Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2019 року м.Волноваха

Волноваський районний суд Донецької області в складі:

головуючої - судді ПИСАНЕЦЬ Н.В.

при секретарі - Метьолкіній Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту укладення договору купівлі-продажу та визнання права власності на житловий будинок, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 31 серпня 2018 року звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про встановлення факту належності правовстановлюючого документу та визнання права власності, посилаючись на наступні обставини.

01 травня 2018 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_3 було укладено попередній договір купівлі-продажу будинку за адресою: АДРЕСА_1. У попередньому договорі сторони визначили ціну об'єкту в сумі 60000 грн., по 30000 грн. кожному з відповідачів. Відповідно до умов попереднього договору, сторони домовились про укладання основного договору купівлі-продажу зазначеного будинку в строк до 01.06.2018р. На виконання умов попереднього Договору, позивач передав відповідачам грошові кошти в загальній сумі 60000 грн. Відповідачі у подальшому, ухилялись від укладання основного договору купівлі-продажу, мотивуючи постійною зайнятістю. При цьому, у правовстановлюючому документі на Ѕ частину спірного будинку у відповідача ОСОБА_3 містилась описка у прізвищі - замість вірного «ОСОБА_3» зазначено «ОСОБА_3». Враховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просив суд встановити факт належності правовстановлюючого документу - договору купівлі-продажу Ѕ частини будинку АДРЕСА_2 - ОСОБА_3, а також встановити факт того, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відбувся договір купівлі-продажу будинку та визнати за ОСОБА_1 право власності на спірний будинок АДРЕСА_1

Уточнивши позовні вимоги 30.10.2018 року, позивач ОСОБА_1 просить суд встановити факт укладання між ним та відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу спірного будинку та визнати за ним право власності на будинок АДРЕСА_1

Будучи належним чином сповіщеним про час та дату розгляду справи у судовому засіданні, позивач ОСОБА_1 до зали суду не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник позивача ОСОБА_4, присутній у судовому засіданні, наполягав на задоволенні уточнених позовних вимог ОСОБА_1

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, будучи належним чином сповіщеними про час та дату розгляд справи, до зали суду не з'явились, надали заяви про визнання позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсягу (а.с. 46,47).

Допрошені у судовому засіданні у якості свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтвердили свою участь під час передачі грошових коштів позивачем ОСОБА_1 відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню у повному обсягу з наступних підстав.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.ст.81 ЦПК України кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір.

Відповідно до ст. 263 ч.5 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Так, у судовому засіданні встановлено, що 01 травня 2018 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_3 було укладено попередній договір купівлі-продажу будинку за адресою: АДРЕСА_1. У попередньому договорі сторони визначили ціну об'єкту в сумі 60000 грн., по 30000 грн. кожному з відповідачів. Відповідно до умов попереднього договору, сторони домовились про укладання основного договору купівлі-продажу зазначеного будинку в строк до 01.06.2018р. На виконання умов попереднього Договору, позивач передав відповідачам грошові кошти в загальній сумі 60000 грн. Відповідачі у подальшому, ухилялись від укладання основного договору купівлі-продажу, мотивуючи постійною зайнятістю. У судовому засіданні, відповідачі визнали позовні вимоги ОСОБА_1, не заперечували проти визнання за ним права власності на спірний будинок.

Отже судом встановлено та не оспорюється сторонами факт укладання попереднього Договору купівлі-продажу вищезазначеного будинку на умовах, визначених у договорі.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Сторонами визнається факт передачі позивачем на виконання умов Попереднього Договору грошової суми у загальному розмірі 60000 (шістдесят тисяч) гривень 00 копійок.

Згідно ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як зазначено у ч.1.ст.635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Вимогами ст.. 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Враховуючи наведене, суд вважає, що під час укладання між сторонами у справі попереднього договору купівлі-продажу - його не було нотаріально посвідчено, що свідчить про його недійсність.

Відповідно до вимог ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однак, у даному випадку, позивачем вимоги перед судом щодо визнання дійсним попереднього договору купівлі-продажу, у зв'язку із відсутністю його нотаріального посвідчення, позивач ОСОБА_1 не ставить.

Натомість, позивач просить суд визнати за ним право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1, встановивши факт укладання між ним та відповідачами вже не попереднього договору купівлі-продажу, а основного договору купівлі-продажу спірного будинку, мотивуючи власним тлумаченням укладеного зобов»язання та фактом передачі ним грошових коштів відповідачам.

За ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами ст.392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Таким чином, ураховуючи, що відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому ст.392 ЦК України.

Отже, оскільки за правилами ст.392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності, а позивач на час розгляду справи у суді не надав доказів, що є власником спірного майна (у встановленому законом порядку не зареєстрував за собою право власності на нерухоме майно), то позовні вимоги про визнання за останнім права власності на спірне нерухоме майно на підставі положень ст.392 ЦК України задоволенню не підлягають.

Керуючись вимогами ст.ст. 13,81,263 ЦПК України,ст..ст. 328, 392, 525, 220, 626, 635 ЦК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду, через суд першої інстанції, шляхом подачі апеляційної скарги в 30 денний строк з дня проголошення судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 28 січня 2019 р.

Суддя: Н.В.Писанець