2 від 06.11.2014 року в сумі 68 973 грн. 05 коп.

В той же час, як зазначав позивач, залишок за депозитом йому не було повернуто, у зв`язку з чим 16.08.2016 року його представник звернувся до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із заявою про виплату суми відшкодування за банківським вкладом, в якій просив виплатити гарантовану суму відшкодування вкладу, розміщеного в ПАТ «Банк «Київська Русь».

Посилався на те, що в грудні 2016 року він ( ОСОБА_1 ) отримав лист від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18.11.2016 року за №02-036-44571/16 з відмовою щодо відшкодування залишку за вкладом з підстав того, що банком-агентом ПАТ «Південний» таке відшкодування 02.09.2015 року вже було виплачене.

Крім того, як зазначав позивач, 02.09.2015 року банком ПАТ «Південний» йому було виплачено не залишок заборгованості за депозитним вкладом у розмірі 71391 грн. 19 коп., який залишився після погашення заборгованості за кредитом, а відсотки за банківським вкладом в сумі 2 680 грн. 26 коп.

Також посилався на те, що 09.02.2017 року ним було повторно направлено поштою до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб заяву від 08.02.2017 року про виплату суми відшкодування за банківським вкладом, в якій позивач пояснив, що отримав лише відсотки.

Зазначав, що 11 травня 2017 року листом №02-036-9566/17 Фонд гарантування вкладів фізичних осіб повідомив позивача про сплату заборгованості 02.09.2015 року.

25.05.2017 року ним було направлено заяву до банку про включення відомостей про нього як про вкладника до переліку вкладників на відшкодування.

В той же час, Банк надіслав ОСОБА_1 довідку від 14.08.2017 року за №3057/42 про необхідність сплати ним 31 429 грн. 97 коп. за кредитним договором, зокрема: 24 830 грн. 66 коп. - пені від простроченої суми кредиту, 46 грн. 63 коп. - від простроченої суми відсотків та 6 552 грн. 68 коп. - індексу інфляції.

Позивач зазначав, що з довідки від 14.08.2017 року не було можливим зрозуміти, на якій підставі ПАТ «Банк «Київська Русь» вимагає від нього сплатити пеню та індекс інфляції на суму 31 429 грн. 97 коп. за період від 01.05.2015 року до 05.07.2016 року, у зв`язку з чим він 04.09.2017 року звернувся до банку із заявою, в якій просив повідомити підстави нарахування неустойки за кредитним договором.

Листом №3810/16 від 20.09.2017 року банк вимоги ОСОБА_1 залишив без реагування.

У позовній заяві позивач зазначав, що рішенням виконавчої дирекції Фонду №1706 від 01 вересня 2016 року було вкотре змінено уповноважену особу Фонду та призначено уповноваженою особою Фону на ліквідацію Банку - Білу І.В.

У позовній заяві позивач зазначав, що відповідач в особі уповноваженої особи Фонду неправомірною не здійснила зарахування 28.04.2015 року зустрічних однорідних вимог за заявою ОСОБА_1 від 27.04.2014 року, а саме, не здійснила перерахування 68973 грн. 05 коп. з його депозитного рахунку (позивача) на його кредитний рахунок в рахунок повного погашення зобов`язання за Кредитним договором, та як наслідок, неправомірно здійснила нарахування неустойки за Кредитним договором в сумі 31 429 грн. 97 коп.

Посилаючись на дані обставини та неправомірну бездіяльність Банку, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом , в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність ПАТ «Банк «Київська Русь» щодо не зарахування за його заявою ( ОСОБА_1 ) від 28 квітня 2015 року зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а саме, щодо не зарахування в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №123062-41.3-14-2 від 06.11.2014 частини коштів, які розміщені за Договором банківського вкладу в іноземній валюті №122804-41.3 від 05.11.2014 року, укладеним між ним ( ОСОБА_1 ) та Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь»;

- визнати протиправним та скасувати розрахунок заборгованості ПАТ Банк «Київська Русь» за кредитом ОСОБА_1 станом на 09.08.2017 року на загальну суму 31 429 грн. 97 коп.;

- припинити від 28.04.2015 року зобов`язання за Кредитним договором №123062-41.3-14-2 від 06.11.2014 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ Банк «Київська Русь», та Договором банківського вкладу в іноземній валюті, шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав;

- зобов`язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь» Білу І.В. включити до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ОСОБА_1 щодо повернення йому залишку коштів у розмірі 71 391 грн. 19 коп. після зарахування 68 973 грн. 05 коп. як зустрічних однорідних вимог 28.04.2015 року;

- стягнути судові витрати.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21 березня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ПАТ Банк «Київська Русь» щодо не зарахування за заявою ОСОБА_1 від 28 квітня 2015 року зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а саме щодо не зарахування в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №123062-41.3-14-2 від 06.11.2014 частини коштів, які розміщені за Договором банківського вкладу в іноземній валюті №122804-41.3 від 05.11.2014, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ Банк «Київська Русь».

Визнано протиправним нарахування ОСОБА_1 з 01.05.2015 року ПАТ Банк «Київська Русь» заборгованості за Кредитним договором №123062-41.3-14-2 від 06.11.2014 року.

Припинено з 28.04.2015 року зобов`язання за Кредитним договором №123062-41.3-14-2 від 06.11.2014, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ Банк «Київська Русь», у зв`язку із зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

Зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь» Білу І.В. розглянути питання про включення до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ОСОБА_1 , як такого, якому ПАТ Банк «Київська Русь» зобов`язане повернути залишок вкладу в іноземній валюті за Договором банківського вкладу в іноземній валюті №122804-41.3 від 05.11.2014 року, укладеним між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством Банк «Київська Русь», після зарахування 68 973,05 грн. як зустрічних однорідних вимог 28.04.2015 року.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Банк «Київська Русь» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь» Білої І.В. з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким відмовити в позові повністю.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що вимога ОСОБА_1 про повернення йому залишку грошових коштів, які залишилися після проведення розрахунку 28.04.2015 року є правомірною та її реалізація має здійснюватися у відповідності до ч.2 ст.33 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», та що Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів ПАТ «Банк`Київська Русь» Білу Ірину Володимирівну необхідно зобов`язати розглянути питання про включення до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ОСОБА_1 .

Проте, рішення суду першої інстанції зазначеним вище вимогам закону не відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, до суду першої інстанції надійшов відзив на позовну заяву, суть якого зводилася до того, що 6 липня 2016 року банк здійснив зарахування зустрічних однорідних вимог, за рахунок якого погасив прострочену основну заборгованість за кредитом в сумі 68 973,05 грн. В той же час, за період прострочки внесення платежів за кредитом від 01.05.2015 до 05.07.2016 року у ОСОБА_1 утворилася заборгованість за кредитом у розмірі 31 429 грн. 97 коп., про яку банк повідомив ОСОБА_1 листом від 14.08.2017 року.

Також банк категорично проти припинення зобов`язань за кредитним договором з підстав того, що зарахування зустрічних вимог є правом, а не обов`язком банку.

Крім того, відповідач посилався на те, що правочин про зарахування зустрічних однорідних вимог, порушує визначений вимогами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» порядок та черговість задоволення вимог кредиторів до Банку. Відносини, що виникають у зв`язку зі створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються спеціальним законодавством, зокрема главою 16 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та положеннями Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». У спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними та є пріоритетними відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Кредитор банку вправі заявити уповноваженій особі Фонду на ліквідацію банку про свої вимоги до банку у строк, встановлений частиною 5 статті 45 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а саме, протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії.

У відзиві вказували на те, що частинами 1, 2 статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

Частиною 2 статті 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статі 45 цього Закону (про ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду) уповноважена особа Фонду здійснює, зокрема, такі заходи: визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду. Вимоги, не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягають і вважаються погашеними, (частина 8 статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

З посиланням на те, що у зв`язку з прийняттям Фондом гарантування вкладів фізичних осіб рішення про запровадження процедури ліквідації ПАТ «Банк «Київська Русь», задоволення вимог кредиторів банку здійснюється виключно в межах процедури ліквідації банку, а задоволення вимог окремих кредиторів поза межами процедури ліквідації банку порушує в цілому баланс інтересів кредиторів банку та не узгоджується з положеннями Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", якими передбачена черговість погашення акцептованих (визнаних) вимог кредиторів, і тому у відзиві просили відмовити у задоволенні позовних вимог як таких, які порушують вимоги ст.52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Крім того, відповідач посилався на те, що ОСОБА_1 не скористався своїм правом та не подав заяву Фонду про свої кредиторські вимоги до Банку, у зв`язку з чим позивач не має статусу кредитора банку, а його не заявлені кредиторські вимоги вважаються погашеними.

В той же час звертав увагу суду на те, що згідно п.8 ч.2 ст.46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов`язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін.

Посилаючись на те, що зустрічне зарахування є неможливим в силу вимог Закону, порушуватиме права інших вкладників та є правом, а не обов`язком банку, просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

У судове засідання представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не з`явився, направив до суду письмові пояснення, в яких виклав позицію про те, що Фонд не визнає вимоги ОСОБА_1 , оскільки лише уповноважена особа Фонду наділена виключними повноваженнями щодо визначення розрахункових сум відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду. Зокрема, посилався на те, що захист прав позивачів у спорах, пов`язаних з виконанням спеціальних функцій Фондом гарантування у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків має відбуватись у спосіб, визначений Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", що є спеціальним у цих правовідносинах. Відповідно до частини другої статті 27 Закону, уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню. Так, відповідно до частини п`ятої статті 27 Закону протягом шести днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду Переліку вкладників.

Судом встановлено, що 05 листопада 2014 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ОСОБА_1 укладено договір банківського вкладу в іноземній валюті №122804-41.3, за умовами якого ОСОБА_1 05.11.2014 року зробив внесок коштів на банківський рахунок № НОМЕР_1 в сумі 6 000 доларів США, що підтверджується квитанцією №8807 від 05.11.2014 року, під 7,5% річних.

06 листопада 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк «Київська Русь» було укладено Кредитний договір №123062-41.3-14-2, відповідно до якого позивач отримав кредитні кошти в розмірі 69 000 грн. під 21% річних з терміном сплати до 30.04.2015 року.

Встановлено, що 06 листопада 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк «Київська Русь» було укладено Договір застави №123108-41.4, за умовами якого в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором позивач передав в заставу банку майнові права за договором банківського вкладу.

Відповідно до п.4.2 договору застави банк наділений правом задовольнити за рахунок предмету застави свої вимоги у повному обсязі.

Згідно п.5.1. Договору застави заставодержатель набуває право звернути стягнення на предмет застави у будь-який час незалежно від настання строку виконання основного зобов`язання, зокрема, якщо у момент настання строку виконання основного зобов`язання воно не буде виконано належним чином.

Пунктом 5.4. Договору застави встановлено, що положення цього пункту, разом з іншими положеннями цього договору, являють собою укладений сторонами Договір з відкладальною умовою про відступлення заставодавцем на користь заставодержателя права вимоги за договором банківського вкладу, з метою звернення стягнення на Предмет застави в позасудовому порядку.

В подальшому, згідно Постанови Правління НБУ від 19.03.2015 року №190 «Про віднесення ПАТ «Банк «Київська Русь» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 19.03.2015 року №61 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк «Київська Русь», згідно з яким запроваджено тимчасову адміністрацію строком на 3 (три) місяці від 20.03.2015 року до 19.06.2015 року включно.

15.06.2015 року виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення №116 «Про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь», відповідно до якої строк здійснення тимчасової адміністрації продовжено до 19.07.2015 року включно. Відповідно до постанови Правління НБУ №460 від 16.07.2015 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь», виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 17.07.2015 року №138 розпочати ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь» від 17.07.2015 року. Рішенням виконавчої дирекції ФГВФО №1085 від 23.06.2016 року продовжено строк здійснення процедури ліквідації ПАТ «Банк «Київська Русь» на два роки, а саме, до 16.07.2018 року включно.

Відповідно до Рішення виконавчої дирекції ФГВФО №1706 від 01.09.2016 року Уповноваженою особою ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь» призначено Білу І.В.

Позивач ОСОБА_1 не здійснив погашення чергової частини заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим 03.06.2016 року через свого представника звернувся до Банку із заявою про виплату коштів з банківського вкладу, в якій заявник просив зробити взаємозалік шляхом зарахування частини коштів з банківського вкладу ОСОБА_1 в рахунок сплати його боргу за кредитом (Кредитний договір №123062-41.3-14-2 від 06.11.2014 року), а також повернути залишок вкладу в межах гарантованої суми.

Встановлено, що 06 липня 2016 року банк провів зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідно до якого було погашено прострочену основну заборгованість за кредитом в сумі 68 973 грн. 05 коп.

В той же час, заборгованість станом на 09.08.2017 року у розмірі 31 429 грн. 97 коп., яка виникла за період від 01.05.2015 року до 05.07.2016 року, не була погашена за рахунок депозиту.

Судом встановлено, що 02.09.2015 року банком-агентом ПАТ «Південний» ОСОБА_1 було виплачено відсотки за банківським вкладом в сумі 2 680 грн. 26 коп., але залишок заборгованості за депозитним вкладом, який залишився після погашення заборгованості за кредитом, не було виплачено.

25 травня 2017 року ОСОБА_1 було направлено заяву до Банку про включення відомостей про нього як про вкладника до Переліку вкладників на відшкодування. Листом №3810/16 від 20.09.2017 року Банк вимоги ОСОБА_1 залишив без реагування, що стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Проте, відповідач не погодився з оскаржуваним рішенням у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, що є підставою для його скасування.

Так, 05.11.2014 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ОСОБА_1 було укладено Договір банківського вкладу в іноземній валюті №122804-41.3 під 7,5 % річних (далі - Договір банківського вкладу), відповідно до якого ОСОБА_1 05.11.2014 року зробив внесок коштів на банківський рахунок № НОМЕР_1 в сумі 6 000,00 доларів СІІІА.

06.11.2014 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» та позивачем було укладено Кредитний договір №123062-41.3-14-2 (далі - Кредитний договір), відповідно до якого, позивач 06.11.2014 року отримав від банку кредит готівкою в сумі 69 000,00 грн. під 21 % річних з терміном сплати до 30.04.2015 року.

06.11.2014 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» та позивачем було укладено Договір застави №123108-41.4.

Відповідно до умов Договору застави в забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором заставодавець передав в заставу майнові права за договором банківського вкладу, які, зокрема, полягають у праві заставодавця вимагати від Банку повернення вкладу в сумі 6000,00 доларів США та сплати нарахованих на вклад процентів в порядку та в строки, визначені Договором банківського вкладу.

Згідно з п.4.2. Договору застави заставодержатель вправі задовольнити за рахунок предмету застави свої вимоги у повному обсязі.

За п.5.1. Договору застави заставодержатель набуває право звернути стягнення на предмет застави у будь-який час незалежно від настання строку виконання Основного зобов`язання, зокрема, якщо у момент настання строку виконання Основного зобов`язання воно не буде виконано належним чином.

Пунктом 5.4. Договору застави встановлено, що положення цього пункту, разом з іншими положеннями цього договору, являють собою укладений сторонами договір з відкладальною умовою про відступлення заставодавцем на користь заставодержателя права вимоги за Договором банківського вкладу з метою звернення стягнення на Предмет застави в позасудовому порядку.

В подальшому, згідно Постанови Правління НБУ від 19.03.2015року№190 «Про віднесення ПАТ «Банк «Київська Русь» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 19.03.2015року №61 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк «Київська Русь», згідно з яким запроваджено тимчасову адміністрацію строком на 3 (три) місяці від 20.03.2015 року до 19.06.2015 року включно та призначено уповноваженою особою ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь» Волкова Олександра Юрійовича.

Суд прийшов до помилкового висновку про протиправність дій ПАТ Банк «Київська Русь» щодо не зарахування за заявою позивача від 28 квітня 2015 рокузустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а саме, щодо не зарахування в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №123062-41.3-14-2 від 06.11.2014 року частини коштів, які розміщені за Договором банківського вкладу в іноземній валюті №122804- 41.3 від 05.11.2014 року, укладеним між позивачем та ПАТ Банк «Київська Русь».

У рішенні суд посилається також на можливість здійснення зарахування вимог банку за рахунок депозитних коштів та відповідно і припинення від 28.04.2015 року зобов`язання за Кредитним договором №123062-41.3-14-2 від 06.11.2014 року згідно заяви позивача від 28 квітня 2015 року, відповідно до п.8 ч.2 ст.46 Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та правого висновку, викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.02.2018у справі №916/4737/14.

Проте, зазначені висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки заява позивача про зарахування зустрічних однорідних вимог була подана до Банку 28.04.2015 року, тобто, коли в Банку діяла тимчасова адміністрація. В той же час, п.8 ч.2 ст.46 Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та правовий висновок, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.02.2018 року у справі №916/4737/14 стосуються виключно процедури ліквідації Банку, яка у свою чергу розпочалася 17.07.2015 року, тобто, через три місяці після подачі заяви позивача про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Крім того, на момент подачі позивачем заяви (28.04.2015 року) про зарахування зустрічних однорідних вимог п.8 ч.2 ст. 46 Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» взагалі був відсутній, що свідчить про застосування судом норми права, яка була відсутня на момент виникнення спірних правовідносин.

Отже, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування п.8 ч.2 ст.46 Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який стосується процедури ліквідації банку, а не тимчасової адміністрації, та який взагалі був відсутній у згаданому Законі на момент подачі позивачем 28.04.2015 заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Не відповідають дійсним обставинам справи і висновки суду про те, що не зарахування грошових коштів призвело до безпідставного нарахування заборгованості за Кредитним договором №123062-41.3-14-2 від 06.11.2014 у розмірі 31 429 грн. 97 коп. станом на 09.08.2017 року.

Так, відповідно до матеріалів справи та як встановлено судом, 03.06.2016 року ОСОБА_1 через свого представника подав до ПАТ «Банк «Київська Русь» заяву про виплату коштів з банківського вкладу, в якій заявник просив зробити взаємозалік шляхом зарахування частини коштів з банківського вкладу ОСОБА_1 в рахунок сплати його боргу за кредитом (Кредитний договір №123062-41.3-14-2 від 06.11.2014 року), а також повернення залишку вкладу в межах гарантованої суми.

06.07.2016 року ПАТ «Банк «Київська Русь» було направлено повідомлення на адресу ОСОБА_1 за №3764/42 про проведення зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідно до якого здійснено погашення простроченої основної заборгованості за кредитом в сумі 68973грн. 05коп. за Кредитним договором №123062-41.3-14-2 від 06.11.2014 року за рахунок грошових коштів, розміщених на рахунках ОСОБА_1 у Банку за Договором банківського вкладу в іноземній валюті «Київська Русь» №122804-41.3 від 05.11.2014 року.

14.08.2017 року ПАТ «Банк «Київська Русь» повідомило ОСОБА_1 про наявність заборгованості за Кредитним договором станом на 09.08.2017 року в розмірі 31429 грн. 97 коп., яка виникла за період від 01.05.2015 року до 05.07.2016 року.

Зважаючи на те, що заборгованість за Кредитним договором виникла за період від 01.05.2015 року до 05.07.2016 року, тобто до погашення простроченої основної заборгованості за кредитом, а про проведення зарахування зустрічних однорідних вимог позивача було повідомлено 06.07.2016 року, то висновки суду про безпідставність такого нарахування заборгованості не знаходять свого підтвердження.

Судом неправильно застосовано ч.2 ст.33 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», яка не підлягала застосуванню.

Так, в рішенні суд прийшов до необґрунтованого висновку, що вимога позивача про повернення йому залишку грошових коштів, які залишилися після проведення розрахунку 28.04.2015 року, є правомірною, але її реалізація має здійснюватися відповідно до ч.2 ст.33 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Так, процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах та підлягає обов`язковому застосуванню.

Згідно з ч.8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

За таких обставин, у спорах, пов`язаних із виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Отже, Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним, всі інші закони України можуть застосовуватись до правовідносин з ПАТ «КБ «НАДРА» лише в тій частині, що йому не суперечать.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 08.02.2018 року у справі №308/3282/15-щ від 14.02.2018 року у справах № 761/20903/15-ц, № 553/2630/15-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду 13.03.2018 року у справі №910/23398/16.

Отже, застосування судом ч.2 ст.33 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», яка не підлягала застосуванню, призвело до порушення судом норм матеріального права.

Як вбачається з постанови Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі №910/23398/16, згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до пункту шостого статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах. Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку. Відповідно до частини другої статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-350цс 17.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 березня 2019 рокускасувати і прийняти постанову, якою в позові ОСОБА_1 відмовити.

Також, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з ОСОБА_1 слід стягнути на користь ПАТ «Банк «Київська Русь» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь» Білої І.В. судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4 228 грн. 80 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» задовольнити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 березня 2019 року скасувати і прийняти постанову.

В позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» Білої Ірини Володимирівни, третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання бездіяльності відповідача протиправною, припинення зобов`язання за договором, зобов`язання включити до переліку вкладників, скасування розрахунку заборгованості відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» Білої Ірини Володимирівни () судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4 228 (чотири тисячі двісті двадцять вісім) грн. 80 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 09 грудня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: