Ухвала

11 грудня 2019 року

місто Київ

справа № 759/5194/15-ц

провадження № 61-22039ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Приватної фірми «МАД» про визнання недійсними договору купівлі-продажу та свідоцтва про державну реєстрацію,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 20 травня 2014 року, укладений між позивачем, ОСОБА_1 , та Приватною фірмою «МАД»

(далі - ПФ «МАД), із застосуванням наслідків його недійсності; визнати недійсним свідоцтво про державну реєстрацію транспортного засобу, серії НОМЕР_3, автомобіля Daewoo Lanos, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , вартість якого становила 40 000, 00 грн.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 18 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що доводи позивача, що він не підписував оскаржуваний договір спростовано наявністю у зазначеному договорі його підпису. Суд першої інстанції зробив висновок, що вимога про визнання договору недійсним з підстав, що правочин не укладався, не ґрунтується на належних та допустимих доказах, такий захист прав є неналежним. Також, доводи позивача, що ПФ «МАД», комісіонер навмисно ввела другу сторону покупця в оману, є недоведеними, оскільки позивачем не зазначено, у чому полягали такі дії. Одночасно з цим судом першої інстанції враховано, що покупець ОСОБА_1 про порушення його прав комісіонером з підстав введення в оману не заявляв. Суд першої інстанції відхилив доводи позивача, що оскаржуваний договір підлягає визнанню недійсним з підстав недотримання вимог статті 60 Сімейного кодексу України, оскільки предмет договору, автомобіль, є спільним майном подружжя. У таких висновках суд першої інстанції керувався тим, що оскаржуваний договір укладався безпосередньо позивачем, проте його дружина про порушення її майнових прав не заявляла. За наведених обставин суд першої інстанції не встановив порушень вимог статей 203, 215, 1011, 1012, 1018 ЦК України під час укладання оскаржуваного договору.

Постановою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення. Позов задоволено, визнано недійсним договір комісії з купівлі-продажу від 20 травня 2014 року транспортного засобу, автомобіля, легкового седана Daewoo Lanos, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , синього кольору, що був укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ПФ «МАД». Визнано недійсним свідоцтво про державну реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3, автомобіля, легкового седана Daewoo Lanos, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , синього кольору. Здійснено розподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, зазначив, що у тексті оскаржуваного договору є посилання на паспортні дані позивача, які відрізняються від даних у паспорті, наданому для огляду у суді. Судом апеляційної інстанції встановлено, що договір комісії з купівлі-продажу укладений у с. Григорівка Обухівського району Київської області, разом з цим відповідно до роздруківки інформації (список вхідних/вихідних з`єднань із зазначення IMEL кодів, часу, тривалості, типу з`єднання та прив`язкою базових станцій із зазначенням їх місця розташування/адреси) стосовно належного позивачу абонентського номеру, позивач 20 травня 2014 року знаходився у місті Києві, а 30 квітня 2014 року, у день зняття автомобіля з обліку у Центрі надання послуг, пов`язаних з використанням транспортних засобів з обслуговування м. Прилуки при УДАІ УМВС України в Чернігівській області для реалізації, позивач знаходився у с. Лучинчик, Мурованокуриловецького району Вінницької області. За наведених обставин суд апеляційної інстанції зробив висновок, що воля власника автомобіля ОСОБА_2 не була спрямована на укладення договору комісії з купівлі-продажу автомобіля, а тому такий договір є недійсним з підстав дефекту волі власника на підставі частини третьої статті 203, статті 215 ЦК України.

05 грудня 2019 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на зазначене судове рішення, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд зробив висновок про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення, ухвалене у малозначній справі, яке не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій статті Кодексу.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За правилом частини дев`ятої наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа за зазначеним спором не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Предметом спору у справі є вирішення вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 20 травня 2014 року; визнання недійсним свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу, серії НОМЕР_3 , автомобіля Daewoo Lanos, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , вартість якого становила 40 000, 00 грн. Зазначена справа не становить значної складності для вирішення судами та не належить до винятків із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд визнає за можливе, користуючись власними повноваженнями, визнати цю справу малозначною.

У касаційній скарзі не обґрунтовується наявність умов застосування винятків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

При цьому, Верховний Суд дав оцінку та врахував: предмет позову, складність справи, значення справи для сторін і суспільства в цілому, за результатами чого не встановив наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, у тому числі касаційна скарга не стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Таким чином, конституційним принципом судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених законом.

Цьому конституційному принципові відповідає загальне правило пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України щодо того, що усі судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Це означає, що рішення суду апеляційної інстанції у таких справах є остаточними і подальшому оскарженню не підлягає.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, необхідно вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справі: «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року, заява № 26737/95).

З урахуванням наведеного, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Верховний Суд додатково роз`яснює заявнику, відповідно до пункту третього частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», право на подання заяви про повернення сплаченого судового збору.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Приватної фірми «МАД» про визнання недійсними договору купівлі-продажу та свідоцтва про державну реєстрацію, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Погрібний