КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Кулікової С.В., Олійника В.І.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 29 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про зняття арешту з нерухомого майна і припинення неправомірного обмеження прав,

в с т а н о в и в:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про зняття арешту з нерухомого майна і припинення неправомірного обмеження прав (скасування заходів забезпечення позову).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 8 грудня 2017 року відкрито провадження у справі.

В подальшому, ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 29 травня 2019 року провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 255ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

При цьому позивачу роз`яснено, що процедура скасування заходів забезпечення позову передбачена положенням статті 158 ЦПК України.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом неповно з`ясовано обставини, що стосуються предмету спору та обраного позивачем способу захисту порушеного права як спадкоємця нерухомого майна, внаслідок чого невірно застосовано статті 158, 255 ЦПК України при вирішенні питання про закриття провадження у справі.

Позивач просив суд не скасувати заходи забезпечення позову відповідачів відносно себе, а просив відновити та захистити своє право спадкоємця на вільне користування та розпорядження нерухомим майном, яке прийнято у спадщину від свого померлого батька ОСОБА_5 , та яке неправомірно і безпідставно обмежується арештом в інтересах відповідачів, шляхом застосування такого способу захисту цивільного права як припинення дії, яка порушує право, а саме: зняття арешту з нерухомого майна та припинення неправомірного обмеження прав.

У цивільній справі № 753/17184/13 в ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 відсутні будь-які позовні вимоги до ОСОБА_5 , про що свідчить ухвала Дарницького районного суду від 4 вересня 2014 року, тому позиція суду про те, що ОСОБА_1 має вирішувати скасування заходу забезпечення позову як процесуальне питання в межах іншої цивільної справи помилкова.

Відзиви інших учасників справи на апеляційну скаргу у строк, який встановлений судом в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, до суду не надійшли.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до статтей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особамає право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд вправі закрити провадження у справі лише з тих підстав, які передбачені законом.

Такі підстави визначено у статті 255 ЦПК України.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Так, у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Здійснюючи тлумачення положень Конвенції, ЄСПЛ у своїх рішеннях указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашингдейн проти Великої Британії (Ashingdane v. the. United Kingdom).

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (Bezymyannaya v. Russia) (заява № 21851/03) ЄСПЛ констатував порушення «самої суті права заявника на доступ до суду», а отже, порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, яка є частиною національного законодавства України, вказавши, що «заявниця опинилася у замкнутому колі, у ситуації, коли внутрішньодержавні суди вказували один на одного і відмовлялись розглядати її справу, зважаючи на нібито обмеження своїх судових повноважень. Внутрішньодержавні суди фактично залишили заявницю у судовому вакуумі без будь-якої вини з її сторони».

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 4 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France).

Судом встановлено, що ухвалою Дарницького районного суду м. Києва 19 лютого 2014 року у справі № 753/17184/13-ц за заявою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про забезпечення їхнього позову до ОСОБА_5 та ОСОБА_1 про зобов`язання не чинити перешкод у користуванні майном, визнання права сервітуту, зобов`язання вчинити дії, стягнення матеріальної та моральної шкоди, накладено арешт на нерухоме майно, що належить ОСОБА_5 на праві власності, зокрема 40/100 частин будинку АДРЕСА_1 . Також накладено арешт на нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 на праві власності, зокрема 12/100 частин будинку АДРЕСА_1 .

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про зняття арешту з нерухомого майна і припинення неправомірного обмеження прав (скасування заходів забезпечення позову).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17 липня 2017 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків, а саме: позов не підписаний позивачем у всіх його екземплярах, текст позову має частково нечитабельний стан, крім того, зважаючи на спірні правовідносини суд рекомендував уточнити зміст позовних вимог та правильність визначення із способом захисту порушеного права.

На виконання вимог вказаної ухвали суду, 4 серпня 2017 року ОСОБА_1 надав позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про зняття арешту з нерухомого майна і припинення неправомірного обмеження прав, в якому просив визнати неправомірним застосування до теперішнього часу відповідачами арешту в якості засобу забезпечення позовних вимог на нерухоме майно, що зареєстровано за ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , та таким, що порушує права позивача ОСОБА_1 , а також зняти накладений ухвалою Дарницького районного суду м. Києва 19 лютого 2014 року арешт з 12/100 частин садового будинку та 40/100 частин садового будинку, що згідно правовстановлюючих документів належать відповідно ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , і знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 4 вересня 2017 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Однак ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 жовтня 2017 року ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 4 вересня 2017 року скасовано та передано питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 8 грудня 2017 року відкрито провадження у справі.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про уточнення позовних вимог, в якій просив визнати неправомірним застосування до теперішнього часу відповідачами арешту на нерухоме майно, що зареєстровано за ОСОБА_5 , та таким, що порушує права позивача як спадкоємця майна свого померлого батька; припинити неправомірне обмеження відповідачами прав ОСОБА_1 як спадкоємця майна ОСОБА_5 через зняття накладеного ухвалою Дарницького районного суду м. Києва 19 лютого 2014 року арешту на 40/100 частин садового будинку, що згідно правовстановлюючих документів належать ОСОБА_5 , і знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до частини першої статті 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

За змістом статті 158 ЦПК України із клопотанням про скасування заходів забезпечення позову може звернутися лише учасник справи, зокрема особа, щодо якої вжито такі заходи, а не інша особа, яка вважає себе власником обтяженого майна.

У пункті 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», роз`яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України у пункті 9 зазначеної постанови від 3 червня 2016 року № 5 заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає цивільну справу. При цьому із заявою про скасування заходів забезпечення позову (накладення арешту на майно або грошові кошти) може звернутись лише особа, щодо якої такі заходи забезпечення позову вжито, тобто сторона у справі чи третя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору. Інша особа, яка вважає, що майно, на яке було накладено арешт у порядку забезпечення позову, належить їй, а не стороні у справі, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У рішенні суду про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту суд зазначає про скасування заходів забезпечення позову, які оскаржуються.

Суд першої інстанції вважав, що за наявності визначеної законодавцем процедури вирішення процесуального питання, у даному випадку - скасування заходів забезпечення позову, його вирішення не може бути предметом спору в порядку позовного провадження.

Проте суд не врахував, що позивач заявив уточнені позовні вимоги не як учасник справи, в межах якої було вжито заходи забезпечення позову у вигляді арешту, а як спадкоємець частини нерухомого майна, яке належало його померлому батькові - ОСОБА_5 . На майно накладено арешт, який перешкоджає спадкоємцю реалізувати його спадкові права щодо оформлення спадщини, тому з метою усунення даних перешкод позивачем було подано відповідну позовну заяву.

Згідно з вимогами статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця на спадщину.

За змістом наведеного, право на спадщину є майновим правом спадкоємця, юридичний факт виникнення якого пов`язаний з часом її прийняття, неотримання ж свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця такого права.

Отже, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею, яке в даному випадку не є предметом розгляду, виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених норм права та роз`яснень дає підстави для висновку, що закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, дійшовши передчасного висновку, що ОСОБА_1 не має права звертатись до суду з позовом про захист прав як спадкоємця нерухомого майна.

При цьому суд не встановив всіх фактичних обставин, які мають значення для справи, не надав відповіді на всі доводи позивача, зокрема, не перевірив доводи позивача про те, що ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 4 вересня 2015 року прийнято відмову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від позову до ОСОБА_5 та закрито провадження у цій частині (а.с. 10, т.1).

Зважаючи на викладене вище, суд першої інстанції не з`ясував усіх обставин, що мають процесуальне значення при вирішенні питання щодо предметної юрисдикції спору, не визначився з суб`єктним складом та характером спірних правовідносин, тому його ухвала про закриття провадження у справі підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції в іншому складі суду у відповідності до частини першої статті 37 ЦК України.

Відповідно до вимог статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Згідно положень статтей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції не вирішується, оскільки спір по суті не розглядався.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 29 травня 2019 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду в іншому складі суду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.В. Кулікова

В.І. Олійник