Постанова

Іменем України

27 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 199/8621/14-ц

провадження № 61-23834св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Дніпропетровська міська рада,

третя особа - управління Держземагентства у місті Дніпропетровську Дніпропетровської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2016 року в складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Каратаєвої Л. О., Пономарь З. М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Дніпропетровської міської ради про визнання недійсними рішення та свідоцтва про право власності, припинення права власності.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 та Дніпропетровської міської ради про визнання недійсними рішення та свідоцтва про право власності, припинення права власності.

Позовна заява мотивована тим, що 05 грудня 2013 року Дніпропетровською міською радою винесено рішення № 120/45, відповідно до якого передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку по АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

28 квітня 2013 року реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку, будівельний номер 20, площею 0,10 га, яка розташована в АДРЕСА_1 . Згідно зі свідоцтвом про право власності власником земельної ділянки є ОСОБА_2 .

Позивач вважає, що Дніпропетровська міська рада не мала права ухвалювати рішення від 25 липня 2007 року № 38/17 про погодження ОСОБА_2 місця розташування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 , оскільки рішення виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради від 20 грудня 1996 року № 624/2 «Про відведення земельної ділянки по АДРЕСА_3 ОСОБА_1 для будівництва індивідуального житлового будинку» було чинним, земельна ділянка була виділена для приватизації іншій особі.

Дніпропетровська міська рада також не мала права рішенням від 25 грудня 2013 року № 120/45 «Про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд» передавати земельну ділянку у власність, оскільки земельні ділянки по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 є однією земельною ділянкою з різними адресами.

Позивач просив суд визнати недійсним рішення Дніпропетровської міської ради № 38/17 від 25 липня 2007 року про погодження ОСОБА_2 місця розташування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 ; визнати недійсним рішення Дніпропетровської міської ради № 120/45 від 25 грудня 2013 року «Про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд»; визнати недійсними свідоцтво про право власності САЕ № 843180 від 28 квітня 2014 року, видане ОСОБА_2 на земельну ділянку, кадастровий номер :01:679:0072; зобов`язати Єловченкова C. M. відновити стан земельної ділянки, площею 0,10 га, розташованої по АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:679:0072.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сплата земельного податку позивачем не є належним доказом передачі земельної ділянки у користування. В ході розгляду даної справи суд не встановив порушень вимог чинного законодавства при прийнятті Дніпропетровською міською радою оспорюваних рішень та при видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право власності від 28 квітня 2013 року на земельну ділянку по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :01:679:0072, у зв`язку з чим не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Позовні вимоги стосовно відновлення стану земельної ділянки площею 0,10 га по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :01:679:0072 не можуть бути задоволені через їх безпідставність та необґрунтованість, оскільки дана земельна ділянка не перебуває ні в користуванні, ні у власності ОСОБА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Визнано недійсним рішення Дніпропетровської міської ради від 25 липня 2007 року № 38/17 про погодження ОСОБА_2 місця розташування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним рішення Дніпропетровської міської ради від 25 грудня 2013 року № 120/45 про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності від 28 квітня 2014 року САЕ № 843180, видане ОСОБА_2 на земельну ділянку кадастровий номер :01:679:0072.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 779,52 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що спочатку потрібно було вилучити у встановленому законом порядку земельну ділянку у її землекористувача, а потім вирішувати питання про надання її іншим особам.

Ухвалене у справі рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційної інстанції скасувати і залишити в силі судове рішення першої інстанції.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі № 199/8621/14-ц, витребувано її з Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.

07 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

На підставі ухвали Верховного Суду від 19 вересня 2019 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Ухвалою Верховного Суду від 02 жовтня 2019 справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

На підставі ухвали Великої Палати Верховного Суду від 28 жовтня 2019 року справу повернуто на розгляд до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції зробив висновок без повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, що призвело до того, що висновки суду суперечать тим доказам, що містяться в матеріалах справи та допустив розгляд в одному провадженні вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства (стаття 16 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції не дослідив, чи виконав позивач вимоги законодавства, які були необхідні для виникнення у нього права користування на землю, чи отримав відповідний документ, що посвідчує це право.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не надіслали заперечення (відзиву) на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 20 грудня 1996 року № 624/2 ОСОБА_1 була відведена земельна ділянка площею 0,10 га по АДРЕСА_3 для будівництва індивідуального житлового будинку та видано генеральний план, затверджений 20 січня 1997 року головним архітектором та інженером виконкому у справах будівництва і архітектури, в якому визначена площа земельної ділянки (29,0х34,50) 0,10 га та зазначена експлікація ділянки: 1) житловий будинок; 2) сарай; 3) літня кухня; 4) вбиральня; 5) гараж; 6) сад; 7) город.

Будь-яких споруд із 1996 року на цій земельній ділянці позивач не зводив, не здійснював будівництво, але сплачував земельний податок.

15 лютого 2008 року виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської районної у місті ради винесено рішення № 48 «Про втрату чинності рішення виконкому районної ради від 20 грудня 1996 року № 624/2 «Про відведення земельної ділянки по АДРЕСА_3 ОСОБА_1 для будівництва індивідуального житлового будинку», яке за протестом прокуратури м. Дніпропетровська рішенням виконкому від 10 листопада 2011 року № 8/9-6 було скасовано.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2012 року відмовлено у задоволенні позову Дніпропетровського міжрайонного природоохоронного прокурора в інтересах держави в особі Дніпропетровської міської ради до ОСОБА_1 про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки та відшкодування шкоди, заподіяної самовільним зайняттям земельної ділянки.

При розгляді цієї цивільної справи за позовом Дніпропетровського міжрайонного природоохоронного прокурора в інтересах держави в особі Дніпропетровської міської ради до ОСОБА_1 про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки та відшкодування шкоди встановлено, що земельна ділянка по АДРЕСА_3 співпадає із ділянкою по АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим у задоволенні позову прокурора відмовлено. ОСОБА_1 користується спірною земельною ділянкою на підставі рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська від 20 грудня 1996 року.

25 квітня 2006 року відповідачем на ім`я міського голови подано заяву про відвід земельної ділянки під будівництво по АДРЕСА_1 .

25 грудня 2013 року Дніпропетровською міською радою винесено рішення № 120/45, відповідно до якого передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку по АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

28 квітня 2013 року реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку, будівельний номер 20, площею 0,10 га, яка розташована в АДРЕСА_1 . Згідно зі свідоцтвом про право власності власником земельної ділянки є ОСОБА_2 .

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо юрисдикції справи

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; г) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Спір у справі, що розглядається, не стосується захисту прав, свобод і інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, а пов`язаний з визнанням права користування земельною ділянкою, тому розгляд такої справи відбувається за правилами цивільного судочинства.

Даний висновок підтверджується Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 366/3436/16-ц (провадження № 14-253цс19), від 26 червня 2019 року у справі № 455/1496/16-ц (провадження № 14-279цс19), від 11 вересня 2019 року у справі № 924/174/18 (провадження № 12-82гс19).

Верховний Суд зауважує, суд першої інстанції правильно визначився із юрисдикцією цього спору.

Незмінність вказаної позиції щодо юрисдикції спору підтверджується також ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 28 жовтня 2019 року в даній цивільній справі.

Щодо суті спору

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з статтею 57 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судами першої і апеляційної інстанцій) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судами першої і апеляційної інстанцій) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Підстави та порядок припинення прав на землю визначені в главі 22 ЗК України. Ці норми передбачають підстави припинення прав (права власності та права користування) на земельні ділянки як у добровільному, так і примусовому порядку, з об`єктивних і суб`єктивних причин.

Перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою визначений у статті 141 ЗК України і є вичерпним.

Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 ЗК України.

Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Позивач і його батько - свідок ОСОБА_5 надали пояснення в суді, що забудова земельної ділянки, яка була відведена ОСОБА_1 для будівництва індивідуального житлового будинку не здійснювалася через відсутність коштів.

Із заявами про передачу земельної ділянки у користування або у власність позивач в установленому законом порядку не звертався.

Тільки після того, як позивачу стало відомо про відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_2 , позивач з батьком розпочали будівництво фундаменту, який згодом знесли та усі будівельні матеріали забрали.

Відповідно до акту обстеження земельної ділянки від 01 липня 2008 року, який зроблений на замовлення відповідача ОСОБА_2 , по АДРЕСА_1 , жодної інформації про фундамент немає. Як вбачається з акту обстеження земельної ділянки від 07 вересня 2010 року, земельна ділянка по АДРЕСА_1 , вільна від забудови.

Таким чином, порушень вимог діючого законодавства Дніпропетровською міською радою при прийнятті рішення № 120/45 від 25 грудня 2013 року «Про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд» судом першої інстанції не встановлено.

Земельна ділянка на той час в спорі та під забороною не перебувала, була вільна від забудови, у користування або у власність у встановленому законом порядку нікому передана не була, кадастровий номер їй не був присвоєний, землекористувач (власник) земельної ділянки зазначений також не був.

Посилання позивача на те, що спірна земельна ділянка на час оформлення документів ОСОБА_2 перебувала у його користуванні є необґрунтованими, оскільки відповідні рішення органу місцевого самоврядування про передачу йому земельної ділянки у користування чи власність відсутні. Сплата земельного податку не є доказом передачі земельної ділянки у користування.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність порушень вимог чинного законодавства при прийнятті Дніпропетровською міською радою рішення про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд та при видачі йому свідоцтва про право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :01:679:0072, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Наявність рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 20 грудня 1996 року № 624/2 про відведення ОСОБА_1 земельної ділянки не підтверджує факту порушення його права користування спірною земельною ділянкою, оскільки згідно із статтею 22 ЗК України (в редакції від 18 грудня 1990 року) право володіння або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання наданої земельної ділянки (в тому числі і на умовах оренди) до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право володіння або право користування землею, забороняється.

Позивач не надав суду першої інстанції доказів того, що він у встановленому законом порядку набув право володіння або право користування землею, а саме по собі рішення про відведення ділянки не свідчить про набуття таких прав.

Суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми земельного законодавства.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість та законність рішення суду першої інстанції, яке помилково скасовано судом апеляційної інстанції.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2016 року та залишає в силі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2015 року.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2016 року скасувати.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2015 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. С. Висоцька А. І. Грушицький І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська