Постанова

Іменем України

17 липня 2019 року

м. Київ

справа № 619/3029/15-ц

провадження № 61-18216св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І. (суддя-доповідач),

суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивачі: Державне агентство лісових ресурсів України, державне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція», від імені яких в інтересах держави позов подав керівник Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Солоницівська селищна рада Дергачівського району Харківської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області ради про визнання недійсним рішення селищної ради, державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки за касаційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 06 червня 2016 року у складі судді Жорняка О. М. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 грудня 2016 року у складі колегії суддів Пономаренко Ю. А., Міненкової Н. О., Шевченко Н. Ф.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року керівник Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області (далі - Солоницівська селищна рада) про визнання недійсними рішення ХХХV сесії V скликання Солоницівської селищної ради від 30 вересня 2008 року № 9, державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що за результатом перевірки у порядку нагляду за додержанням та застосуванням законів 05 травня 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за частиною другою статті 364 КК України та розпочато досудове розслідування відносно колишніх посадових осіб районного відділу земельних ресурсів та районного відділу архітектури і містобудування.

Рішенням XXXV сесії V скликання Солоницівської селищної ради від 30 вересня 2008 року № 9 ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою щодо відведення їй земельної ділянки площею 0,1500 га в с. Сіряки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_1 . На підставі вказаного рішення та проекту землеустрою земельної ділянки, затвердженого посадовими особами управління Держкомзему у Дергачівському районі Харківської області та відділу містобудування та архітектури Дергачівської районної державної адміністрації земельних ділянок, ОСОБА_1 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 .

Водночас, за результатами проведеної прокуратурою району перевірки та на підставі досліджень, проведених посадовими особами КП «Дергачівське архітектурне бюро» із залученням відповідних спеціалістів у сфері топо-геодезичних вишукувань, встановлено, що координати поворотних точок земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 перебувають в межах земельної ділянки Данилівського дослідного держлісгоспу на території Солоницівської селищної ради. Посадовими особами Данилівського дослідного держлісгоспу не надавалось погодження на зміну цільового призначення чи вилучення вказаної земельної ділянки.

Вказане свідчить про незаконне вибуття з власності держави без належного дотримання процедури вилучення земельної ділянки з постійного користування Данилівського дослідного держлісгоспу в порядку статті 149 ЗК України.

В ході досудового розслідування по вищевказаним фактам проведена перевірка Державною інспекцією сільського господарства в Харківській області, яка підтвердила вище викладені обставини справи, що відображено у відповідному акті перевірки.

З огляду на те, що спірним рішенням Солоницівської

селищної ради дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок із зміною цільового призначення з категорії земель лісогосподарського призначення не надавався, вказане рішення протиправно спрямоване на зміну цільового призначення земель лісового фонду всупереч встановленому законом порядку.

Посилаючись на протиправність вибуття спірної земельної ділянки з володіння держави, як законного власника, не з її волі, за відсутності згоди, прокурор вказував на наявність підстав для витребування цієї земельної ділянки у ОСОБА_2 , на користь якої в подальшому вона була відчужена.

Зважаючи на те, що договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, спрямований на протиправне відчуження об`єкта права власності Українського народу - земель, вказаний правочин є таким, що порушує публічний порядок, тобто є нікчемним, а рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на вищевказану земельну ділянку підлягає скасуванню.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 06 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 06 грудня 2016 року, позов задоволено.

Визнано недійсним рішення XXXV сесії V скликання Солоницівської селищноїради від 30 вересня 2008 року № 9 «Про передачу у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 ».

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 площею 0,1500 га серія НОМЕР_2 , який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за №93, виданий на ім`я ОСОБА_1

Скасовано рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1500 га (кадастровий номер НОМЕР_1 ), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 7762135 від 20 листопада 2014 року.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь держави в особі державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» земельну ділянку площею 0,1500 га (кадастровий номер НОМЕР_1 ), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави всупереч вимогам законодавства щодо порядку зміни її цільового призначення, а також порядку її вилучення з постійного користування державного підприємства, що, в свою чергу, виключає можливість відчуження на законних підставах права власності на таку земельну ділянку іншій особі, шляхом укладення цивільно-правового договору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ звернулась ОСОБА_2 із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до місцевого суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2017 року вказану цивільну справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» у цій справі призначено повторний автоматизований розподіл.

11 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

На підставі ухвали Верховного Суду від 24 червня 2019 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження в складі п`яти суддів.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 липня 2019 року визначено склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Калараш А. А., Литвиненко І. В., Петров Є. В., Сердюк В. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Зміст доводів касаційної скарги зводиться до посилань на недотримання місцевим судом встановленого законом порядку належного повідомлення ОСОБА_2 , як учасника справи, про дату та час розгляду справи, що позбавило її права подати клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

21 квітня 2017 року на адресу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення на касаційну скаргу від Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області, у якому вказано на необґрунтованість доводів касаційної скарги та відсутність підстав для скасування оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій, прийнятих у відповідності до вимог законодавства.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням XXXV сесії V скликання Солонинцівської селищної ради від 30 вересня 2008 року № 9 ОСОБА_1 було затверджено проект землеустрою щодо відведення їй земельної ділянки площею 0,1500 га в с. Сіряки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_1 . На підставі вказаного рішення та проекту землеустрою ОСОБА_1 отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку.

За результатами проведеної прокурором перевірки встановлено, що зазначена земельна ділянка перебуває в кварталі 327 Дергачівського лісництва та відноситься до земель лісового фонду, переданих в постійне користування Данилівського дослідного держлісгоспу. При цьому посадовими особами держлісгоспу не надавалось погодження на зміну цільового призначення чи вилучення цієї земельної ділянки.

В подальшому, на підставі укладеного договору купівлі-продажу, ОСОБА_1 відчужила спірну земельну ділянку на користь ОСОБА_2 , право власності якої зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Із дослідженого судами акту перевірки від 26 червня 2014 року, встановлено, що технічне завдання на розробку проекту землеустрою було видане 19 грудня 2007 року, тоді як висновок Дергачівського районного відділу земельних ресурсів про погодження проекту датовано 21 січня 2007 року (тобто на 10 місяців раніше технічного завдання та на 7 місяців раніше дозволу на виготовлення проекту), висновок відділу містобудування та архітектури Дергачівської райдержадміністрації датовано 28 вересня 2007 року (тобто на 3 місяці раніше технічного завдання на розробку проекту).

Звертаючись до суду з позовом, керівник Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» зазначав, що вказана земельна ділянка вибула із володіння держави, яка є її законним власником, поза її волею та із порушенням порядку щодо зміни цільового призначення такої земельної ділянки. Прокурор посилався на те, що оскільки договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки спрямований на протиправне відчуження об`єкта права власності Українського народу - земель, такий правочин є таким, що порушує публічний порядок, тобто є нікчемним.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 12 ЗК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (прийняття рішення Солоницівською селищною радою від 30 вересня 2008 року), передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст; д) організація землеустрою; е) координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; ж) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; з) підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; и) встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; і) інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; ї) внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; й) вирішення земельних спорів; к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Статтею 19 ЗК України визначено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, в тому числі землі лісогосподарського призначення.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 20 ЗК України (у вказаній редакції) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Згідно зі статтею 55 ЗК України (у вказаній редакції) до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (стаття 21 ЗК України у вказаній редакції).

Пунктом «ґ» частини четвертої статті 84 ЗК України землі лісогосподарського призначення віднесено до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Таким чином, встановивши відсутність відповідного погодження Данилівського дослідного державного лісгоспу на зміну цільового призначення та вилучення земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 , суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд обґрунтовано вважав, що рішення Солоницівської селищноїради від 30 вересня 2008 року підлягає визнанню недійсним, оскільки спірна земельна ділянка вибула з володіння власника (держави) поза його волею у порушення встановленого законом порядку.

Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель лісогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони вказаної категорії земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними.

Право власника витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним закріплено у статті стаття 387 ЦК України.

Повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208 цс 18) у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

У рішенні від 27 листопада 2007 року у справі «Гамер проти Бельгії» (Hamer v. Belgium, заява № 21861/03) щодо зобов`язання заявниці знести заміський будинок, побудований у лісовій зоні, до якої застосовувалась заборона на будівництво, Європейський суд з прав людини встановив, що втручання у право заявниці на мирне володіння майном, яке стало результатом знесення її будинку за рішенням органів влади, було передбачене законом і переслідувало мету контролю за використанням земельної ділянки відповідно до загальних інтересів шляхом приведення її у відповідність до плану землекористування, який визначав лісову зону, в якій будівництво не дозволялося (§ 77).

Стосовно пропорційності втручання, то питання захисту навколишнього середовища зумовлюють постійний і стійкий інтерес громадськості, а отже, і органів державної влади. Економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава має законодавство з цього питання (§ 79). Тому обмеження права власності були допустимими за умови, що між індивідуальними та колективними інтересами встановлений розумний баланс (§ 80).

З огляду на наведене, правильним є висновок судів попередніх інстанцій, що оскільки спірна земельна ділянка вибула з володіння держави всупереч законодавчим вимогам, у ОСОБА_2 , на користь якої в подальшому було відчужено земельну ділянку, право власності не виникло.

Водночас, наявність підстав для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_2 обґрунтовує неналежним повідомленням її судом першої інстанції про дату та час судового засідання, що, в свою чергу позбавило її можливості реалізувати надане їй процесуальним законом право на подання заяви про застосування строку позовної давності.

Відповідно до частини четвертої статті 169 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваних рішень) у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Із наявних у матеріалах справи повідомлень про вручення поштового відправлення вбачається, що ОСОБА_2 була обізнана із датами судових засідань, призначених на 12 жовтня 2015 року (т. 2 а. с. 16), на 12 листопада 2015 року (т. 2 а. с. 31), на 10 грудня 2015 року (т. 2 а. с. 43), 05 квітня 2016 року (т. 2 а. с. 58), 28 квітня 2016 року (т. 2 а. с. 62). Виходячи з наведеного та з урахуванням поданих ОСОБА_2 клопотань про відкладення розгляду справи (т. 2 а. с. 21, 35, 64), відсутні підстави вважати доведеними посилання заявника на обмеження її у можливості звернутись із відповідним клопотанням про застосування строку позовної давності до місцевого суду.

Верховний Суд, як суд касаційної інстанції, в силу положень наведеної вище статті 400 ЦПК України перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права в межах касаційної скарги. При цьому Верховний Суд може вийти за межі касаційної скарги у випадку, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Висновок місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції про обґрунтованість заявленого позову та наявність підстав для його задоволення, є правильним та таким, що зроблений на підставі належним чином оцінених доказів у відповідності до вимог законодавства. Підстав для виходу за межі касаційної скарги ОСОБА_2 колегія суддів не вбачає.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 06 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий А. І. Грушицький
Судді:А. А. Калараш І. В. Литвиненко Є. В. Петров В. В. Сердюк