Провадження № 2/369/631/19
28.11.2019 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді - Дубас Т.В.,
при секретарі - Мазурик Д.С.,
за участю позивача ОСОБА_1.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Міськрайонного управління у Києво-Святошинському районі та м. Ірпені Головного управління Держгеокадастру у Київській області про визнання права власності та визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку,-
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Міськрайонного управління у Києво-Святошинському районі та м. Ірпені Головного управління Держгеокадастру у Київській області (замінений на відповідача ДП «Київський нститут землеустрою) про визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку та зобов`язання вчинити дії.
Свої позовні вимоги мотивує наступним.
25 грудня 2007 р. ОСОБА_1 було укладено Договір купівли-продажу земельної ділянки площею 0,047 га, що знаходиться в селі Капітанівка Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області в садовому товаристві «Дубки». При зверненні за розробкою технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (виконавець ТОВ «ІНСТИТУТ НЕЗАЛЕЖНОЇ ЕКСПЕРТНОЇ ОЦІНКИ» ДОГОВІР №К2018-151 від 3.09.2018р) виявлено накладання меж суміжної ділянки. Власником суміжної земельної ділянки є громадянка ОСОБА_2 .
Останній вчинив дії, які порушують закріплені у Земельному кодексі України правила добросусідства (ст. ст. 103 та 106) та створюють загрозу порушення його права власності на земельну ділянку, а саме: при виготовлені державного акту на земельну ділянку ОСОБА_2 (Відповідач-1), було не вірно встановлено межі зазначеної ділянки, яка вказана у технічному паспорті, тому межа земельної ділянки Відповідача-1 проходить по площі саме його земельної ділянки, що унеможливлює отримання свідоцтва на право власності Позивачем та внесення інформації до державного земельного кадастру.
Таким чином в Державному акті на право власності на земельну ділянку, виданому на їм`я Відповідача-1, допущено помилку, а саме: невірно вказані межи належної їй земельної ділянки.
Помилка сталась в той час коли працівниками Міськрайонного управління у Києво- Святошинському районі та м. Ірпені Головного управління Держгеокадастру у Київській області (надалі - Відповідач-2) було виготовлено технічну документацію із землеустрою на отримання державного акту на право власності на земельну ділянку Відповідача-1. Це пов`язано з тим, що геопросторове розташування ділянок визначалося без належної точності, так як окремі землевпорядні організації виконували свої роботи без виходу на місцевість та без прив`язки поворотних точок меж ділянок до пунктів національної геодезичної мережі.
Оскільки накладання меж у двох різних земельних ділянках законодавством не передбачено (п.6 ст.24 ЗУ «Про Державний земельний кадастр»-. « Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: ....
знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини»)
- тому необхідно було б виправити вказану помилку в Державному акті на право власності на земельну ділянку та надати Позивачу протокол виправлення технічної помилки у відомостях державного земельного кадастру, проте добровільно здійснити ці дії Відповідач-1 відмовився.
Слід зазначити, що ст. 106 Земельного кодексу України прямо встановлює, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.
Згідно зі ст. 155 ЗК України у разі видання акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Зобов`язати Міськрайонне управління у Києво-Святошинському районі та м. Ірпені Головного управління Держгеокадастру у Київській області, виготовити та видати йому, ОСОБА_1 , державний акт на право власності на земельну ділянку за адресою: село Капітанівка Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.
Позивач неодноразово змінював предмет позову.
Заявою від про уточнення позовних вимог і внесення змін до предмету позову про визнання недійсним державної реєстрації права власності на земельну ділянку, про усунення порушень права власності на землю від 29 травня 2019 року він заначав настпне.
25 грудня 2007 р. ОСОБА_1 було укладено Договір купівли-продажу земельної ділянки площею 0,047 га, що знаходиться в селі Капітанівка Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області в садовому товаристві «Дубки». При зверненні за розробкою технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (виконавець ТОВ «ІНСТИТУТ НЕЗАЛЕЖНОЇ ЕКСПЕРТНОЇ ОЦІНКИ» ДОГОВІР №К2018-151 від 3.09.2018р) виявлено накладання меж суміжної ділянки.
Рішенням Державного кадастрового реєстратора Відділу у Києво-Святошинському районі Міськрайонного управління у Києво-Святошинському районі та м Ірпені Головного управління Держгеокадастру у у Київській області про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру № РВ-019 від 09 квітня 2019 року, відмовлено у внесенні відомостей (змін до них) до

Державного земельного кадастру з підстав невідповідності електронного документа установленим вимогам, а саме:

-перетин ділянок з ділянкою :20:001:5050 , площа співпадає на 11.387 %,

Про невідповідність електронного документа з таких же підстав зазначено у Протоколі Державного земельного кадастру № ПП-019 від 09 квітня 2019 року.

Власником суміжної земельної ділянки :20:001:5050 згідно Інформація Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку є громадянка ОСОБА_2 .

Останній вчинив дії, які порушують закріплені у Земельному кодексі України правила добросусідства (ст. ст. 103 та 106) та створюють загрозу порушення його права власності на земельну ділянку, а саме: у 2013 році при підготовці технічної документації для отримання Свідоцтва про право власності на нерухоме майно - на земельну ділянку ОСОБА_2 (надалі - Відповідач-1) було не вірно встановлено межі зазначеної ділянки, яка вказана у технічному паспорті тому межа земельної ділянки Відповідача-1 проходить по площі саме його земельні ділянки, що унеможливлює отримання Реєстрації Права власності Позивачем та внесення інформації до державного земельного кадастру.

Таким чином у праві власності на земельну ділянку, виданому на ім`я Відповідача-1 допущено помилку, а саме: невірно вказані межи належної їй земельної ділянки

Помилка сталась в той час, коли у 2013 році працівниками ДП «Київський інститут землеустрою» (надалі - Відповідач-2) було виготовлено технічну документацію із землеустрою на отримання кадастрового номеру на земельну ділянку Відповідача-1

Це пов`язано з тим, що геопросторове розташування ділянок визначалося без належної точності, так як окремі землевпорядні організації виконували свої роботи без виходу на місцевість та без прив`язки поворотних точок меж ділянок до пунктів національної геодезичної мережі.

Оскільки накладання меж у двох різних земельних ділянках законодавством не передбачено (п.6 ст.24 ЗУ «Про Державний земельний кадастр»-. « Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: ... знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки частини»), - тому необхідно було б виправити вказану помилку у праві власності на земельну ділянку та надати Позивачу протокол виправлення технічної помилки у відомостях державного земельного кадастру, проте добровільно здійснити ЦІ ДІЇ Відповідач-1 відмовився.

Згідно ч.2 ст.152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Частиною 3 даної статті визначено що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Слід зазначити, що ст. 106 Земельного кодексу України прямо встановлює, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Згідно зі ст. 155 ЗК України у разі видання акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Сума судових витрат, що поніс попередньо Позивач складає 1409,60 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 103, 106, п. "б" ч. З ст. 152 ст 158 ст. 155 Земельного кодексу України, ст. ст. 15, 16, 391 Цивільного кодексу України та ст. ст. 118 - 119 Цивільного процесуального кодексу України, просить:

1) Визнати за Позивачем право власності на земельну ділянку для індивідуального садівництва, що розташована за адресою- АДРЕСА_1 , загальною площею 0,047 га. у розмірах та відповідно до плану такої ділянки, який міститься у Державному акті на право власності на земельну ділянку серії III- КВ N 085741, виданому 4 квітня 1998 року Дмитрівською сільською радою народних депутатів

2) Визнати недійсною державну реєстрацію права власності в Державному земельному кадастрі земельної ділянки для ведення індивідуального садівництва розміром 0.0557га, розташованої - село Капітанівка Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області в садовому товаристві «Дубки», кадастровий номер земельної ділянки :20:001:5050, що належить відповідачу ОСОБА_2 .

Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Київській області проти позову заперечував.

Ознайомившись зі змістом та прохальною частиною позовної заяви вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 6 Конституції України органи

законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов язан| діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

До 1 січня 2013 територіальні органи Держземагентства України здійснювали свої повноваження у сфері державної реєстрації, видачі державних актів чи скасування їх державної реєстрації відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.09.2009 №1021.

З 1 січня 2013 року набув чинності Закон України «Про Державний земельний кадастр», постанова Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051 «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру», згідно з якими повноваження територіальних органів Держземагентства у частині державної реєстрації державних актів, видачі державних актів чи скасування їх державної реєстрації на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, з 1 січня 2013 року припинилися, постанова Кабінету Міністрів України від 09.09.2009 №1021 втратила чинність.

Іншого порядку державної реєстрації, видачі державних актів чи скасування їх державної реєстрації законами України або прийнятими на їх підставі підзаконними нормативно-правовими актами, не встановлювалось.

Згідно з Положенням про Головне управління Держгеокадастру у Київській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, гографії та кадастру від 17.11.2016 № 308, Головне управління є територіальним с ганом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй впорядковане.

Головне управління у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів країни, іншими актами законодавства, дорученнями Прем`єр-міністра України, наказами Міністерства аграрної політики та продовольства України, дорученнями Міністра аграрної політики та продовольства України, його першого заступника та заступників, наказами Держгеокадастру, дорученнями Голови Держгеокадастру та його заступників, актами місцевої державної адміністрації та органів місцевого самоврядування, а також цим Положенням.

Завданням Головного управління є реалізація повноважень Держгеокадастру на території Київської області, а в частині реалізації державної політики у сфері державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів - також і на території м. Києва.

Головне управління відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, скасування такої реєстрації,

Ведення Державного земельного кадастру, інформаційну взаємодію Державного земельного кадастру з іншими інформаційними системами в установленому порядку.

Порядок державної реєстрації земельної ділянки та скасування такої реєстрації визначений статтею 24 Закону України «Про державний земельний кадастр».

Ведення Державного земельного кадастру здійснюється за допомогою програмного забезпечення в Національній кадастровій системі (НКС) - автоматизована система, в якій передбачено ведення земельного кадастру відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр».

Пошук інформації у НКС здійснюється за кадастровим номером земельної ділянки.

За даними НКС земельна ділянка з кадастровим номером 222484403:20:001:5050, зареєстрована в Державному земельному кадастрі 09.10.2013 на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розробником якої є ДП «Київський інститут землеустрою», належить гр. ОСОБА_2 .

Статтею 125 Земельного кодексу України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Положеннями статті 126 Земельного кодексу України, у редакції їй до 2013 року, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Інформуємо, що з 1 січня 2013 року посвідчення права власності на земельну ділянку здійснюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» без оформлення державних актів.

Зазначаємо, що відповідно до статті 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» систему органів державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції в установленому законодавством порядку.

Держгеокадастр та його територіальні органи відповідно до положень статті 30 Закону України «Про державний земельний кадастр» здійснює інформаційний взаємообмін з суб`єктами державної реєстрації прав.

Пунктом 130 Порядку зазначено, що відомості (зміни до них) про нового власника, користувача земельної ділянки відповідно до даних про зареєстровані речові права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вносяться до Поземельної книги Державним кадастровим реєстратором відповідно до пункту 113 цього Порядку.

Також у змісті позовної заяви ОСОБА_1 зазначено наступне: «Помилка сталась в той час, коли працівниками Міськрайонного управління Держгеокадастру у Київській області було виготовлено технічну документацію із землеустрою на отримання державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 .

Це пов`язано з тим, що геопросторове розташування ділянок визначалося без належної точності, так як окремі землевпорядні організації виконували свої роботи без виходу на місцевість та без прив`язки поворотних точок меж ділянок до пунктів національної геодезичної мережі».

З приводу цього повідомляємо наступне.

Відносини у сфері землеустрою регулюються Законом України «Про землеустрій».

Статтею 26 вказаного закону врегульовано відносини між замовником і розробником.

Так частинами другою-третьою вказаної статті встановлено, розробниками документації із землеустрою є:

1) юридичні особи, що володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі яких працює за основним місцем роботи не

Менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників, які є відповідальними за якість робіт із землеустрою;

2)фізичні особи - підприємці, які володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованими інженерами- землевпорядниками, відповідальними за якість робіт із землеустрою.

Взаємовідносини замовників і розробників документації із землеустрою регулюються законодавством України і договором.

Положеннями статті 28 Закону передбачено, що розробники документації із землеустрою несуть відповідно до закону відповідальність за достовірність, якість і безпеку заходів, передбачених цією документацією.

У разі невиконання або неналежного виконання умов договору при здійсненні землеустрою, розробники документації із землеустрою несуть відповідальність, передбачену договором і законом.

Аналіз вищенаведених правових норм показує, що відносини між гр. ОСОБА_2 та ДП «Київський інститут землеустрою» є договірними, тобто такими, що характеризуються їх власним волевиявленням шляхом узгодження умов їх договору, визначенням прав, обов`язків та відповідальності сторін .

Отже, проаналізувавши зміст та вимоги позовної заяви гр. ОСОБА_1 вбачається відсутність порушення прав позивача з боку Міськрайонного управління у Києво-Святошинському районі та м. Ірпені Головного управління Держгеокадастру у Київській області та Головного управління Держгеокадастру у Київській області.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 6, 19 Конституції України, Положенням про Головне управління Держгеокадастру у Київській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016 № 308, нормами Закону України «Про державний земельний кадастр», просило: відмовити у задоволенні позовних вимог гр. ОСОБА_1 у повному обсязі.

Ухвалою від 22.03.2019 року суд постановив замінити первісного відповідача Міськрайонне управління у Києво-Святошинському районі та м. Ірпені Головного управління Держгеокадастру у Київській області на належного відповідача - ДП «Київський інститут землеустрою»

В судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання не з`явились. Про час і місце розгляду справи належним чином повідомлений.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази по справі, проаналізувавши норми діючого законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

25 грудня 2007 р. ОСОБА_1 було укладено Договір купівли-продажу земельної ділянки площею 0,047 га, що знаходиться в селі Капітанівка Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області в садовому товаристві «Дубки».

Стосовно прав власності на земельну ділянку то відповідно до ч. 1 ст. 125 Земельного кодексу України в редакції, яка діяла з 1 січня 2002 року до 2 травня 2009 року, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Ч. 1 ст. 126 Земельного кодексу України в редакції, яка діяла з 1 січня 2002 року до 2 травня 2009 року, передбачала, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Мінстрів України від 2квітня 2002 року № 449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» затверджено форми державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 листопада 2008 року N 1019 були внесені зміни до Постанови Кабінету Міністрів України від 2 квітня 2002 року № 449 та затверджені нові форми державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою

Установлено, що державні акти на право власності на земельну ділянку, видані після набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 12 листопада 2008 року N 1019 за формою, затвердженою цією постановою, є чинними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 27 травня 2009 року N 774.

Законом України від 5 березня 2009 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об`єднання земельних ділянок» стаття 125 Земельного кодексу викладена в наступній редакції, яка є чинною до цього часу «Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Ч.1. та ч. 2 ст. 126 Земельного кодексу України (в редакції Закону України від 5 березня 2009 року) передбачала, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Ч. 2 ст. 126 Земельного кодексу України (в редакції Закону України від 5 березня 2009 року) встановлювалось, що право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується:

а) цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою;

б) свідоцтвом про право на спадщину.

Ч. 6 ст. 126 Земельного кодексу України (в редакції Закону України від 5 березня 2009 року) передбачала, що при набутті права власності на земельну ділянку на підставі документів, визначених частиною другою цієї статті, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному такому випадку відчуження земельної ділянки.

На державному акті про право власності на земельну ділянку нотаірус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про відчуження земельної ділянки із зазначенням документа, на підставі якого відбулося відчуження.

Орган, який здійснює реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, робить відмітку про реєстрацію прав на земельну ділянку на підставі документа про її відчуження, складеного та посвідченого в порядку, встановленому законом, протягом 14 календарних днів з дня подання до цього органу зазначеного документа. Забороняється вимагати для здійснення відмітки та державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обмежень документи, не передбачені цією статтею.

У разі зміни співвласника або набуття права спільної власності на земельну ділянку орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, також вносить зміни до державного акта на право власності на землю щодо співвласників земельної ділянки.

П. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 5 березня 2009 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об`єднання земельних ділянок» передбачалось, що положення цього Закону щодо посвідчення права власності на земельні ділянки документами, зазначеними у частині другій статті 126 Земельного кодексу України, поширюються також на випадки, коли зазначені документи були укладені (видані) до набрання чинності цим Законом, але державні акти на право власності на земельні ділянки видані не були.

В такому випадку нотаріус, який посвідчив (видав) відповідний документ, звертається з письмовим запитом до органу, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, про підтвердження того, що державний акт на право власності на землю (земельну ділянку) не виданий новому власнику земельної ділянки. Після надходження до нотаріуса письмового підтвердження такого факту державний акт на право власності на землю (земельну ділянку) вилучається нотаріусом із його справ та після здійснення відмітки про перехід права власності на неї долучається до відповідного документа, зазначеного у частині другій статті 126 Земельного кодексу України. Термін розгляду зазначеного запиту органом, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, не повинен перевищувати 14 календарних днів.

Відповідно до п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 5 березня 2009 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об`єднання земельних ділянок» до створення єдиної системи органів реєстрації прав на нерухоме майно та їх обмежень:

відмітку про відчуження земельної ділянки на державному акті на право власності на землю (земельну ділянку), що відчужується, здійснює нотаріус та орган, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок;

право власності або право користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації земельної ділянки.

Абз. 3 ч. 6 ст. 126 Земельного кодексу України (в редакції Закону від 16 червня 2011 року № 5059-VІ) передбачав, що у разі набуття права власності на земельну ділянку кількома набувачами або у разі відсутності на відповідному державному акті місця для проставлення відмітки про перехід права власності на земельну ділянку набувачеві або відчужувачеві земельної ділянки протягом 30 календарних днів з дня подання ним до органу, який здійснює видачу зазначеного акта, документів, передбачених законодавством, видається державний акт на право власності на земельну ділянку.

П.п. «е» п. 5 розділу VІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 7 липня 2011 «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що з 1 січня 2013 року стаття 126 Земельного кодексу України буде діяти в наступній редакції «Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

В цій редакції ст.126 Земельного кодексу України діє з 1 січня 2013 року по даний час.

Тобто з 1 січня 2013 року реєстрація прав на нерухоме майно передбачена нормами Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

З пояснень позивача вбачається, що державна реєстрація земельної ділянки або реєстрація речового права не була здійснена відповідно до встановленого порядку.

За вказаних обставин позивач не може вимагати у визначений ним спосіб захист права власності.

Визнання судом права власності на несформовану як об`єкт права власності та незареєстровану в Державному земельному кадастрі земельну ділянку не допускається.

Відповідно до ст 79-1 Земельного кодексу формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється:

у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності;

шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок;

шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом;

за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

ормування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.

У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру.

Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Державна реєстрація прав суборенди, сервітуту, які поширюються на частину земельної ділянки, здійснюється після внесення відомостей про таку частину до Державного земельного кадастру.

Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Технічний паспорт за чинним законодавством не є документом, що визначає межі земельних ділянок.

Належних доказів про встановлені відповідною технічною документацією меж ділянки позивач не надав

За вказаної обставини відсутні підстави як для визнання за позивачем права власності на земельну ділянку.

Що стосується вимог визнати недійсною державну реєстрацію права власності в Державному земельному кадастрі земельної ділянки для ведення індивідуального садівництва розміром 0.0557га, розташованої - село Капітанівка Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області в садовому товаристві «Дубки», кадастровий номер земельної ділянки :20:001:5050, що належить відповідачу ОСОБА_2 , то в Державному земельному кадастрі право власності не реєструється.

Відповідно до статті 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»..

В зв`язку з цим, суд вважає за можливе відмовити в задоволенні позову.

Враховуючи викладеного, на підставі ст.ст. 4, 5, 78, 79, 79-1, 81, 90, 184, 202 Земельного кодексу, Закону України «Про Державний земельний кадастр», керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 81, 82, 89, 206, 223, 258, 259, 263-265, 266, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Міськрайонного управління у Києво-Святошинському районі та м. Ірпені Головного управління Держгеокадастру у Київській області про визнання права власності та визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Повний текст рішення виготовлений 12.12.2019 року.

Суддя: Дубас Т.В.