КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Величко Т.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Ящук Т.І., Чобіток А.О.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 вересня 2019 року,

встановив:

у січні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість в розмірі 31 488 грн. 95 коп. та судові витрати в розмірі 1 921 грн., посилаючись на те, що між сторонами 14 грудня 2012 року було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 300 грн. 00 коп. у вигляді встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок. Внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору станом на 20 серпня 2018 року утворилась заборгованість, яка складається з 14 840 грн. 01 коп. заборгованості за тілом кредиту, 4 267 грн. 16 коп. відсотків, 10 406 грн. 12 коп. пені, а також штрафів у розмірі 500 грн. та 1 475 грн. 66 коп.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 вересня 2019 року позов було задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь банку заборгованість по тілу кредиту в розмірі 14 840 грн. 01 коп. та судовий збір.

Не погоджуючись з рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що між ним та ОСОБА_1 14 грудня 2012 року було укладено договір про надання банківських послуг. За умовами договору позичальнику було встановлено кредитний ліміт на картковий рахунок. Відповідач порушив взяті на себе зобов`язання щодо внесення коштів на погашення кредиту, в результаті чого виникла заборгованість в загальному розмірі 31 488 грн. 95 коп.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 вересня 2019 року позов було задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь банку заборгованість по тілу кредиту в розмірі 14 840 грн. 01 коп. та судовий збір.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано доказів на підтвердження повідомлення відповідача про умови кредитування та узгодження з ним саме тих умов, про які вказує представник банку, однак фактично отримані та використані відповідачем кредитні кошти в добровільному порядку не повернуті, а тому тіло кредиту у розмірі 14 840 грн. 01 коп. має бути стягнуто з відповідача на користь банку.

У своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що між сторонами було укладено кредитний договір шляхом приєднання відповідача до Умов та Правил надання банківських послуг, договір кредиту є укладеним, а тому заборгованість має бути стягнута на користь банку у повному обсязі з урахуванням відсотків, пені та штрафів. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для задоволення вказаних вимог.

В частинах 1 та 2 статті 207 ЦК України закріплено, що правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору відповідно до ч. 1 статті 638 ЦК України є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В ч. 1 та 2 ст. 1054 ЦК України закріплено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 шляхом заповнення Анкети-заяви 14 грудня 2012 року уклала з ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», договір про надання банківських послуг (а.с.5). Зі змісту даної Анкети-заяви вбачається, що відповідач погодилась з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, вона ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, які були надані для ознайомлення у письмовому вигляді.

Також надана до суду Анкета-заява містить анкетні дані відповідача, інформацію щодо її місця проживання та реєстрації, освіту, трудову діяльність та сімейний стан, тоді як інформація щодо виявлення ОСОБА_1 бажання оформити кредитну картку та отримати на неї кредитний ліміт у Анкеті-заяві відсутня.

Так, при зверненні до суду з позовом позивачем було надано копію Анкети-заяви від імені ОСОБА_1 , копію її паспорту, а також витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна». При цьому позивачем не зазначено дату затвердження вказаної редакції Умов та правил надання банківських послуг та в якій редакції діяли Умови та Правила на день укладення договору з ОСОБА_1 . Надані витяги підпису відповідача не містять.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17) зазначається, що в такому випадку неможливо застосовувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність у Заяві домовленості сторін про встановлення кредитного ліміту та сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком при зверненні до суду з позовом Умови та Правила надання банківських послуг разом із Заявою не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається та діє принцип верховенства права. Основними засадами цивільних відносин в

ст. 3 ЦК України закріплені, зокрема, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.

Положеннями статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає та має бути скасоване у повному обсязі виходячи з наступного.

Судом не було взято до уваги те, що з наданої до суду першої інстанції Анкети-заяви відповідача неможливо встановити, що нею було отримано кредитну картку із встановленням кредитного ліміту, як про те зазначає позивач, а сам по собі розрахунок заборгованості не є беззаперечним доказом отримання клієнтом банку кредитних коштів у вказаному розмірі. Крім того, наданий до суду розрахунок підписаний представником банку без зазначення прізвища та посади, а також не містить печатки банку, що свідчить про його неналежне оформлення.

Встановивши, що відповідач отримала тіло кредиту саме в розмірі 14 840 грн., тоді як у позовній заяві вказано про встановлення кредитного ліміту у 300 грн., суд першої інстанції не послався на належні докази та не обґрунтував зроблені висновки. Судом було зроблено суперечливий висновок про те, що до уваги мають братись лише умови договору, погоджені у Анкеті-заяві від 14 грудня 2012 року, та одночасно вирішено стягнути з відповідача на користь банку тіло кредиту в розмірі 14 840 грн. 01 коп., яке у вказаній Анкеті-заяві зазначено не було, та отримання якого жодними доказами не підтверджене.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що рішення суду першої інстанції містить висновок про те, що судами попередніх інстанції було правильно встановлено обставини щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача штрафів, що вочевидь не відповідає дійсності, оскаржуване рішення суду ухвалене саме судом першої інстанції за наслідками розгляду вперше поданої позовної заяви.

Положеннями ст. 264 ЦПК України визначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно з ч. 4 ст. 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; 5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

Рішення суду першої інстанції ухвалене із порушенням перелічених вимог. Судом, зокрема, не обґрунтовано на підставі яких доказів було зроблено висновок про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь банку тіла кредиту.

Крім того, рішення суду також містить висновок про те, що підставою для відмови у стягненні з відповідача відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів, в тому числі, є невизнання відповідачем ОСОБА_1 наданих до суду витягів з Умов та Правил надання банківських послуг, що також не відповідає встановленим у справі обставинам. Так, матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 заяв по суті справи до суду не подавала, а тому підстави для висновку про визнання чи невизнання нею наведених позивачем обставин відсутні.

Частиною 5 ст. 177 ЦПК України встановлено обов`язок позивача додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, до суду першої інстанції не надавались, як і докази, які б свідчили про виявлення відповідачем бажання оформити кретину картку із встановленням кредитного ліміту та фактичного її отримання. Позивач при зверненні до суду з позовом просив суд розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, про наявність у нього будь-яких доказів, які не надано до позовної заяви, не заявляв.

Частиною 4 ст. 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі ст. 41 Закону України «Про Національний банк України» та ч. ч. 1, 2 ст. 68 Закону України «Про банки та банківську діяльність», Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Підпунктами 3, 6 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою правління Національного банку України від 30.12.1998 № 566 (зі змінами та доповненнями), є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням №254 визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.

Згідно з п.5.4. Положенням №254, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. При цьому п.5.6 Положення №254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Розрахунок заборгованості, наданий позивачем до суду першої інстанції, не є первинним документом, який міг би свідчити про отримання відповідачем ОСОБА_1 кредитних коштів в розмірі 14 840 грн. 01 коп., що свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Положеннями ст. 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти у справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимоги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 вересня 2019 року скасувати.

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді