Єдиний унікальний номер справи 479/1231/18 Головуючий в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.
Провадження №22-ц/812/1014/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

29 липня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області, яке ухвалене 27 березня 2019 року о 10 годині 24 хвилині, в приміщенні Кривоозерського районного суду Миколаївської області під головуванням судді Репушевської О.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю,

В С Т А Н О В И Л А:

12 листопада 2018 року ОСОБА_4 пред`явила до ОСОБА_1 вищезазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

На підставі свідоцтва про право власності від 23 листопада 1993 року, позивач ОСОБА_4 , її сестра ОСОБА_5 та син останньої ОСОБА_6 , в рівних частках - по 1/3, стали співвласниками квартири АДРЕСА_1 .

Відповідач є дружиною ОСОБА_6 .

Вона, як член його сім`ї, вселилась у названу квартиру де і проживає до цього часу разом з двома їх спільними дітьми - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , успадкувавши його частку після смерті чоловіка та батька.

Позивач до цього часу проживала в АДРЕСА_2 а коли забажала вселитися в спільну квартиру, то відповідач стала чинити їй перешкоди в цьому. Не надає ключі від вхідних дверей та не допускає до житла.

Посилаючись на це, позивач просила про задоволення її позову.

14 лютого 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали зустрічну позовну заяву про припинення права власності на частку у спільному майні, у прийнятті якої до спільного розгляду з первісним позовом, ухвалою Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 27 березня 2019 року було відмовлено.

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської областівід 27 березня 2019 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_4 перешкод у користуванні 1/3 частиною трикімнатної квартири АДРЕСА_1 та передати ОСОБА_4 комплект ключів від вхідних дверей даної квартири та гаража.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 704 гривні 80 копійок судового збору.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали на це рішення апеляційну скаргу, просили його скасувати та прийняти постанову про відмову у задоволенні позовних вимог.

Скаргу обґрунтовували невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення ним норм матеріального та процесуального права при вирішенні справи.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду 1 інстанції без змін, оскільки суд постановив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Так, задовольняючи позов ОСОБА_4 , суд 1 інстанції виходив з того, що позивач є співвласником квартири АДРЕСА_1 , і її частка в праві власності становить 1/3 від цілої квартири, а, відповідно, вона має право на вільне володіння, користування та розпорядження нею. Решта часток в праві власності на квартиру , а це 2/3 часток від цілого, належить відповідачеві та двом її дітям.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст. 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Зокрема, цивільні права та обов`язки виникають із договорів та інших правочинів, зміст яких, відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги і може вийти за їх межі.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження його майна.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону (ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України).

Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них, що встановлено ст. 379 ЦК України.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 є власником 1/3 частки в праві власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло без номера, виданого Кривоозерською райдержадміністрацією Миколаївської області 23 листопада 1993 року (а.с.11).

Згідно даних інформаційної довідки №81141740 від 24 лютого 2017 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, відповідачу ОСОБА_1 , а також ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на праві приватної власності належить по 1/9 частки у праві власності трикімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с.12-13).

Відповідачем ОСОБА_1 , яка проживає у зазначеній квартирі, чиняться перешкоди у вільному доступі до належній ОСОБА_4 частці квартири, їй не надали ключі від вхідних дверей, тобто фактично позбавили можливості користуватися вказаним майном.

Протилежного відповідач належними та допустимими доказами не довела.

Між тим, з відповіді Кривоозерського відділення поліції Врадіївського відділу поліції Головного Управління національної поліції в Миколаївській області на звернення ОСОБА_4 від 04 травня 2018 року вбачається, що відповідач не допускає її в житло, у зв`язку з чим та зверталась до органів поліції та проводилась перевірка, що є належним підтвердженням правової позиції позивача (а.с.3).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції незаконно відмовив ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у прийнятті зустрічного позову, є необґрунтованими з огляду на таке.

В силу ст. 193 ЦПК України, відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.

Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом.

Згідно вхідного номеру на позовній заяві ОСОБА_4 та ухвали Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 22 листопада 2018 року перша подана 12 листопада 2018 року (а.с. -2) і вже 22 листопада 2018 року заявникам надано 5 календарних днів з дня отримання ухвали суду для подачі відзиву. За поштовим зворотнім повідомленням (а.с. -15) ОСОБА_1 отримала вказану ухвалу 27 листопада 2018 року а відповідно, зустрічну позовну заяву могла подати не пізніше 02 грудня 2018 року.

Вони ж подали зустрічну позовну заяву 14 лютого 2019 року, тобто з пропуском встановленого строку. У зв`язку з цим, ця заява не могла бути прийнята до спільного провадження із первісним позовом і підлягала поверненню заявникам.

Оскільки, саме таку процесуальну дію і вчиним районний суд, то його дії є законними та обґрунтовуваний.

Крім того, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не позбавлені права звернутися із позовом до суду у загальному порядку.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 27 березня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова

__________________________________________________

Повний текст постанови складено 31 липня 2019 року.