ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6900/19 Справа № 212/6669/17 Суддя у 1-й інстанції - Пустовіт О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів : Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Чубіна А.В.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 травня 2019 року, ухваленого суддею Пустовітом О.Г. в м.Кривому Розі, Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 13 травня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року, позивач ОСОБА_1 звернулась із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна.

В обґрунтування позову зазначила, що 07 травня 2004 року уклали шлюб з відповідачем, від шлюбу вони мають синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З січня 2017 року вони з відповідачем спільно не мешкають, як чоловік та дружина, спільне господарство не ведуть. Спільне життя не склалося через різні погляди на життя.

За час шлюбу вони придбали за спільні кошти Ѕ частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач обіцяв розділити майно нажите під час шлюбу добровільно, проте домовленості не досягнуто. Вартість Ѕ частки квартири вона визначає 7593 грн., згідно договору купівлі-продажу частки квартири від 20.12.2015 року.

Також, зазначила, що раніше квартира належала їй та її сестрі. В грудні 2005 року вони разом з відповідачем прийняли рішення про викуп Ѕ частки квартири у її сестрі та сплатити спільні кошти в розмірі 7593 грн. її сестрі. У зв`язку із вищезазначеним вимушена звернутись до суду.

Відповідач ОСОБА_2 , також звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю подружжя, визначення часток та визнання права власності.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 зазначив, що 07 травня 2004 року уклали шлюб з ОСОБА_1 , після реєстрації шлюбу вони стали разом проживати в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала відповідачці за зустрічним позовом та її сестрі ОСОБА_5 . Від шлюбу вони мають синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час шлюбу ОСОБА_1 запропонувала йому, щоб він викупив Ѕ частку вищезазначеної квартири у її сестри ОСОБА_5 , на що він погодився. Для придбання спірного майна, його батьки продали належну їм квартиру , після чого він придбав Ѕ частку спірної квартири. Крім того, за час шлюбу ним було зроблено ремонт у вищезазначеній квартирі за рахунок отриманої ним одноразової допомоги в разі стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином вважає, що є усі законні підстави для визнання квартири АДРЕСА_2 сумісною власністю. Також вказав, що на теперішній час діти проживають разом з ним та ОСОБА_1 у спірній квартирі, він сплачує аліменти на їх утримання, діти знаходяться на утриманні його та відповідача за зустрічною позовною заявою.

18 березня 2019 року ОСОБА_2 подав уточнену зустрічну позовну заяву в якій просив визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , визначити частки у спільній сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 , по Ѕ за кожним; визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_2 , стягнути з відповідача за зустрічним позовом судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 травня 2019 року первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна задоволено.

Розірвано шлюб, зареєстрований 07 травня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, актовий запис №245 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишено прізвище " ОСОБА_6 ".

Визнати майно придбане за час шлюбу об`єктом спільною частковою сумісною власністю подружжя, а саме визнати об`єктом спільною частковою сумісною власністю подружжя 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 набуту на підставі договору купівлі-продажу частки квартири від 20.12.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Літвіновою І.І.

Поділено майно придбане за період шлюбу, яке є об`єктом спільної часткової сумісної власності подружжя порівну визнавши за кожним по 1/4 частці квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 відповідачем право власності на 1/4 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати , а саме витрати по оплаті судового збору в сумі 1280 грн. 00 коп., по оплаті правової допомоги в сумі 2000 грн., а всього 3280 грн. 00 коп.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю подружжя, визначення часток та визнання права власності відмовлено.

Відповідач ОСОБА_2 , не погоджуючись з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення про повне задоволення його зустрічних позовних вимог.

При цьому, скаржник вказує на те, що позовна заява про розірвання шлюбу підписана не позивачем, а невідомою особою, що клопотання про визнання явки позивача до суду обов`язковою та про виклик свідків були проігноровані судом першої інстанції. Вказує на те, що Ѕ частину спірної квартири, яка належала сестрі позивача він придбав за особисті грошові кошти, які отримав від своїх батьків, які продали свою квартиру, що за час перебування в шлюбі за рахунок саме його грошових коштів та трудових затрат збільшилась вартість квартири, у зв`язку із чим він має право на Ѕ частину квартири.

На думку скаржника висновки суду не ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, наявних у справі доказів.

Відзив на апеляційну скаргу відповідача не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_7 , які, кожен окремо підтримали доводи апеляційної скарги, просили їх задовольнити з викладених у скарзі підстав, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи,що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , 07 травня 2004 року зареєстрували шлюб, відповідно до свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_1 .

Від шлюбу сторони мають двох дітей: згідно свідоцтва про народження Серія НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_3 , відповідно до свідоцтва про народження Серія НОМЕР_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_4 .

За рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 26.05.2017 року з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх синів.

Згідно Договору про визначення часток у квартирі, що є спільною сумісною власністю від 07.06.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Літвіновою І.І., квартира АДРЕСА_2 , на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.11.2005 року квартира АДРЕСА_2 , на праві спільної часткової власності належить Ѕ частка ОСОБА_5 та Ѕ частка ОСОБА_1 .

Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло № ж778 від 06.11.2002 року квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_5 та ОСОБА_1

За договором купівлі продажу частки квартири від 20.12.2005 року посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Літвіновою І.І., ОСОБА_2 отримав у власність від ОСОБА_5 Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 .

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу, керувався статтями 105, 112, 113 СК України й виходив з того, що сторони наполягали на розірванні шлюбу.

Ухвалюючи рішення про поділ майна, суд першої інстанції керувався положеннями статей60, 61, 69 СК України, 316, 317, 368, 372 ЦК України, й виходив з встановлених обставин справи, а саме, що спірна квартира є спільно сумісною власністю подружжя, в розумінні Сімейного Кодексу України, оскільки була придбана в період шлюбу, а тому сторони мають рівні права при поділі вказаної квартири.

Колегія суддів повністю погоджується з викладеними у судовому рішенні висновками суду першої інстанції і не погоджується із доводами скаржника, викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

За вимогами ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині позовних вимог про розірвання шлюбу, тому, відповідно до вимог 367 ЦПК України, правильність висновків суду першої інстанції в цій частини колегією суддів не перевіряються.

Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст.61 СК України, де у частині третій встановлено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма ч.3 ст.61 СК України кореспондує нормі ч.4 ст.65 СК України, якою встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Положеннями ч.1 ст.69 СК України, визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтями 368, 372 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

У пунктах 22, 23, 25, 30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК України). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України.

Під час судового розгляду суд встановив, що квартира АДРЕСА_2 на належала ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , що підтверджено свідоцтвом про право власності на житло № ж778 від 06.11.2002 року та свідчить про те, що на час укладення між сторонами шлюбу у травні 2004 року, позивач ОСОБА_1 вже була власницею Ѕ частки спірної квартири.

Договір купівлі продажу частки квартири від 20.12.2005 року підтверджує той факт, що в період шлюбу сторін, відповідач ОСОБА_2 став власником Ѕ частки спірного житла, придбавши належну іншому співвласнику частку квартири, тому відповідно до наведених вище норм матеріального права, придбана відповідачем частка квартири є спільною сумісною власністю подружжя, тобто сторін, а отже, кожен з подружжя має право на рівну частку придбаного майна.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи скаржника про те, що частина квартири була придбана за кошти від продажу його батьками квартири, були предметом розгляду судом першої інстанції,і як правильно зазначив суд, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки відповідачем не надано достатніх та достовірних доказів, що спірна квартира була придбана саме за рахунок його власних коштів.

Доводи апеляційної скарги про те, що позовна заява підписане не позивачем, а невідомою особою, що суд проігнорував його клопотання про виклик позивача та свідків, які б підтвердили, що половину спірної квартири він придбав за особисті кошти, обґрунтованих висновків першої інстанції суду, не спростовують.

Слід зазначити, що позивач не заперечила свого підписання позовної заяви.

Згідно ч.1 ст.58 ЦПК України, сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (само представництво) та або через представника, у зв`язку з чим, здійснення судового розгляду за відсутності позивача, інтереси якої представляв її представник ОСОБА_8 , наділений такими же правами як і позивач ,повністю відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з`ясував права та обов`язки сторін, обставини справи, перевірив доводи та дав їм правову оцінку, постановивши рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями сторін, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Оскільки рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволенню, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 травня 2019 року залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2019 року.

Головуючий:

Судді: