Дата документу 01.08.2019 Справа № 318/2231/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/2080/19 Головуючий у 1-й інстанції: Васильченко В.В.
Є.У.№ 318/2231/18 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Дашковської А.В.,

Кримської О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про повернення авансового платежу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 03 квітня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 14 250 грн., які її чоловік ОСОБА_3 передав відповідачці у липні 2018 року в забезпечення домовленості про купівлю-продаж квартири. Посилаючись на те, що відповідачка продала квартиру іншій особі, відмовляється повернути отримані від її чоловіка гроші, останній не бажає звертатися до суду за захистом порушеного права, просила на підставі ст.ст. 60, 63, 65 СК України, ст. 570 ЦК України про задоволення позову.

Рішенням Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 03 квітня 2019 року позов залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що кошти, отримані ОСОБА_2 від третьої особи ОСОБА_3 , є авансом. Будь-яких зобов`язань з повернення цих коштів у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 , яка не була стороною правочину, не виникло, а отже остання є неналежним позивачем.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судове рішення за формою і змістом не відповідає вимогам ст.265 ЦК України. В рішенні не зазначені встановлені судом обставини справи, зокрема, що фактично продана відповідачкою квартира була придбана за їх спільні з чоловіком кошти, проте з метою уникнення поділу нерухомості покупцем у договір зазначений не її чоловік ОСОБА_3 , а інша особа. Вважає, що суд допустився порушень норм ст.65 СК України, оскільки кошти, передані продавцю квартири були спільним майном подружжя, то й обов`язок з їх повернення цих коштів у продавця виник перед подружжям.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду є законним і обґрунтованим. Вважає обґрунтованими висновки суду про те, що позов пред`явлено неналежним позивачем. Питання щодо удаваності договору купівлі-продажу не було предметом дослідження у суді, а тому суд і не навів відповідних висновків у своєму рішенні. Посилання позивачки на порушення норм ст.ст.63,65 СК України вважає безпідставними.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 зазначила, що в судовому засіданні продавець ОСОБА_2 визнала той факт, що фактичним покупцем квартири є третя особа ОСОБА_3 , проте на прохання останнього покупцем квартири був зазначений його знайомий ОСОБА_4 . Проте всі кошти за квартиру були сплачені ОСОБА_3 . Вважає, що вказані обставини повинні бути зазначені у судовому рішенні.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляд на таке.

За вимогами п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сторонами правочину про передачу та отримання авансу за квартиру 09.07.2018 року є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а відтак ОСОБА_1 не є належним позивачем у даній справі. Норми ст.ст. 60, 63, 65 СК України, на які посилалася позивачки в обґрунтування своїх доводів, на думку суду першої інстанції не можуть бути застосовані, оскільки відповідно до договору купівлі-продажу покупцем квартири є ОСОБА_4 , а тому квартира не є спільною власністю подружжя.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Згідно ст.76 ЦПК України д оказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.77 ЦПК України н алежними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.81 ЦПК України).

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 з 01.08.2015 р. (а.с. 6).

09.07.2018 року ОСОБА_2 отримала аванс у розмірі 500 у.о. за квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 від ОСОБА_3 (а.с. 7).

За договором купівлі-продажу № 979 від 10.08.2018 р., посвідченого приватним нотаріусом Кам`янсько-Дніпровського районного нотаріального округу Осипенком В.В. вказана квартира була продана ОСОБА_4 (а.с.8).

Частинами першою, другою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори або інші правочини.

Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 527 ЦК України).

Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Установивши, що авансовий платіж на забезпечення укладення договору купівлі-продажу квартири продавець ОСОБА_2 отримала від третьої особи ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що обов`язок із повернення вказаного платежу у продавця у зв`язку з відмовою ОСОБА_3 від укладення договору виник перед третьою особою ОСОБА_3 , а не перед його дружиною позивачкою ОСОБА_1 ..

Доводи апеляційної скарги про те, що судом порушені норми сімейного права, оскільки авансовий платіж був спільним майном подружжя, а отже позивачка є солідарним з третьою особою кредитором ОСОБА_2 , є неспроможними.

Статтею 541 ЦК України передбачено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Частинами першою, третьою статті 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із статтею 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використано в інтересах сім`ї.

Передача ОСОБА_3 авансового платежу відповідачці ОСОБА_2 на забезпечення виконання майбутнього зобов`язання з купівлі-продажу квартири, його відмова від укладення правочину на свої ім`я не є підставою для висновку про набуття позивачкою права солідарної вимоги з повернення авансового платежу.

У передбаченому законом порядку своєї згоди на передачу третьою особою авансового платежу продавцю квартири ОСОБА_1 не надавала.

Зважаючи на те, що ОСОБА_3 ніяких претензій щодо повернення коштів до продавця квартири не заявляв, не заперечував проти укладення правочину з іншою особою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що будь-яких зобов`язань у відповідачки як продавця нерухомості перед ОСОБА_1 не виникло.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що за формою і змістом судове рішення не відповідає вимогам ст.265 ЦПК України, оскільки не містить висновків щодо джерела походження коштів на придбання Осипенком В.В. квартири, а також про те, що фактично квартира була придбана останнім за спільні кошти подружжя ОСОБА_3 , а отже є об`єктом спільної сумісної власності позивачки і третьої особи, є неспроможними.

За положенням ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У спосіб, передбачений законом, укладений між відповідачкою і Осипенком В.В. договір купівлі-продажу квартири недійсним не визнавався, а отже з урахуванням презумпції правомірності правочину висновки суду про те, що квартира не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя узгоджуються з вимогами ст.204 ЦК України.

Предметом спору у цій справі був авансовий платіж, а не продана відповідачем квартира, а тому суд обґрунтовано не наводив у своєму рішенні обставини, які не стосуються предмету спору.

Спір між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, розпорядження ОСОБА_3 грошовими коштами без згоди дружини на власний розсуд не є підставою для покладення на ОСОБА_2 обов`язку із повернення авансового платежу на користь позивачки, яка не була стороною правочину при передачі коштів.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що відповідно до статті 367 ЦПК України не відноситься до повноважень апеляційного суду.

Порушень норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судового рішення, оскільки суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення із правильним застосуванням норм матеріального права і без порушення норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України, є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 369 ч.1, 374 , 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 03 квітня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий:

Судді: