ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 року

м. Харків

Справа № 643/12279/18

Провадження № 22-ц/818/3137/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Кругової С.С., Колтунової А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2018 року в складі судді Харченко А.М.,

встановив:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь суму в розмірі 17371, 05 грн, в якості відшкодування матеріальних збитків; 2000 грн, в якості відшкодування заподіяної моральної шкоди, також витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 1409, 60 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 16 грудня 2017 року у по вул. Гв. Широнінців, буд 41-А, сталася дорожньо-транспортна пригода (ДТП), в якій було пошкоджено належний ОСОБА_1 автомобіль марки «Hyundai Accent», номер державної реєстрації НОМЕР_1 , що підтверджується постановою Московського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2018 року (справа № 643/3754/18, провадження № 3/643/1798/18), відповідно до якої, винним у скоєнні ДТП визнано ОСОБА_2 , водія автомобіля марки Skoda Octavia, номер державної реєстрації НОМЕР_2 . Вартість відновлювального ремонту та грошові витрати на відновлення автомобіля підтверджено актом виконаних робіт № ОУ-0000005, видатковою накладною № РН-0000002 від 22 січня 2018 року та платіжними дорученнями № 13 та № 14 від 25 січня 2018 року, що становить 48560 грн. Отже, розмір матеріального збитку, заподіяного автомобілю, становить 48560 грн. Оскільки відповідальність відповідача, згідно полісу обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/3484363 від 07 квітня 2017 року застраховано у ТДВ СК «Альфа-Гарант», ОСОБА_1 звернувся за відшкодуванням до страховика. Страховик відшкодував йому 16 188,95 грн. 08 серпня 2018 року та 15 000,00 грн. 22 серпня 2018 року, що в сумі становить 31 188,95 грн. Ця сума є меншою, ніж розмір заподіяного йому матеріального збитку.

З урахуванням отримання позивачем страхового відшкодування від страховика в сумі 31 188,95 грн., вважає, що відповідач ОСОБА_2 зобов`язаний відшкодувати йому 48560 грн. - 31188,95 грн. = 17371,05 грн. Також відшкодуванню підлягає нанесена йому моральна шкода, яка пов`язана із витраченим часом, негативним нервовим станом, бездіяльністю відповідача та обставами ДТП в розмірі 2000,00 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 17371,05 грн на відшкодування матеріальної шкоди, завданої в наслідок дорожньо-транспортної пригоди. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 2000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

14 травня 2019 року до Харківського апеляційного суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на зазначене судове рішення, в якій просить рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2018 року скасувати.

Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що позивач ОСОБА_1 претензій з приводу сплати матеріальної шкоди не пред`являв, жодного разу не повідомив його, що не отримав від страхової компанії відшкодування матеріальної шкоди. Пред`явивши позов про стягнення з нього збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_1 не надав жодних належних та допустимих доказів в обгрунтування їх наявності та розміру, суд безпідставно без наявності доказів задовольнив позовні вимоги, позовна заява не відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 05 червня 2019 року клопотання ОСОБА_2 про поновлення строку на апеляційне оскарження задоволено.

Поновлено ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2018 року.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 16 квітня 2019 рокузакінчено підготовку апеляційного розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в приміщенні Харківського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

14 червня 2019 року ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2018 року - без змін.

Зазначив, що вартість відновлювального ремонту автомобіля склала 48560 грн., що підтверджено актом виконаних робіт № ОУ-0000005, видатковою накладною № РН-0000002 від 2 січня 2018 року та платіжним дорученням № 13 та № 14 від 25 січня 2018 року, у встановленому законом строки звернувся до ТДВ СК «Альфа Гарант», страховою компанією було відшкодовано 16188, 95 грн. 08 серпня 2018 року та 15000 грн. 22 серпня 2018 року, що в сумі становить 31188, 95 грн. Таким чином, страхова виплата не повністю покрила вартість відновлювального ремонту автомобіля, різниця між розміром фактичних витрат та розміром страхового відшкодування складає 17371, 05 грн.

Вважає, що з відповідача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) в розмірі 17371, 05 грн.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вартість відновлювального ремонту та грошові витрати на відновлення автомобіля підтверджено актом виконаних робіт № ОУ-0000005, видатковою накладною № РН-0000002 від 22 січня 2018 року та платіжними дорученнями №13 та №14 від 25 січня 2018 року і становить 48560 грн. Цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_2 була застрахована, у зв`язку з чим страховою компанією була частково відшкодована завдана майнова шкода у розмірі 16188,95 грн. 08 серпня 2018 року та 15000,00 грн. 22 серпня 2018 року, що в сумі становить 31 188,95 грн. Таким чином, загальний розмір майнової шкоди складає 17 371,05 грн.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 необхідно задовольнити та стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму в розмірі 17 371, 05 грн., на відшкодування матеріальної шкоди; 2000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Такий висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 16 грудня 2017 року о 19-15 год. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Skoda Octavia», номер державної реєстрації НОМЕР_2 , в м. Харкові по вул. Гв. Широнінців, 41-а, не обрав безпечної дистанції руху, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Hyundai Accent», номер державної реєстрації НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 , чим заподіяно матеріальну шкоду.

Постановою Московського районного суду м. Харкова від 16 квітня 2018 року по справі № 643/3754/18, провадження № 3/643/1798/18 відповідача в зазначеній дорожньо-транспортній пригоді визнано винним, провадження по справі закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків накладення адміністративного стягнення. Зазначена постанова не оскаржувалась та набрала законної сили 27 квітня 2018 року. (а.с. 9).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно зі ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Спеціальним законом, що регулює питання виплати страхового відшкодування за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та яким керується страховик цивільно-правової відповідальності є Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Так статтею 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

За приписами статті 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон) страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Вищевикладене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року за результатами розгляду справи № 755/18006/15-ц щодо правильного застосування норм права при стягненні матеріальної шкоди з особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. (ч.1ст.202 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1ст.626 ЦК України).

За приписом ч. 4ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частина перша ст. 16 Закону України № 85/96-ВР від 07.03.1996 "Про страхування" містить визначення договору страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

За умовами ч. 4 ст. 16 Закону України "Про страхування" договір страхування повинен містити: назву документа; назву та адресу страховика; прізвище, ім`я, по батькові або назву страхувальника та застрахованої особи, їх адреси та дати народження; прізвище, ім`я, по батькові, дату народження або назву вигодонабувача та його адресу; зазначення предмета договору страхування; розмір страхової суми за договором страхування іншим, ніж договір страхування життя; розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат за договором страхування життя; перелік страхових випадків; розміри страхових внесків (платежів, премій) і строки їх сплати; страховий тариф (страховий тариф не визначається для страхових випадків, для яких не встановлюється страхова сума); строк дії договору; порядок зміни і припинення дії договору; умови здійснення страхової виплати; причини відмови у страховій виплаті; права та обов`язки сторін і відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору; інші умови за згодою сторін; підписи сторін.

Стаття 981 ЦК України встановлює, що договір страхування укладається в письмовій формі. Договір страхування може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката), у разі недодержання письмової форми договору страхування такий договір є нікчемним.

Договір страхування набирає чинності з моменту внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором (ст. 983 ЦК України).

Згідно пунктів 2.1., 2.1.3 2.1.5 Положення про особливості укладання договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України 27.10.2011за № 673, при укладанні внутрішнього договору страхування страховик зобов`язаний посвідчувати факт укладання внутрішнього договору страхування полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зразок якого затверджено Уповноваженим органом за поданням Моторного (транспортного)страхового бюро України (МТСБУ). Заповнювати поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до порядку заповнення бланка поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів,який встановлюється МТСБУ. Договір (поліс) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів набирає чинності з моменту, зазначеного в ньому.

Відповідно до вимог Інструкції про порядок заповнення бланку поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів зразка 2011 року, форма якого затверджена розпорядженням Держфінпослуг від 29.08.2011 за № 558, затвердженої протоколом Президії МТСБУ від 01.09.2011 № 279/2011, бланк полісу ОСЦПВВНТЗ (далі - поліс) складається з двох аркушів самокопіювального паперу формату А4: - перший аркуш (Оригінал) - бірюзового кольору, видається Страхувальнику; - другий аркуш (Копія) - білого кольору, залишається у страховика.

Поліс заповнюється чітко, розбірливо, друкарським способом або від руки кульковою ручкою, бажано друкованими літерами та цифрами (див. зразок нижче). До розділу 10 Полісу в графі «Сплачений» до відповідних клітинок записується година, хвилина, день, місяць рік сплати платежу та номер і вид платіжного документу (квитанція, прибутковий ордер тощо), що засвідчує таку сплату.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно з п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 січня 1995 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до абз. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 січня 1995 р. відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України визначено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Згідно з ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Пунктом третім ч. 1 ст. 189 ЦПК України встановлено, що завданнями підготовчого провадження є визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів.

Відповідно до вимог п. п. 5-7 ч. 2 ст. 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суду може роз`яснювати учасникам справи, які обставини входять до предмета доказування, які докази мають бути подані тим чи іншим учасником справи; 6) з`ясовує, чи повідомили сторони про всі обставини справи, які їм відомі; 7) з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше.

Частиною першою ст. 228 ЦПК України передбачено, що суд, заслухавши вступне слово учасників справи, з`ясовує обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та досліджує в порядку, визначеному в підготовчому засіданні у справі, докази, якими вони обґрунтовуються.

Частиною 1, 2 ст. 229 ЦПК України встановлено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 4 ст. 265 ЦПК України в мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як на підставу своїх вимог ОСОБА_1 посилався на те, що цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_2 була застрахована, у зв`язку з чим страховою компанією була частково відшкодована завдана майнова шкода в розмірі 16188,95 грн. 08 серпня 2018 року та 15000,00 грн. 22 серпня 2018 року, що в сумі становить 31 188,95 грн., таким чином, на сьогоднішній день загальний розмір майнової шкоди складає 17371,05 грн.

Суд вважав такі фактичні обставини справи встановленими.

Разом із цим, в порушення вищезазначених вимог закону, в рішенні суду відсутні посилання на докази, на підставі яких судом встановлені відповідні обставини справи, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження вказаних обставини справи, у визначеному законом порядку на підтвердження обставин, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, в судовому засіданні докази у справі судом безпосередньо досліджені не були.

Так, в порушення вимог закону, на підтвердження факту того, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ТДВ СК «Альфа-Гарант», засвідчена в установленому порядку копія полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або його оригінал для огляду суду не наданий, в матеріалах справи відсутні.

Належні та допустимі докази, зокрема, платіжні доручення, квитанції, на підтвердження того, що страховою компанією була частково відшкодована завдана майнова шкода та здійснена страхова виплата в розмірі 16188,95 грн. 08 серпня 2018 року та 15000 грн. 22 серпня 2018 року, на що посилається позивач та було встановлено судом першої інстанції, матеріали справи також не містять.

Відповідно до вимог закону, докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Крім того, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази огляду колісного транспортного засобу, складеного суб`єктом оціночної діяльності, про те, які саме пошкодження були спричинені автомобілю «Hyundai Accent», номер державної реєстрації НОМЕР_1 , внаслідок дорожньо - транспортної пригоди, звіт про оцінку вартості або розрахунок вартості відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля «Hyundai Accent», докази щодо визначення розміру шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 16 грудня 2017 року.

Акт № ОУ-0000005 здачі-переліку робіт (надання послуг) від 22 січня 2018 року не містить переліку виконаних робіт (послуг), які саме роботи були виконані, видаткова накладна № РН-0000002 від 22 січня 2018 року з переліком товарів на суму 12 520, 00 грн., рахунок - фактура № СФ-0000006 від 22 січня 2018 року на суму 12520 грн., рахунок-фактура № СФ-0000005 від 22 січня 2018 року на суму 36040, 00 грн. суд не може прийняти в якості належних та допустимих доказів на підтвердження вартості відновлювального ремонту автомобіля «Hyundai Accent», номер державної реєстрації НОМЕР_1 , а саме тих пошкоджень, які були спричинені внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 16 грудня 2017 року в силу вимог ст. ст. 77-80 ЦПК України.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

За відсутності в матеріалах справи полісу обов`язково страхування цивільно - правової відповідальності, суд не має можливості встановити страхову суму (ліміт відповідальності) за полісом та чи перевищує розмір завданої матеріальної шкоди ліміт відповідальності страховика.

Таким чином, фактичні обставини справи про те, що відповідальність була застрахована страховою компанією, розмір відновлювального ремонту автомобіля склав 48560 грн, страховою компанією було виплачено страхове відшкодування в розмірі 31188, 95 грн, а тому відповідач повинен відшкодувати 17371, 05 грн належними та допустимими доказами не підтверджено.

За таких обставин за відсутності наданих належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які посилається позивач, неможливо встановити дійсні фактичні обставини справи, та, відповідно, чи є право ОСОБА_1 порушеним, тому позовні вимоги про відшкодування матеріальних збитків у розмірі 17371, 05 грн. не знайшли свого підтвердження та є недоведеними.

Таким чином, суд першої інстанції на встановлені вище обставини справи не звернув уваги,допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Враховуючи вищевикладене, порушеного права ОСОБА_1 судом не встановлено, тому суд апеляційної інстанції доходить висновку, про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю та недоведеністю.

Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 2000 грн. є похідними від основних вимог, тому також задоволенню не підлягають.

Суд враховує вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

За таких обставин рішення суду не може вважатись законним і обґрунтованим та підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

ОСОБА_2 сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2114,40 гривень.

З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2114,40 гривень за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2018 року - скасувати, ухвалити нову постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2114,40 гривень у зв`язку з переглядом справи судом апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку тільки у випадках, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 липня 2019 року.

Головуючий - суддя - І.О. Бровченко

Судді : С.С. Кругова

І.А. Колтунова