ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/2863/18 Номер провадження 22-ц/814/151/19Головуючий у 1-й інстанції Алтухова О.С. Доповідач ап. інст. Гальонкін С. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді: Гальонкіна С.А.,

суддів: Хіль Л.М., Абрамова П.С.,

з секретарем судового засідання: Ткаченко Т.І.,

з участю: представника позивача - адвоката ОСОБА_2,

розглянула у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 17 жовтня 2018 року у складі головуючого судді Алтухової О.С., ухвалене в залі суду в м. Лубни, дата складання повного тексту рішення 19.10.2018 року, у справі № 539/2863/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» , про визнання права власності на майно застави.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

в с т а н о в и л а :

13.08.2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на майно застави.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 21.08.2015 року ОСОБА_4 власноручно написала розписку про передачу йому в заставу автомобіля Deo Nexia, державний номерний знак НОМЕР_1, VIN номерНОМЕР_3, 2008 року випуску. Розписка була написана у присутності її чоловіка, який не заперечував проти передачі в заставу вказаного автомобіля. Зазначає, що ОСОБА_5 уклав договір лізингу автомобіля з ПАТ КБ «ПриватБанк», виплатив за нього кредитні кошти, але не встиг зареєструвати право власності на авто. Крім того, посилався на те, що майно, яке перебуває у спільній власності, може бути передане у заставу тільки за згодою всіх співвласників, що мало місце, а предметом застави може бути майно, яке стане власністю заставодавця після укладення договору застави. Вважає, що в тексті розписки від 21.08.2015 року сторони визначили всі істотні умови договору застави.

Просив суд визнати договір застави, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 від 21.08.2015 року дійсним, визнати право власності за ОСОБА_3 на автомобіль Deo Nexia, державний номерний знак НОМЕР_1, VIN номерНОМЕР_3, 2008 року випуску, припинити право власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на автомобіль Deo Nexia, державний номерний знак НОМЕР_1, VIN номерНОМЕР_3, 2008 року випуску.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 17 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» , про визнання права власності на майно застави - відмовлено.

Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 30 жовтня 2018 року виправлено описку у вступній частині повного тексту рішення, а саме замість помилково зазначеного «19 жовтня 2018 року» вказано вірно «17 жовтня 2018 року».

Постановляючи дану ухвалу, місцевим судом зазначено, що 17 жовтня 2018 року було ухвалено резолютивну частину рішення, а 19 жовтня 2018 року виготовлено повний текст рішення та у вступній частині помилково зазначено дату ухвалення рішення 19 жовтня 2018 року замість 17 жовтня 2018 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 29.12.2015 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору позики дійсним і стягнення заборгованості задоволено; визнано договір позики, укладений на підставі розписки від 21.08.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 дійсним; стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, на користь ОСОБА_3 100000 грн. Зазначає, що оскільки договір позики визнано дійсним, то між сторонами склались правовідносини, що регулюються Законом України «Про заставу», оскільки складаючи розписку, сторони досягли згоди щодо забезпечення майнової вимоги шляхом застави майна. Отже, висновок суду про відмову у визнанні договору застави спірного автомобіля укладеним є безпідставним.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк від відповідача та третьої особи не надходив.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

В судове засідання з'явився представник позивача. Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Підстави відкладення апеляційного розгляду відсутні.

Відповідно до ч. 1 , ч. 2 та ч. 3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України).

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно розписки від 21.08.2015 року, ОСОБА_4 передає в заставу автомобіль Deo Nexia, державний номер НОМЕР_1, VIN НОМЕР_3, 2008 року випуску; в разі несплати боргу автомобіль переходить у власність ОСОБА_3

ОСОБА_5 не заперечував проти складення зазначеної розписки, про що свідчить його підпис.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 29.12.2015 року у справі №539/3617/15-ц, яке ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 30.03.2016 року залишено без змін, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору позики дійсним і стягнення заборгованості задоволено; визнано договір позики, укладений на підставі розписки від 21.08.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 дійсним; стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5, на користь ОСОБА_3 100000 грн.

Дане рішення перебуває на примусовому виконанні в Лубенському міськрайонному ВДВС ГТУЮ у Полтавській області.

Відповідно до свідоцтва про реєcтрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4, автомобіль марки DAEWOO NEXIA, державний номерний знак НОМЕР_1, типу легковий-седан-В, номер шасі VIN НОМЕР_3, 2008 року випуску, 05.05.2011 року зареєстрований на праві власності за ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, місцевий суд прийшов до висновку, що розписка, надана ОСОБА_4 ОСОБА_3 не може бути підтвердженням укладення між сторонами договору застави.

При цьому, суд першої інстанції зазначив, що під час складання розписки 21.08.2015 року сторонами не було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору застави, зокрема, не була узгоджена умова про предмет договору, предмет застави, оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не мали права власності на відповідний автомобіль, а отже не мали права розпорядження ним, у тому числі шляхом відчуження.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що договір застави між сторонами було укладено з дотриманням норм чинного законодавства, посилаючись на положення ст. 11 ЗУ «Про заставу» та норми ст. 576 та 220 ЦК України.

Такі доводи апеляційної скарги колегія суддів відхиляє, оскільки вони суперечать нормам матеріального права, які регулюють порядок укладення та виконання договору застави, тлумачення яких апелянтом проведено невірно без повного і системного їх аналізу.

Так, відповідно до ст. 11 ЗУ «Про заставу» заставодавцем може бути як сам боржник, так і третя особа (майновий поручитель). Заставодавцем при заставі майна може бути його власник, який має право відчужувати заставлене майно на підставах, передбачених законом, а також особа, якій власник у встановленому порядку передав майно і право застави на це майно.

Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 584 ЦК України та ч. ч. 1, 2 ст. 12 ЗУ «Про заставу», у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода.

Відповідно до ч. 1 ст. 576 ЦК України, предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЗУ «Про заставу», предметом застави можуть бути майно та майнові права. Предметом застави може бути майно, яке відповідно до законодавства України може бути відчужено заставодавцем та на яке може бути звернено стягнення.

З матеріалів справи вбачається та вірно встановлено місцевим судом, що на час розгляду справи спірний автомобіль марки DAEWOO NEXIA, державний номерний знак НОМЕР_1, типу легковий-седан-В, номер шасі VIN НОМЕР_3, 2008 року випуску, належить на праві власності ПАТ КБ «Приватбанк».

Також із встановлених у справі фактичних обставин вбачається, що ОСОБА_5 уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір фінансового лізингу, предметом якого був спірний автомобіль - марки DAEWOO NEXIA, д.н.з. НОМЕР_1.

21 серпня 2015 року ОСОБА_4 написала розписку, в якій, окрім засвідчення взяття грошових коштів в сумі 100000 грн., зазначила, що в заставу віддає автомобіль НОМЕР_2, та в разі несплати боргу автомобіль переходить у власність ОСОБА_3

Колегія суддів, надавши оцінку цим обставинам зазначає, що здійснення будь-яких дій щодо розпорядження автомобілем, в тому числі й на майбутнє, у лізингоодержувача не виникає до моменту сплати ним лізингових платежів в повному обсязі та оформлення у встановленому законом порядку права власності на предмет лізину - автомобіль (в даному випадку здійснення державної реєстрації).

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_4, яка написала боргову розписку, не була лізингоодержувачем за договором фінансового лізингу та в будь-якому разі не могла вчиняти дії щодо користування або розпорядження предметом лізингу навіть за наявності обставин перебування в шлюбі з ОСОБА_5 (лізингоодержувачем) та не заперечення останнім факту складання боргової розписки.

Належних і допустимих доказів оформлення права власності на автомобіль за відповідачами матеріали справи не містять. Такі обставини як на момент написання розписки, так і на момент розгляду справи не існували.

Таким чином, оскільки відповідачі не набули у визначений законом спосіб права власності на спірний автомобіль, у них, відповідно, не виникло права на його відчуження, а тому автомобіль не міг виступати предметом застави у розумінні положень ст. 576 ЦК України.

Так само, матеріали справи не містять належних доказів того, що ПАТ КБ «Приватбанк» надавав ОСОБА_4 чи ОСОБА_5 право передачі спірного автомобіля у заставу.

Також колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про те, що договір застави не було укладено між сторонами у встановленій законом формі.

Колегія суддів звертає увагу, що форма договору застави, визначена ст. ст. 12, 13 Закону України «Про заставу» не є тотожною до можливих форм укладення договору позики, визначених ст. 1047 ЦК України. Отже твердження апелянта про аналогію договору застави та договору позики є хибним.

Чинним законодавством не передбачено можливості укладення договору застави шляхом написання розписки.

Окрім того, слід звернути увагу на те, що відповідно до ч. 2 ст. 13 ЗУ «Про заставу» у випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна, транспортних засобів провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін договору, договору застави космічних об'єктів -за місцем реєстрації цих об'єктів.

Державна реєстрація транспортних засобів проводиться відповідно до «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2009 р. N 1371 (зі змінами і доповненнями).

Таким чином, колегія суддів вважає, що передбачена законодавством процедура укладення договору застави не була дотримана сторонами, а тому право вимоги щодо визнання договору застави дійсним та визнання права власності на заставне майно у позивача не виникло.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 29 грудня 2015 року та ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 20 березня 2016 року у справі № 539/3617/15-ц встановлено факт передання автомобіля в заставу, а відтак встановлено факт укладення договору застави, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони суперечать встановленим обставинам у цій справі, виходячи з наступного.

Предметом дослідження в суді першої під час розгляду справи № 539/3617/15-ц та під час перегляду апеляційною інстанцію рішення в цій справі, були обставини щодо доведеності факту взяття ОСОБА_4 в борг грошових коштів, тобто факт укладення саме договору позики. При цьому, суди не давали оцінки факту передачі автомобіля в заставу та відповідно факту укладення договору застави між сторонами і дотримання ними вимог законодавства при укладенні такого договору. Окрім того, ОСОБА_3 у справі № 539/3617/15-ц не заявляв позовних вимог щодо визнання укладеним договору застави.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що розгляд справи судом першої інстанції проведений з дотриманням принципу змагальності та диспозитивності.

Висновки місцевого суду ґрунтуються на законі та встановлених у справі фактичних обставинах, на підставі наданих учасниками справи доказів, яким судом дана відповідна правова оцінка згідно ст. 89 ЦПК України.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні. Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, то судові витрати, понесені позивачем за подачу апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 17 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на ОСОБА_3.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 28 січня 2019 року.

Головуючий: (підпис) С.А. Гальонкін

Судді: (підпис) Л.М. Хіль

(підпис) П.С. Абрамов

Згідно з оригіналом:

Суддя Полтавського

апеляційного суду С.А. Гальонкін