П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2019 року

м. Бахмут

Справа № 243/12859/18

Провадження № 22-ц/804/1937/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Біляєвої О. М.,

суддів Папоян В. В., Тимченко О. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Держава України в особі Прокуратури Донецької області, Державна казначейська служба України, Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області,

розглянув у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області у складі судді Воронкова Д. В. від 03 червня 2019 року, ухвалене у м. Слов`янську, дата складення повного рішення - 13 червня 2019 року,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 пред`явив позов до Держави Україна в особі Прокуратури Донецької області про відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що 10 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до прокурора Донецької області Бондаренка Є. В. із заявою-повідомленням № 359 про вчинення кримінального правопорушення та притягнення до кримінальної відповідальності слідчої ОСОБА_2 , яка обіймає посаду у слідчому відділенні Лиманського вiддiлення поліції Слов`янського відділу поліції Головного Управління Національної поліції в Донецькій області і не вчинила необхідних слідчих та процесуальних дій під час досудового розслідування кримінального провадження № 0003374 і № 0000074, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам ОСОБА_3 , яка є потерпілою у цих кримінальних провадженнях.

Прокурор Донецької області Бондаренко Є. В. не вніс відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань і не надав заявнику витяг з нього; чим порушив присягу прокурора.

Начальник третього слідчого відділу слідчого управління Прокуратури Донецької області Зелененко С. О. розслідування обставин, викладених у заяві-повідомленні, не розпочав, що підтверджується листом Прокуратури Донецької області від 20 квітня 2018 року та ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 23.04.2018 № 1-кс/263/2832/2018 у справі № 263/4814/18.

Посилаючись на те, що протиправною бездіяльністю працівників прокуратури порушено законні права позивача на розгляд звернення, внаслідок чого завдано моральну шкоду, яка полягає у глибоких душевних стражданнях, ОСОБА_1 просив стягнути з Держави Україна в особі Прокуратури Донецької області на його користь 134 028 грн 00 коп. на відшкодування моральної шкоди (ас. 1-5).

Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 лютого 2019 року за клопотанням позивача залучити до участі у справі співвідповідачів: Державну казначейську службу України, Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області (ас. 17, 43).

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 червня 2019 року у задоволенні позовних вимоги відмовити.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надав належних доказів заподіяння йому моральної шкоди, не довів та не підтвердив негативні явища, які сталися, на думку позивача, внаслідок незаконних рішень, дій або бездіяльності прокуратури.

У червні 2019 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду з підстав порушення норм процесуального права і неправильного застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції проігнорував аргументи позивача про підстави для задоволення позову, тобто фактично відмовив у правосудді, чим порушив право на справедливий судовий розгляд. Суд також не надав належної правової оцінки доказам, зокрема судовому рішенню, показанням свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , при цьому безпідставно відмовив у допиті свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 .

На думку заявника, суду під час ухвалення рішення слід було застосувати до спірних правовідносин норми, на які він посилався в обґрунтування позовних вимог, а саме: ст. 56 Конституції України, ст. 20 Закону України «Про прокуратуру». Застосування до спірних правовідносин статей 1174, 1176 ЦК України не є правильним.

Крім того, звертає увагу, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) визнав загальновідомим фактом завдання моральної шкоди у разі порушення прав людини. Проте суд першої інстанції не зазначив мотивів не визнання ним практики ЄСПЛ джерелом права у спірних правовідносинах.

У відзиві на апеляційну скаргу Прокуратура Донецької області просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, оцінивши надані учасниками справи докази з додержанням норм процесуального права, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Інші учасники справи на час перегляду справи судом апеляційної інстанції не скористались правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, наведені у відзиві обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

У справі, яка переглядається, встановлено, що 10 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до прокурора Донецької області Бондаренка Є. В. із заявою-повідомленням № 359 про вчинення кримінального правопорушення та притягнення до кримінальної відповідальності слідчої ОСОБА_2 , яка обіймає посаду у слідчому відділенні Лиманського вiддiлення поліції Слов`янського відділу поліції Головного Управління Національної поліції в Донецькій області і не вчинила необхідних слідчих та процесуальних дій під час досудового розслідування кримінального провадження № 0003374 і № 0000074, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам ОСОБА_3 , яка визнана потерпілою у цих кримінальних провадженнях (ас. 6).

Згідно з листом начальника третього слідчого відділу слідчого управління прокуратури Донецької області ОСОБА_9 від 20.04.2018 № 17/3/3-56-14вих18, підстави для внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за зверненням ОСОБА_1 відсутні (ас. 7).

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 квітня 2018 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність прокуратури Донецької області задовольнити. Зобов`язати відповідальних посадових осіб прокуратури Донецької області внести до ЄРДР відомості про кримінальні правопорушення, викладені у заяві ОСОБА_1 від 06.04.2018 (ас. 52- 53).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану фізичній особі органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у повному обсязі лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до статті 1174 ЦК України, на підставі якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається на державу Україна (постанова Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі № 6-440цс16).

У силу ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст.ст. 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Згідно з п. 3 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічні положення закріплені у частині першій статті 81 ЦПК України.

За правилом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Поняття доказів розкрито у частині першій статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на матеріали справи, звертаючись 10 квітня 2018 року до прокурора Донецької області Бондаренка Є. В. із заявою-повідомленням № 359 про вчинення кримінального правопорушення, ОСОБА_1 діяв в інтересах потерпілої ОСОБА_3 , якій надає правову допомогу як професійний адвокат.

Тому сам факт постановлення слідчим суддею Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області ухвали від 23 квітня 2018 року щодо зобов`язання відповідальних посадових осіб прокуратури Донецької області внести до ЄРДР відомості про кримінальні правопорушення, викладені у заяві ОСОБА_1 від 06.04.2018, не свідчить про завдання особі шкоди та про наявність підстав для її відшкодування.

Ураховуючи, що ОСОБА_1 не надав належних доказів заподіяння йому моральної шкоди, не довів та не підтвердив негативні явища, які сталися, на думку позивача, внаслідок незаконних рішень, дій або бездіяльності органів прокуратури, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Слід зазначити, що з огляду на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 не оспорює висновок суду, що сам факт невнесення посадовою особою відповідних відомостей до ЄРДР не свідчить про завдання особі шкоди та про наявність підстав для її відшкодування (ас. 96зв.).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновки суду і фактично зводяться до незгоди з оцінкою доказів, у тому числі показань свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яким суд попередньої інстанції надав належне обґрунтування відповідно дог вимог статті 89 ЦПК України з урахуванням встановлених у справі обставин; а переоцінка доказів не належить до повноважень суду апеляційної інстанції.

Відмова суду першої інстанції в задоволенні клопотання про допит свідків: ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 є обґрунтованою, про що зазначив суд апеляційної інстанції в ухвалі від 17.07.2019 при вирішенні клопотання.

Щодо доводів скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права, колегія суддів виходить з такого.

Спірні правовідносини регулюються статтями 1173, 1174 ЦК України, які були застосовані судом першої інстанції під час ухвалення рішення. Помилкове посилання на статтю 1176 ЦК на правильність правових висновків про відсутність підстав для задоволення позову не впливає.

Стаття 20 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII "Про прокуратуру" передбачає, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю прокурора, відшкодовується державою незалежно від його вини в порядку, визначеному законом. Тобто відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається на державу. Сам порядок відшкодування шкоди норма не визначає, тому суд правильно не керувався даною нормою під час ухвалення оскарженого рішення.

Стаття 56 Конституції України визначає право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Проте право на відшкодування виникає у разі завдання особі шкоди та при наявності підстав для її відшкодування.

Не є обґрунтованими доводи скарги про незастосування практики Європейського суду з прав людини, оскільки право на відшкодування виникає у разі завдання особі шкоди. Як установлено судом, ОСОБА_1 , який є професійним адвокатом, звертався з відповідними заявами в інтересах потерпілої особи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Установивши, що доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають; наведені у відзиві на апеляційну скаргу аргументи є підставними, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 червня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. М. Біляєва

Судді В. В. Папоян

О. О. Тимченко

Дата складення судового рішення - 05 серпня 2019 року

Суддя-доповідач О. М. Біляєва