Постанова

Іменем України

24 січня 2019 року

м. Київ

справа № 296/2870/16-ц

провадження № 61-24392св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: СтупакО. В. (суддя-доповідач), Кузнєцов В. О., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Дочірнє підприємство Публічного акціонерного товариства «Вібросепаратор» ВС-Партнер»,

третя особа - Публічне акціонерне товариство «Вібросепаратор»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 07 грудня 2016 року у складі судді Анциборенко Н. М. та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 07 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Косигіної Л. М., Худякова А. М., Григорусь Н. Й.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Вібросепаратор» (далі - ПАТ «Вібросепаратор») про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідно до цивільно-правового договору від 25 червня 2013 року № 26 він виконував роботи (надавав послуги) за завданням відповідача.

Згідно з пунктом 1.1 вказаного договору він зобов'язався у порядку та умовах, визначених у договорі, виконати роботи відповідно до завдання, а відповідач зобов'язався в порядку та умовах, визначених у договорі, прийняти і оплатити виконану роботу.

Відповідно до акта прийняття-передачі виконаних робіт від 09 серпня 2013 року відповідач прийняв виконані ним у період із 25 червня по 15 липня 2013 року роботи згідно із завданням та будь-яких претензій щодо якості, обсягу та строків виконання робіт не мав. Тобто, ним як підрядником дотримані умови цивільно-правового договору від 25 червня 2013 року та виконані взяті зобов'язання.

Однак, відповідач, у порушення умов зазначеного договору не виконав зобов'язання щодо оплати у розмірах і у строки, встановлені договором. Згідно з пунктом 2.1 цивільно-правового договору від 25 червня 2013 року № 26 ціна роботи складає 48 423,36 грн, а відповідно до пункту 2.4 цього договору оплата здійснюється на підставі актів прийняття-передачі виконаних робіт упродовж 14 календарних днів із дати їх підписання.

У зв'язку із невиконанням своїх зобов'язань за цивільно-правовим договором від 25 червня 2013 року № 26, відповідач зобов'язаний сплатити на його користь пеню у розмірі 452,27 грн, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 3 717,32 грн та індексацію за період із 09 серпня 2013 року по лютий 2016 року у розмірі 16 534,53 грн.

З урахуванням наявної можливості укласти договір депозитного вкладу на умовах, що надаються банківськими установами, протиправними діями відповідача йому завдано збитків у вигляді упущеної вигоди на суму вкладу та відсотків банку за користування коштами, що складає 78 447,91 грн (48 423,00 грн + 30 024,91 грн), яка повертається із врахуванням інфляційних втрат у сумі 46 254,67 грн (28 551,30 грн + 17 703,37 грн).

Крім того, відповідач тривалий час порушував його права, позбавивши можливості розпоряджатися коштами та змусивши шукати кошти для існування.

Протиправними діяннями відповідача йому заподіяна моральна шкода, розмір якої, враховуючи стан його здоров'я та стан здоров'я його дружини, яка потребує дорогого медичного лікування, тривалість порушення його прав, багатомісячні безрезультатні відвідування підприємства, нервові зриви, поневіряння та розлади у родині, складає 200 000,00 грн.

Із урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив суд стягнути із відповідача на його користь 48 423,36 грн заборгованості за договором, із яких: 452,27 грн ? неустойка (пеня), 3 717,32 грн ? три проценти річних від простроченої суми, 16 534,53 грн ? індексація, 85 261,63 грн ? упущена вигода, 49 227,27 грн ? інфляційні втрати із упущеної вигоди та 200 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

За клопотанням позивача про заміну неналежного відповідача замінено первісного відповідача ПАТ «Вібросепаратор» на належного відповідача ? Дочірнє підприємство ПАТ «Вібросепаратор» ВС-Партнер», ПАТ «Вібросепаратор» залучено в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 07 грудня 2016 року позов задоволений частково. Стягнуто із Дочірнього підприємства ПАТ «Вібросепаратор» ВС-Партнер» на користь ОСОБА_4 1 693,65 грн трьох процентів річних, 16 620,72 грн інфляційних втрат. Решту позовних вимог залишено без задоволення. Стягнуто із Дочірнього підприємства ПАТ «Вібросепаратор» ВС-Партнер» на користь держави 551,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, щокошти сплачені позивачу 25 червня, 14 серпня, 22 серпня 2013 року на загальну суму 17 000,00 грн не є простроченими, оскільки видані у межах чотирнадцятиденного строку, встановленого пунктом 2.4 спірного договору. Із відповідача підлягає стягненню три відсотки річних та інфляційні втрати, із урахуванням суми простроченої заборгованості, дати виплати та кількості прострочених днів за кожний період окремо.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 07 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 07 грудня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції, оцінивши надані докази та встановивши всі обставини, ухвалив рішення із дотриманням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У березні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 07 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 07 лютого 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд скасувати рішення судів попередніх інстанції у частині відмови у задоволенні позову та ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не отримував від відповідача грошові кошти у розмірі 8 000,00 грн. Надані відповідачем копії видаткових касових ордерів не є належними доказами у справі, оскільки у них відсутня сума отриманих коштів прописом, яка пишеться від руки одержувачем, та відсутній підпис позивача. Суди безпідставно відмовили позивачу у задоволенні вимог про стягнення із відповідача на його користь збитків у вигляді упущеної вигоди та відшкодуванні моральної шкоди.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2017 відкрито касаційне провадження, витребувано цивільну справу та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року вказану справа разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню із таких підстав.

Судами встановлено, що 25 червня 2013 року між ОСОБА_4 та Дочірнім підприємством ПАТ «Вібросепаратор» ВС-Партнер» укладений цивільно-правовий договір № 26, відповідно до пункту 1.1 якого позивач зобов'язався у порядку і на умовах, визначених договором, виконати роботи (надати послуги) за завданням відповідача, а відповідач зобов'язався у порядку і на умовах, визначених договором, прийняти і оплатити роботу (послуги) згідно із завданням.

Згідно з пунктом 2.1 цивільно-правового договору від 25 червня 2013 року № 26 ціна виконаних робіт складає 48 423,36 грн.

Відповідно до пунктів 2.3, 2.4 цивільно-правового договору від 25 червня 2013 року № 26 підписання акта прийняття-передачі виконаних робіт представником замовника є підтвердженням відсутності претензій з його боку та підтвердженням факту виконаних робіт; оплата виконаної підрядником роботи (наданих послуг) здійснюється на підставі актів прийняття-передачі виконаних робіт впродовж 14 календарних днів з дати їх підписання.

Згідно з актом прийняття-передачі виконаних робіт від 09 серпня 2013 року у період із 25 червня по 15 липня 2013 року підрядник виконав та передав роботи згідно з цивільно-правовим договором від 25 червня 2013 року № 26. Замовник прийняв вказані роботи по обсягу, якості та строкам виконання. Всього до сплати належить 48 423,36 грн. Жодних претензій до якості, обсягу та строкам виконання робіт замовник не має.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 837 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Договір підряду є відплатним договором, при цьому право підрядника вимагати оплати виконаних робіт, якому кореспондується відповідний обов'язок замовника, обумовлене виконанням робіт належним чином та у погоджений строк і виникає після їх остаточної здачі, якщо інший порядок оплати не погоджений сторонами у договорі.

Судами при розгляді справи встановлено, що роботи за спірним договором виконані позивачем та прийняті відповідачем без заперечень.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (статті 629 ЦК України).

Згідно зі частиною першою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ? відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судами встановлено та із матеріалів справи вбачається, що відповідач у порушення умов цивільно-правового договору від 25 червня 2013 року № 26 несвоєчасно виконав зобов'язання щодо оплати у повному обсязі виконаних позивачем робіт упродовж 14 календарних днів із дати підписання актів прийняття-передачі виконаних робіт.

Так, ОСОБА_4 отримав згідно із копією видаткового касового ордера від 18 жовтня 2013 року 2 000,00 грн, копією видаткового касового ордера від 11 вересня 2013 року 2 000,00 грн, відомістю на виплату грошей № ВС-0000204 за серпень 2013 року 2 000,00 грн, копією видаткового касового ордера від 22 серпня 2013 року 3 000,00 грн, копією видаткового касового ордера від 14 серпня 2013 року 8 000,00 грн, копією видаткового касового ордера від 25 червня 2013 року 6 000,00 грн, копією видаткового касового ордера від 06 грудня 2016 року 17 000 грн.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу, враховуючи індекс інфляції та три відсотки річних, є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Вирішуючи спір, суди обґрунтовано виходили з того, що грошові кошти сплачені позивачу 25 червня, 14 серпня, 22 серпня 2013 року на загальну суму 17 000,00 грн не є простроченими, оскільки видані у межах 14 днів після підписання сторонами акта прийняття-передачі виконаних робіт відповідно до пункту 2.4 спірного договору.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, із яким погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що роботи за спірним договором виконанні позивачем належним чином, а відповідач зазначені роботи вчасно у повному обсязі не оплатив, дійшов правильного висновку про те, що відповідач зобов'язаний сплатити на користь позивача три проценти річних від простроченої суми боргу, а також інфляційні втрати.

Доводи касаційної скарги про те, що суди безпідставно відмовили позивачу у задоволені вимог у частині відшкодування упущеної вигоди, є помилковими з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач пов'язує упущену вигоду у розмірі 85 261,63 грн із тим, що він міг би покласти кошти, отримані за спірним договором, на депозитний рахунок банку та одержати відсотки. Однак, відповідач своєчасно із ним не розрахувався, а тому він не скористався такою можливістю.

Відповідно до положень статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частинами другою, четвертою статті 623 ЦК України встановлено, що розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Із аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані у разі належного виконання боржником своїх обов'язків. При визначенні реальності неодержання доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отриманні при належному виконанні зобов'язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи наведене, оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження упущеної вигоди та її розміру, то твердження позивача про те, що він міг покласти кошти за договором на депозитний рахунок банку та отримати відсотки, є припущенням, а не реальними втратами, понесеними у зв'язку із неналежним виконанням умов спірного договору.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди незаконно відмовили позивачу у відшкодуванні моральної шкоди, є безпідставним зважаючи на таке.

Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Згідно зі статтею 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Умовами цивільно-правого договору від 25 червня 2013 року № 26 не встановлено відшкодування моральної шкоди за будь-які порушення, допущенні його сторонами під час його виконання, тоді як норми чинного законодавства не передбачають відшкодування моральної шкоди в разі порушення зобов'язання за цивільно-правовим договором.

Таким чином, суди обґрунтовано відмовили у задоволені позову у частині відшкодування моральної шкоди.

Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що він не отримував 8 000,00 грн, а надані відповідачем копії видаткових касових ордерів не є належними доказами у справі, до уваги не беруться, оскільки були предметом оцінки судами попередніх інстанцій.

Так, судами у своїх рішеннях зазначено, що ними роз'яснено позивачу його право на подання клопотання про призначення почеркознавчої експертизи із метою встановлення справжності підпису позивача на видаткових касових ордерах, однак останній таким правом не скористався. Крім цього, посилання заявника на відсутність у справі оригіналів видаткових касових ордерів є безпідставним, оскільки копії вказаних платіжних документів належним чином засвідчені, а їх оригінали оглядалися під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Таким чином, вказані доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження матеріалами справи, стосуються переоцінки доказів та спростовуються встановленими судами обставинами. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Висновки судів по суті вирішення спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та не спростовані позивачем належним чином.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів попередніх інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомир від 07 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 07 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний