Справа № 645/5867/18
Провадження № 2/645/409/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2019 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі :

головуючого судді - Шарка О.П

секретаря судових засідань - Христенко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради, про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради, в якому просить суд позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно доньки - неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_2 в свою чергу звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради, в якому просить суд усунути перешкоди у спілкуванні йомуз донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зобов`язати ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , не чинити перешкод ОСОБА_2 брати участь у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Визначити наступні способи участі ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 у вихованні доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 : побачення ОСОБА_2 з донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за відсутності ОСОБА_1 на території міста Харкова: перша та третя субота кожного місяця з 16-00 години до 19-00 години, друга та четверта неділі кожного місяця з 16-00 години до 19-00 години.

В обґрунтування первісного позову позивач зазначила, що в період з 11.06.2005 по 13.07.2010 року вони з ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_3 в них народилася донька - ОСОБА_3 , про що в книзі записів актів громадянського стану 30 грудня 2005 року зроблено відповідний запис № 790. 13 липня 2010 року шлюб між нею та ОСОБА_2 розірвано., рішенням суду про розірвання шлюбу доньку залишено на її вихованні. Фактично шлюбні відносини з відповідачем ми припинили 06 грудня 2008 року, коли після сильної сімейної сварки з застосуванням фізичної сили з боку ОСОБА_2 вона забрала доньку та пішла від нього. Відповідач не проявляв завзяття в спілкуванні та вихованні доньки, в період спільного проживання не відводив і не забирав її з дитячого садочку, не відвідував дитячу поліклініку, не гуляв з нею, і після роботи не приділяв дитині уваги. В ході побачень з дитино, відповідач висловлював погрози на адресу позивача, зловживав алкогольними напоями. Не зважаючи на поведінку відповідача, ставлення до позивача та його твердження про те, що вона забороняю йому бачитися з донькою, ініціатива взагалі припинити відносини з дитиною йшла від нього самого. Починаючи з моменту, коли вона з дитиною пішла від відповідача, її вихованням займається позивач та його мати. Після того, як у березні 2014 року вона з її нинішнім чоловіком - ОСОБА_4 одружилися, він допомагає їй у вихованні не тільки спільної з ним дитини, а також й ОСОБА_5 , ставлячись до неї як до власної. Донька повністю знаходиться на їх утриманні. На думку позивача, поведінка ОСОБА_2 свідчить про ухилення від виконання батьківських обов`язків, та йде не на користь розвитку дитини, а навпаки, причому все зазначене робиться ним виключно з егоїстичних мотивів та з наміром нашкодити позивачу та її родині, без урахування прав та інтересів своєї неповнолітньої дитини. Також позивач зазначає, що така поведінка з боку батька призвела до того, що їх донька не хоче взагалі з ним бачитися, та не відчуває батьківської опіки та піклування, навпаки, знаходячись вже в усвідомленому віці, розуміє реальне ставлення батька.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 зазначив, що в період з 11.06.2005 року по 13.07.2010 рік ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_3 у подружжя народилася донька, ОСОБА_3 . Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2010 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було розірвано. Причиною розірвання шлюбу стала втрата взаємного почуття кохання та поваги один до одного. Після розірвання шлюбу між ним та позивачкою істотно погіршилися відносини. Відразу після розірвання шлюбу позивач сказала, що спілкуватися та бачитися з донькою я не буду, грошові кошти на утримання дитини їй не потрібні. У період з розірвання шлюбу до середини 2017 року він постійно бачився з донькою, передавав колишній дружині грошові кошти на її утримання, дарував доньці подарунки, активно цікавився успіхами дитини та її досягненнями. З середини 2017 року до середини 2018 року, позивач поступово заборонила їй бачитися з дитиною та спілкуватися з нею, припинила отримувати від нього грошові кошти на утримання дитини та передавати подарунки. Декілька разів відповідач звертався до позивача з письмовою вимогою дозволити зустрічатися з донькою та припинити чинити дії, що полягають у налаштуванні доньки проти батька. У відповідь ОСОБА_2 отримав від колишньої дружини лист у якому чітко написано - надай дозвіл на виїзд дитини за кордон, тоді побачиш дитину. Таким чином, відповідач за зустрічним позовом перешкоджає позивачу за зустрічним позовом бачитися та спілкуватися зі своєю дитиною

У ході судового розгляду ОСОБА_1 та її представник первісні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просили їх задовольнити, надали суду пояснення аналогічні викладеним у первісній позовній заяві, в задоволенні зустрічного позову просили відмовити та надали суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначили, що фактів вчинення перешкод ОСОБА_2 з боку ОСОБА_1 у спілкуванні з іх сумісною дитиною ніколи не існувало, відповідно й доказів цього позивачем за зустрічним позовом не надано. ОСОБА_2 у зустрічному позові, так само як у інших документах, поданих до суду, спотворено факти та надано суду неправдиву інформацію. Зокрема, у позові ним зазначено, що з моменту розірвання шлюбу та до середини 2017 року він постійно бачився з донькою, передавав колишній дружині грошові кошти на її утримання, дарував доньці подарунки, цікавився у колишньої дружини про успіхи дитини та її досягнення. Насправді, як і було зазначено у первісному позові, позивач за зустрічним позовом ще у 2014 році втратив зв`язок із донькою з власної ініціативи, та з тих пір бачився з нею два рази після того, як мати дитини нагадала про себе та доньку. Ніяких подарунків з 2014 року ОСОБА_2 ОСОБА_7 не дарував, грошей на утримання своєї доньки не давав та не пропонував, на прохання бабусі дівчини щодо матеріальної допомоги відповідав відмовою. Так само хибні ствердження ОСОБА_2 щодо того, нібито відповідачка за зустрічним позовом налаштовує доньку проти нього. ОСОБА_1 ніколи таких намірів на мала та не має, а мала намір хоча б ради спільної доньки зберегти гарні стосунки між нею та біологічним батьком та не нав`язувати свою думку. На думку позивача, неправдивими є твердження про відповідь ОСОБА_1 на вимогу позивача за зустрічним позовом дозволити зустрічатися з донькою та припинити чинити дії, що полягають у налаштуванні доньки проти нього. Насправді на запит від 25 липня 2018 року йому було надано іншу відповідь, а запит на надання дозволу на виїзд за кордон було надіслано. Щодо звернень батька до первісної позивачки з вимогою дозволити зустрічатися з донькою, то такі вимоги виникли в батька, коли представник ОСОБА_1 попередила його про намір позбавити його батьківських прав у судовому порядку, вочевидь ОСОБА_2 зробив це після консультації з адвокатом та навіть через нього, а не самостійно. Також позивач зазначила, що неправдивими є твердження про відповідь ОСОБА_1 на вимогу позивача за зустрічним позовом дозволити зустрічатися з донькою та припинити чинити дії, що полягають у налаштуванні доньки проти нього. Насправді на запит від 25 липня 2018 року йому було надано іншу відповідь, а запит на надання дозволу на виїзд за кордон було надіслано іншим листом та не містило будь - яких умов, так само як і відповідь на вимогу. Дитина після довготривалого ігнорування її з боку батька та його ставлення до неї під час нетривалого спілкування та з урахуванням того, що фактично функції батька виконує інша людина, а саме теперішній чоловік ОСОБА_1 , відмовляється від побачень та спілкуванні з батьком, мати та інші родичі жодним чином не перешкоджали їх побаченням та не налаштовували ОСОБА_8 проти батька.

Відповідач за первісним позовом - ОСОБА_2 та його представник первісні позовні вимоги не визнали у повному обсязі, просили у їх задоволенні відмовити, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними, зустрічні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, надали суду пояснення аналогічні викладеним у зустрічному позові. Судом отримано відзив на первісну позовну заяву, в якому зазначено, що згідно рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 липня 2010 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було розірвано. Причиною розірвання шлюбу стала втрата взаємного почуття кохання та поваги один до одного. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 08 травня 2015 року Фрунзенським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, 21 вересня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 розірвано шлюб. Після розірвання шлюбу між сторонами істотно погіршилися відносини. Відразу після розірвання шлюбу позивач сказала, що спілкуватися та бачитися з донькою я не буду, грошові кошти на утримання дитини їй не потрібні. У період з моменту розірвання шлюбу до середини 2017 року я постійно бачився з донькою, передавав колишній дружині грошові кошти на її утримання, до 2017 року ОСОБА_2 постійно спілкувався з донькою, передавав грошові кошти.

