Справа №442/2452/19
Провадження №2/442/924/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2019 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області у складі:

головуючого судді - Кучаковського Ю.С.,

за участю секретаря судового засідання - Кравців Х.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом Дрогобицької міської ради до ОСОБА_1 про знесення нежитлового приміщення, -

за участю представників:

від позивача: Сенців М.М.

від відповідача: Тунський А.Р.

в с т а н о в и в :

До Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області звернулася Дрогобицька міська рада з позовом до ОСОБА_1 , у якому просить на підставі Закону України „Про місцеве самоврядування", ст. 376 ЦК України зобов`язати ОСОБА_1 знести нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , - площею 31,6 кв.м. В обґрунтування позову посилається на те, що заочним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 08.05.2013 визнано право власності за ОСОБА_3 на самочинне будівництво за адресою: АДРЕСА_1 на нежитлове приміщення площею 31,6 кв.м. Вказує, що до Дрогобицької міської ради звернулась із скаргою ОСОБА_4 , в якій зазначила, що вона звернулась до міського голови м. Дрогобича ОСОБА_5 з заявою від 19.08.2011 про надання дозволу на встановлення МАФ за адресою: АДРЕСА_2 , - додатково вказує, що ОСОБА_4 згідно свідоцтва про смерть Серія № НОМЕР_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до свідоцтва про народження № НОМЕР_2 її дочкою являється ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно повідомлення Приватного нотаріуса від 10.10.2018 №02-14/16-2018, у спадковій справі спадкоємців, які б мали право на спадщин, окрім ОСОБА_6 , немає. Вказує, що виконавчий комітет Дрогобицької міської ради повідомив ОСОБА_4 своїм листом № 3-21/7710 від 16.09.2011, що їй необхідно представити необхідні документи, та вказав які саме. Необхідні документи були представлені виконкому, але під час виготовлення цих документів ОСОБА_3 самовільно захопила земельну ділянку та побудувала на ній МАФ, крім цього, ОСОБА_4 08.10.2014 звернулась з заявою в правоохоронні органи про скоєння злочину, а саме, що відбувся факт підробки документів при виділенні земельної ділянки площею 18 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 (фактично згідно даних це є земельна ділянка 5/2), дана заява була внесена в Єдиний реєстр досудових розслідувань 10.10.2014 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України за № 0002379. Зазначає, що відповідно до рішення Апеляційного суду Львівської області від 23.05.2016 № 442/134/15 визнано недійсним договір оренди землі від 31.01.2014, укладений між орендодавцем - Дрогобицькою міською радою в особі міського голови, діючого на підставі ст. 42 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" та частини 12 Перехідних положень Земельного кодексу України, та орендарем ОСОБА_1 , а саме забудованої земельної ділянки площею 18 кв.м., яка знаходиться у АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_3 , на якій знаходяться об`єкти нерухомого майна - нежитлові приміщення, яке належить орендарю на праві власності; визнано незаконною та скасовано державну реєстрацію права оренди земельної ділянки площею 0,0018 га у АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_3 , проведену 18.03.2014; визнано незаконним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Реєстраційної служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області від 18.03.2014, індексний № 117175542; визнано незаконною та скасовано державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0018 га у АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_3 , здійснену 04.02.2014 відділом Держземагентства у м. Дрогобичі Львівської області. Наголошує, що враховуючи вищенаведене, має всі необхідні передумови для пред`явлення віндикаційного позову, оскільки будучи власником не здійснює фактичного володіння над спірним об`єктом, який знаходиться в повному розпорядженні відповідача, зберігається в натурі та є індивідуально визначеним, а віндикаційний позов, має недоговірний характер та спрямований на захист речових прав. Наголошує, що вважає, що ОСОБА_1 незаконно володіє даним нежитловим приміщенням і тому, просить позов задовольнити.

Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якій він зазначив, що відповідач володіє спірним приміщенням на підставі Договору купівлі-продажу від 03.06.2013, який в судовому порядку недійсним не визнавався. В провадженні Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області перебувала цивільна справа № 442/4991/14-ц за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недійсним Договору купівлі-продажу та знесення нежитлових приміщень. Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24.10.2014 по справі № 442/4991/14 було відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення та знесенні нежитлових приміщень. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09.12.2014 у справі № 442/4991/14 рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24.10.2014 року залишено без змін. Вказує, що предметом відповідної цивільної справи було також нежитлове приміщень приміщенням загальною площею 31.6 кв.м, що розташоване за адресою АДРЕСА_1 . Також зазначає, що про те, щзо відповідач є власником нежитлового приміщення загальною площею 31.6 кв.м, що розташоване за адресою АДРЕСА_1 , - позивачу було відомо ще 06.06.2013, коли відповідач звернулась із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 , додатком до відповідної заяви був витяг з Державного реєстру речових прав нерухоме майно. Крім того, 10.09.2014 та 26.11.2014 відповідач зверталась із заявами про викуп земельної ділянки, в додатках до яких також надавався Договір купівлі-продажу від 03.06.2013. А тому просить застосувати до даних правовідносин строк позовної давності. Додатково зазначає, що посилання позивача на рішення Апеляційного суду Львівської області від 23.05.2016 у справі № 442/134/15 є недоречними, оскільки постановою Верховного Суду від 17.04.2019 у справі № 442/134/15 рішення Апеляційного суду Львівської області від 23.05.2016 було скасовано з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Вказує, що первісно право власності на спірне нежитлове приміщення було набуто на підставі заочного рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 08.05.2013, яке не скасоване і залишається чинним. Вказує, що попередній розрахунок витрат на правову допомогу становить 5 600 грн. Просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Позивач в позовній заяві зазначив, що рішення у даній справі може вплинути на права та обов`язки третьої особи - ОСОБА_9 , яка є спадкоємицею померлої ОСОБА_4 .

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 53 ЦПК України у заявах про залучення третіх осіб і в заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі.

Суд в підготовчому судовому засіданні вирішив питання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_9 . Так суд заслухав представника позивача та саму ОСОБА_9 стосовно того, на які права та обов`язки ОСОБА_9 може вплинути рішення у даній справі. Судом було встановлено, що з заявою про виділення земельної ділянки на праві сервітуту під МАФ зверталася ОСОБА_4 . Проте ОСОБА_9 самостійно ніколи не зверталася до Дрогобицької міської ради Львівської області про надання їй земельної ділянки під спірною будівлею. Ані ОСОБА_4 , ані ОСОБА_9 ніколи не володіли нерухомим майном на спірній земельній ділянці. Після смерті ОСОБА_4 ніхто, в тому числі і ОСОБА_9 , не звертався до Дрогобицької міської ради про те, що б здійснили заміну заявника щодо отримання у користування земельної ділянки на її правонаступника самою Дрогобицькою міською радою. Крім того, право на отримання земельної ділянки не могло б бути успадковано відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1219 ЦК України, якою визначено, що не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема, особисті немайнові права. Також, суд враховує той факт, що ОСОБА_6 була представником ОСОБА_4 , яка була позивачем у справі № 442/4991/14-ц за позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третьої особи ПН Дрогобицького районного нотаріального округу Мицак Ю.Р. про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 03.06.2013 та знесення самочинно збудованих нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 , а саме: (магазин) - 15,8 кв.м та мансарди (складу) - 15,8 кв.м, загальною площею 31,6 кв.м. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24.10.2014 у справі № 442/4991/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09.12.2014, було відмовлено у задоволенні позову повністю. Таким чином представник позивача та безпосередньо ОСОБА_9 не змогли навести суду на яких підставах ОСОБА_9 належить залучити до участі у справі в якості третьої особи, а тому суд в підготовчому судовому засіданні постановив ухвалу про відмову в залученні третьої особи та роз`яснив третій особі право звернутися з апеляційною скаргою на судове рішення у даній справі.

Під час розгляду справи в суді представники позивача позовні вимоги підтримували з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Вислухавши пояснення учасників провадження, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

08.05.2013 Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області ухвалив заочне рішення по справі № 442/2197/13-ц, провадження № 2/442/917/2013, яким задовольнив позов ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Львівської області та визнав за нею визнано право власності на нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа нежитлового приміщення становить 31,6 кв.м, з них по першому поверсі (магазин) - 15,8 кв.м, масандра (склад) - 15,8 кв.м.

03.06.2013 року ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) уклали договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, відповідно до умов якого продавець передала у власність покупця, а покупець прийняла у власність нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: на першому поверсі (магазин) - 15,8 кв.м, мансарда (склад) - 15,8 кв.м, загальною площею 31,6 кв.м.

Даний договір був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Мицак Ю.Р.

31.01.2014 між ОСОБА_1 та Дрогобицькою міською радою в особі міського голови укладено договір оренди земельної ділянки площею 18 кв.м, що по АДРЕСА_1 для обслуговування нежитлового приміщення, строк дії якого на момент розгляду справи закінчився, про що повідомив представник відповідача та що не заперечувалося сторонами.

Даний договір оренди оскаржувався сторонами в судовому порядку (справа № 442/134/15). Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 23.05.2016 у справі № 442/134/15 було задоволено апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 , скасовано рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25.11.2015 та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено, визнано недійсним договір оренди землі від 31.01.2014, укладений між орендодавцем -Дрогобицькою міською радою в особі міського голови ОСОБА_5 , діючого на підставі ст. 42 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" та частини 12 Перехідних положень Земельного кодексу України, та орендарем ОСОБА_1 , а саме забудованої земельної ділянки площею 18 кв.м, яка знаходиться у АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_4 , на якій знаходяться об`єкти нерухомого майна - нежитлове приміщення, яке належить орендарю на праві власності, визнано незаконною та скасовано державну реєстрацію права оренди земельної ділянки площею 0,0018 га у АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_4 , проведену 18.03.2014, визнано незаконним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Реєстраційної служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області від 18.03.2014, індексний № 117175542, визнати незаконною та скасовано державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0018 га у АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_4 , здійснену 04.02.2014 відділом Держземагенства у м. Дрогобичі Львівської області, здійснено розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 17.04.2019 у справі № 442/134/15-ц, провадження № 61-13554св18 касаційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково, рішення Апеляційного суду Львівської області від 23.05.2016 скасовано з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Як на правову підставу свого позову Дрогобицька міська рада посилається ч. 4 ст. 376 Цивільного кодексу України, якою визначено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Дрогобицька міська рада в заявленому позові посилається на те, що заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, яким було визнано право власності за ОСОБА_3 , було постановлено у відсутності представника Дрогобицької міської ради, під час досудового розслідування Стрийським відділом поліції ГУ НП у Львівській області були виявлені обставини, які не були відомі при ухвалені заочного рішення що стосуються суті спору, та з грубим порушенням чинного законодавства, так як слухалося без технічного запису.

Суд відхиляє доводи позивача щодо незаконності заочного рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08.05.2013 з наступних підстав.

Згідно з ст. 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі „Брумареску проти Румунії" від 28.10.1999, у справі „Рябих проти Росії" від 24.07.2003, у справі „Праведна проти Росії" від 18.11.2004, у справі „Радчіков проти Росії" від 24.05.2007, у справі „Трегубенко проти України" від 02.11.2004, у справі „Науменко проти України" від 09.11.2004, у справі „Волосюк проти України" від 29.06.2006 Європейський суд з прав людини керується „принципом правової визначеності", який вимагає, щоб „остаточне рішення суду не ставилося під питання". Це означає, що суд та інші органи державної влади після ухвалення остаточного рішення не мають права на звернення щодо перегляду рішення суду. Вказане стосується також органів державної влади, які не брали участь у справі. Тобто повторний розгляд справи по суті за зверненням органів влади чи місцевого самоврядування, а також їх посадових осіб є порушенням принципу правової визначеності.

Суд з`ясовував питання щодо оскарження заочного рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08.05.2013. Представник позивача не змогла повідомити з цього приводу нічого. Представник відповідача повідомив суду, що в апеляційному порядку рішення не оскаржувалося, а в перегляді заочного рішення за нововиявленими обставинами було відмовлено, проте жодних процесуальних рішень з цього приводу не надав. Враховуючи те, що докази подаються суду сторонами, то за відсутності таких доказів суд приходить до висновку, що заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08.05.2013 набрало законної сили та на момент розгляду даної справи ніким не оскаржувалося.

Крім того, заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08.05.2013 було ухвалено за позовом ОСОБА_3 , а відповідачем у даній справі є ОСОБА_1 .

Як встановлено в постанові Верховного Суду від 17.04.2019 у справі № 442/134/15-ц 03.06.2013 ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу продала ОСОБА_1 нежитлове приміщення, розташоване у АДРЕСА_1 , на першому поверсі магазин 15,8 кв.м, мансарда (склад) - 15,8 кв. м, загальною площею 31,6 кв.м.

В заявленому позові Дрогобицька міська рада не оскаржує вищезазначений договір купівлі-продажу від 03.06.2013, проте просить знести нежитлове приміщення, яке було предметом даного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Суд відхиляє посилання позивача на ст. 330 ЦК України, яка встановлюється якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Так позивач посилається на те, що ОСОБА_3 не мала права на нерухоме майно - нежитлове приміщення, яке розташоване у АДРЕСА_1 , загальною площею 31,6 кв.м, проте позивач не враховує того, що підставами виникнення права власності на це майно є рішення суду - для ОСОБА_3 та договір купівлі-продажу - для ОСОБА_1 і жоден з цих правовстановлюючих документів не визнаний недійсним та не скасований.

Крім того, в межах даної цивільної справи суд не в праві переглядати обставини виникнення цивільних прав на підставі заочного рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08.05.2013 з врахуванням того, що зацікавленими сторонами не вжито всіх національних заходів для захисту своїх порушених прав, а саме не подано заяви про перегляд заочного рішення, а за наслідками розгляду такої заяви не подано апеляційної скарги, в перегляді заочного рішення за нововиявленими обставинами відмовлено і така відмова не оскаржувалася. Крім того, суд враховує, що заперечення законності рішення Дрогобицькою міською радою, як органом місцевого самоврядування, суперечить такій ст. 129 Конституції України, яка визначає обов`язковість судового рішення як однієї з основних засад судочинства.

Договір купівлі-продажу від 03.06.2013, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , та який являється підставою для виникнення права власності у відповідача ОСОБА_1 на нерухоме майно, яке просить знести позивач, самим позивачем не оскаржується.

Розглядаючи заявлений позов в контексті національного та міжнародного законодавства суд зазначає, що загалом стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод спрямована на захист особи від будь-якого посягання держави на право особи мирно володіти своїм майном тобто захисту права приватної власності.

В статті 1 Першого протоколу до Конвенції визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття „маи?но" у статті 1 Першого протоколу до Конвенції є автономним поняттям, яке охоплює як „існуюче маи?но", так і активи, в тому числі позови, щодо яких заявник може стверджувати, що він або вона має принаи?мні, „законне очікування". Термін „майно" охоплює нерухоме і рухоме маи?но та інші маи?нові інтереси.

Втручання повинне виконувати певні критеріі?: воно повинне відповідати принципу законності і переслідувати законну мету за допомогою засобів, які є достатньо пропорціи?ними меті, яку намагаються реалізувати.

В даному випадку позивач - орган влади, заявивши вимоги про втручання у право відповідача на майно - знесення нежитлового приміщення, не лише порушив норми національного закону - ст.ст. 316, 328 ЦК України щодо правомочностей власника , а саме права володіння, користування та розпорядження майном , но і правила статті 1 Першого протоколу до Конвенції - право на мирне володіння своїм майном.

З огляду на вищенаведене позов який не відповідає принципу законності, не підлягає задоволенню.

Щодо проведення досудового розслідування Стрийським відділом поліції ГУ НП у Львівській області по кримінальному провадженню № 0002379, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.10.2014, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, то слід зазначити, що відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Наданий суду лист Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області від 01.02.2018 № 1379 є письмовим доказом, проте він стосується осіб, які не є сторонами у даній справі, та не встановлює нічого, крім того, що орган досудового розслідування віднайшов чи не зміг віднайти документи для розслідування кримінального провадження. Показання свідків, як один з видів доказів (п. 3 ч. 2 ст. 76, ст. 90 ЦПК України) можуть бути оцінені судом, якщо він таких свідків допитував безпосередньо, проте клопотань про допит свідків до суду не надходило.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із : складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Витрати фізичних осіб, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги при розгляді судом справ про оголошення померлою фізичної особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку, або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, несуть юридичні особи, на території яких мав місце нещасний випадок внаслідок таких надзвичайних ситуацій.

Згідно п.п. 1.1, 1.2, 3.2 Договору про надання правової допомоги № 30, укладеної між Адвокатським об`єднанням „Право.Порядок" та ОСОБА_1 , адвокатське об`єднання бере на себе зобов`язання надати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором, а Клієнт зобов`язаний сплатити винагороду (гонорар) та витрати, необхідні для виконання його доручень, у порядку та строки обумовлені сторонами у договорі. Адвокатське об`єднання надає правову допомогу у цивільній справі № 442/8118/18 за позовом Дрогобицької міської ради до ОСОБА_1 про скасування права власності. За правову допомогу, передбачену в п. 1.2. Договору Клієнт сплачує Адвокатському об`єднанню винагороду (гонорар). Розмір гонорару за надання правової допомоги у суді першої інстанції становить 5 600 грн.

Відповідно до Додаткового договору № 1 до Договору про надання правової допомоги № 30 від 02.05.2019 внесено зміни до п. 1.2. Договору про надання правової допомоги № 30 від 17.12.2018 року виклавши його в наступній редакції: „Адвокатське об`єднання надає правову допомогу у цивільній справі № 442/7970/18 за позовом Дрогобицької міської ради до ОСОБА_1 про знесення самочинного будівництва." Кошти, оплачені за надання правової допомоги 19.12.2018 у розмірі 5 600 гривень вважаються такими, що оплачені за надання правової допомоги у суді першої інстанції цивільній справі № 442/7970/18 за позовом Дрогобицької міської ради до ОСОБА_1 про знесення самочинного будівництва.

Відповідно до меморіального ордера № І12193UXZZ від 19.12.2018 згідно договору про надання правової допомоги № 30 від 17.12.2018. П-к Бах- ОСОБА_1 , оплачено 5 600 грн.

Відповідно до статті 30 Закону України „Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі „Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі „Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі „East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі „Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідачем не надано суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, адже з наданих суду меморіального ордеру, договору та додатку до нього не вбачається можливим встановити такого. Всупереч ст. 137 ЦПК України позивачем не надано будь-яких інших доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу.

А тому витрати на правову допомогу задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-83, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355, п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову Дрогобицької міської ради Львівської області до ОСОБА_1 про знесення нежитлового приміщення, - відмовити у повному обсязі.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Дрогобицька міська рада Львівської області (82100, Львівська обл., м. Дрогобич, пл. Ринок, 1; ідентифікаційний код 04055972).

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_5 ).

Повний текст судового рішення виготовлений 01.08.2019.

Суддя Ю.С. Кучаковський