ОСОБА_1 надала суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що багато з доводів відповідача ґрунтуються на припущеннях, виставляють позивача, та навіть третіх осіб в поганому світі, не відповідають дійсності, та не можуть бути доведені під час розгляду справи. Це, зокрема: твердження ОСОБА_2 про те, що позивачка налаштовує доньку проти нього. Бажання позивачки позбавити його батьківських прав лише «з метою вивезення дитини на постійне місце проживання за кордон». Ненадання своєчасної відповіді на його запит дирекцією школи, в якій навчається ОСОБА_9 з причини, що «дружина вже «надомовлялася» з викладачами». «Декілька разів», які відповідач звертався до ОСОБА_1 з метою припинити чинити дії, які полягають у налаштуванні дитини проти батька, насправді дорівнюють двом разам, обидва з яких відповідач направляв вже після того, як позивачка озвучила йому про свій намір позбавити його батьківських прав, причому перший з них - приблизно за 2 місяці до подання позову про позбавлення батьківських прав. Доводи щодо сплати аліментів на утримання доньки відповідачем відповідають дійсності лише за період, коли ОСОБА_9 пішла до школи, та протягом менш, ніж півтора роки (з осені-зими 2012 року та до весни 2014 року). Після чого, побачивши ОСОБА_1 у вагітному стані, він припинив надавати кошти на утримання дитини, однак, навіть після цього позивачка не перешкоджала побаченням біологічного батька із дитиною, який через незначний проміжок часу все ж перестав взагалі цікавитися життям та справами своєї доньки.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь і належним чином, надав суду заяву з проханням розглянути справу у їх відсутність.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка у присутності психолога ОСОБА_10 , неповнолітня ОСОБА_3 пояснила суду, що останнім часом її батько приходить до неї дуже рідко, матеріально не допомагає, постійно ігнорує та не піклується про неї, жодного разу не відвідав під час навчання, не пропонував спільно проводити час, також для оздоровлення не надав дозвіл на її виїзд за кордон. Також пояснила суду, що у неї втрачені до батька будь -я кі почуття.

Допитані у судовому засіданні у якості свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 кожен окремо пояснили, що відповідач ОСОБА_2 не приділяє уваги вихованню своєї доньки, не надає жодної допомоги, вихованням дитини займалася лише ОСОБА_1 та її мати, а після одруження, нинішній чоловік позивача.

Допитані у судовому засіданні у якості свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , кожен окремо пояснили суду, що ОСОБА_1 чинить перешкоди ОСОБА_2 у спілкуванні з донькою.

Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає, що первісна та зустрічна позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що предявляється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права.

Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.

Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ході судового розгляду встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбу, який було розірвано 21.09.2010 року (свідоцтво про розірвання шлюбу серія НОМЕР_3 від 21.09.2010 року).

Від шлюбу у них народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_4 від 30 грудня 2005 року).

Згідно ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Згідно ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України).

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жеребкування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Для позбавлення батьківських прав мало впевнитися в невиконанні обов`язків по вихованню. Належить також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо.

Згідно п. 16 постанови особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до ч.1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання.

Як вбачається з висновку органу опіки та піклування Департаменту служб у справах дітей від 13.03.2019 року за вих. № 224 щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , відносно малолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та про встановлення порядку участі батька ОСОБА_2 , у вихованні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , даний орган вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , відносно малолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , вважає за недоцільне встановлення порядку участі батька ОСОБА_2 , у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Суд не може погодитися із вказаним висновком, щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , оскільки такий висновок винесений без достатніх правових підстав, немотивований, не містить достатнього обґрунтування доцільності такого рішення з точки зору позитивного впливу на малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

У відповідності до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В порушення зазначених вимог позивачем не надано належних та допустимих доказів винної поведінки відповідача щодо умисного злісного ухилення від виконання батьківських обов`язків, сама по собі заборгованість по сплаті аліментів, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав відповідача. Також позивачем не доведено, в чому будуть полягати позитивні зміни в житті дитини в разі застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав.

Проаналізувавши всі надані докази по справі у їх сукупності, виходячи із конкретних обставин даної справи, суд дійшов висновку, що позбавлення ОСОБА_2 , відносно малолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не буде відповідати меті такого заходу: захисту інтересів дитини та стимулювання батька щодо належного виконання своїх обов`язків. Разом з тим, судом встановлено, що відповідачу необхідно приймати більш активну участь у вихованні та утриманні дітей.

Суд вважає, що сам факт звернення позивача до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, є достатнім стимулюючим заходом щодо спонукання відповідача змінити ставлення до виховання дитини, піклування про її фізичний і духовний розвиток, спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі та більш активної участі батька у її вихованні.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" передбачено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Стосовно зустрічних позовних вимог про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення спосіб участі у вихованні дитини та спілкуванні з дитиною,

Малолітня ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_5 проживає разом з матір`ю, що не заперечувалось сторонами.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ст.159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про усунення перешкод у вільному спілкуванні та вихованні дитини, позивачем та його представником не надано суду жодного переконливого доказу, який би підтвердив ті перешкоди, які створює відповідачка для його спілкування з сином. Сама відповідачка в поданому відзиві ствердила, що не забороняє позивачу спілкуватись з донькою, ОСОБА_2 сам усунувся від спілкування з донькою.

За таких обставин, суд вважає, що позивачем за зустрічним позовом не доведено, що відповідачка чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні у зв`язку із недоведеністю порушення відповідачем прав позивача, як батька, щодо виховання дитини та права на спілкування з нею.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 12, 81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 164, 165 СК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні первісних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав - відмовити.

У задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради, про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Надруковано в нарадчій кімнаті.

Повний текст виготовлено 02.08.2019 року

Головуючий-суддя: