Номер провадження: 22-ц/813/1401/19
Номер справи місцевого суду: 495/6187/16-ц
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю.В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Ващенко Л.Г., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря Чепрас А.І.,

учасники справи:

ОСОБА_1

Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.05.2018 у складі судді Шевчук Ю.В.,

в с т а н о в и в:

У серпні 2016 року Самосудова- ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою (з урахуванням уточнення) до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 135000 грн та моральної шкоди у розмірі 2000000 грн.

В обґрунтування вимог заявниця посилалася на те, що 14.05.2014 була затримана та їй повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 368 КК України. Ухвалою слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.05.2014 у задоволенні клопотання слідчого про застосування до заявниці запобіжного заходу у виді тримання під вартою було відмовлено та застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, який полягав у забороні покидати місце мешкання та покладено обов`язки про прибуття до Білгород-Дністровського МВ ГУМВС України в Одеській області за першим викликом. Ухвалою апеляційного суду Одеської області, ухвала слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.05.2014 була залишена без змін. Вироком Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.02.2015 заявницю визнано невинуватою та виправдано у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст. 366 КК України на підставі ст. 284 КПК України. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16.06.2015 апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.02.2015 без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.02.2016 вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.02.2015 та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16.06.2015 залишено без змін. Внаслідок вищевказаних незаконних дій органів дізнання та досудового розслідування заявниця зазнала значних матеріальних витрат та моральної шкоди, на підставі чого звернулась до суду зі вказаною заявою для захисту свої законних прав та інтересів, посилаючись на ст.ст. 23,1167,1172 ЦК України.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24.11.2016 ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.09.2016 скасовано; питання з розгляду заяви про відшкодування матеріальної та моральної шкоди передано до суду першої інстанції на новий розгляд.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.05.2018 заяву Самосудової- ОСОБА_2 задоволено частково; стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 суму матеріальної шкоди у розмірі 135 000,00 грн. та суму моральної шкоди у розмірі 500 000,00 грн.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати його в частині задоволених вимог позивача та ухвалити в цій частині нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області прав та інтересів заявниці не порушувало. Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області не уособлює Державу Україну і не відповідає особисто за її зобов`язаннями. Заявник визначив, що Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області визначено відповідачем помилково. Державна казначейська служба України не була залучена до участі у справі. Позивачем не надано жодних доказів того, що фізичні та моральні страждання виникли внаслідок дій відповідача. Не було надано обґрунтованого розрахунку суми моральної шкоди, яка стягнута завищеною. Термін перебування під слідством та судом слід обраховувати з 14.05.2014 (дата повідомлення про підозру) по 09.02.2015 (дата винесення виправдувального вироку), що судом зроблено не було. Позивачем не зазначено в якості відповідачів органи поліції, прокуратури чи суду. Органами, які визначені у ч.1 ст.11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» слід було здійснити заходи, передбачені у даній статті, а саме визначити розмір відшкодованої шкоди, про що винести постанову (ухвалу). Оскільки дії державних органів не визнані незаконними та/або не є доведеним, що вони були незаконними, то і шкода не підлягає відшкодуванню за рахунок Державного бюджету України. Позивачем не було надано жодного документу, який би свідчив про наявність факту відсторонення від посади, у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, та доказів щодо відсутності у позивача на час проведення досудового слідства та судового розгляду заробітку. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (заробітна платня) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи дійсно були б ним отримані, у разі продовження трудової діяльності і тільки неправомірні дії стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати дохід. Позивач зобов`язаний був довести, що в нього не було можливості виконувати іншу оплачувану роботу у цей період, у зв`язку зі знаходженням під слідством, та він дійсно не мав можливості влаштуватися на іншу роботу, тому що до позивача було застосовано такий запобіжний захід, як домашній арешт у вигляді заборони залишати місце мешкання з 21:00 до 06:00, отже весь робочий день позивач був вільний.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та його представника, а також представника апелянта, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач незаконно перебувала під слідством та судом, що є підставою для часткового відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 000 грн. Судом також стягнуто матеріальну шкоду в розмірі 135 000 грн., яка виразилась у понесених витратах на правову допомогу та в недоотриманні заробітної плати у зв`язку з незаконним відстороненням від посади.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте рішення таким вимогам не відповідає, задоволення вимог про відшкодування матеріальної шкоди не мотивоване, розрахунки відсутні, сума стягнення визначена за відсутності довідки про загальний її розмір, в частині стягнення моральної шкоди висновки носять суперечливий характер, що надало право піддавати сумніву в апеляційній скарзі обґрунтованість висновків, тому рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового.

Встановлено, що 14.05.2014 заявниці було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 368 КК України. Ухвалою слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.05.2014 обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, який полягав у забороні покидати місце мешкання та покладено обов`язки про прибуття до Білгород-Дністровського МВ ГУМВС України в Одеській області за першим викликом.

Вироком Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.02.2015 заявницю визнано невинуватою та виправдано у пред`явленому обвинуваченні. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16.06.2015 вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.02.2015 залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.02.2016 вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.02.2015 та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16.06.2015 залишено без змін.

Звернувшись до суду з позовом, позивачем заявлено вимогу про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконним притягненням її до кримінальної відповідальності.

Право особи на відшкодування шкоди, завданої внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, передбачено ст. 1176 ЦУ України. Згідно з цією статтею шкода відшкодовується незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Порядок відшкодування цієї шкоди визначається законом.

Таким законом є Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (частина друга статті 1 Закону № 266/94-ВР).

Згідно зі ст. 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до пунктів 1, 5 ст. 3 Закону № 266/94-ВР відшкодуванню громадянинові підлягає заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

Згідно з абз. 2 п. 8 Положення про застосування Закону № 266/94-ВР, затвердженого Наказом Міністерства юстиції Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 №6/5/3/41, розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт.

Підпунктом 1 п. 9 Положення передбачено, що середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється: для робітників і службовців - у порядку, передбаченому постановами Кабінету Міністрів України від 08.02.95р. N100 ( 100-95-п) "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" та від 05.05.95 р. N348 (348-95-п) "Про внесення змін і доповнень до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N100".

Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з довідки Пенсійного фонду, виданої позивачу, заробітна плата за 2 місяці до її відсторонення склала: в березні 5469,68 грн. за 20 календарних днів, у квітні 5948,84 грн. за 21 календарний день.

Отже, середньоденна заробітна плата позивача становила 278,5 грн. (5469,68 грн.+5948,84 грн.=11418,52 грн. /41 день).

Загальна кількість днів з 14.05.2014 по 10.02.2016 становила 440 робочих днів, а тому розмір заподіяної матеріальної шкоди у вигляді втраченого заробітку становить 122 540 грн. (440 робочих дні*278,5 грн.).

Не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що період стягнення слід обмежити датою ухвалення вироку судом першої інстанції, оскільки він набрав законної сили 10.02.2016, до того часу особа перебувала у незмінному статусі.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що місцевий суд дійшов до помилкового висновку про обґрунтованість позовної вимоги щодо стягнення матеріальної шкоди у вигляді неодержаного заробітку у розмірі 125 000 грн. При цьому відповідні розрахунки середнього заробітку у рішенні відсутні, що свідчить про невідповідність його вимогам ст.263 ЦПК України.

Що стосується вимоги про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 10 000 грн., суд апеляційної інстанції звертає увагу на таке.

Згідно з пунктом 4 ст. 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягають також поверненню суми, сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги. До цих сум відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним в рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.

Відповідно до норм чинного цивільно-процесуального законодавства склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, підлягає доказуванню. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Позивачем на підтвердження доводів щодо витрат нею на правову допомогу адвокату під час розгляду кримінальної справи доказів не надано. Матеріали справи не містять розрахунку наданих послуг, платіжних доручень, чеків тощо, які б підтверджували заявлену до стягнення суму витрат на правову допомогу.

З огляду на зазначене, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги в даній частині є не доведеними, а тому задоволенню не підлягають.

Задовольняючи частково вимоги позивача та стягуючи моральну шкоду в розмірі 500000 грн., суд послався на положення ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» виходячи з однієї мінімальної заробітної плати за місяць, проте обґрунтованих підстав для стягнення у більшому розмірі, ніж мінімально дозволений, не зазначив.При відшкодуванні моральної шкоди суд зобов`язаний дотримуватися вимог розумності та справедливості.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, який її завдав, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

У ч. ч. 5, 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» зазначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, про що зазначалося позивачем у позовній заяві.

Відповідно до частин 2-3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

З урахуванням викладеного, розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом.

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» у 2018 році установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 3723 гривні.

З урахуванням положень ч. 3 ст. 254 ЦК України, а також того, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» обчислення розміру моральної шкоди провадиться виходячи саме із кількості місяців, врахуванню судом підлягає кількість повних місяців перебування позивача під слідством та судом, що складає 22 місяці.

Таким чином, станом на час ухвалення судом рішення мінімальна заробітна плата для розрахунку становила 3723 грн. та за період часу перебування позивача під слідством 22 місяці її розмір становить 81906 грн. (з розрахунку 3723 грн. х 22 місяці = 81 906 грн., де 3723 грн. мінімальна заробітна плата станом на час розгляду справи, 22 міс. строк перебування позивача під слідством та судом).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.9 постанови від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Крім того, в абз.2 п.14 Постанови судам роз`яснено про те, що розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Таким чином, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд повинен встановити розмір шкоди згідно з вимогами ч.3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а якщо є підстави для стягнення шкоди у більшому розмірі, повинен обґрунтувати такий розмір шкоди, але з обов`язковим виконанням наведеної норми права.

Слід зазначити, що позивачем у встановленому законом порядку було доведено завдання їй моральної шкоди, оскільки по кримінальному провадженні за обвинуваченням позивача було винесено виправдовувальний вирок.

Згідно з п. 9 вказаної вище постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вбачається, що після затримання заявниці 14.05.2014, в день народження її доньки, вона провела майже добу в ІВС районного відділу міліції під вартою.

Незаконне притягнення заявниці до кримінальної відповідальності позначилось на її моральному стані, заявниця перебувала у стані нервового напруження та страху під загрозою незаконного засудження та незаконного покарання, що тривало майже два роки.

При розгляді справи у Верховному Суді України заявниця знаходилася у стані вагітності.

З урахуванням положень ст. 23 ЦК України, відповідно до якої при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості, а також враховуючи ступінь душевних стражданнях, їх тривалість, порушення звичайного ритму життя заявниці та виникненням певних обмежень та незручностей у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, суд апеляційної інстанції вважає правильним визначити розмір моральної шкоди 150 000,00 грн.

Враховуючи вищевикладене, стягненню на користь ОСОБА_1 підлягає моральна шкода в розмірі 150 000 грн. та матеріальна шкода в розмірі 122 540 грн.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ГУ ДКС України в Одеській області про те, що ГУ ДКС України в Одеській області не може бути відповідальним у справі, оскільки управління було залучено до участі у справі у якості територіального органу Державної казначейської служби України, і відповідачем за ст.1174 ЦК України є держава. Зміст норм про відшкодування шкоди свідчить про те, що відшкодування коштів відбувається за рахунок держави.

Посилання скаржника про незалучення органу слідства до участі у справі судом не приймаються до уваги так як стягнення відбувається з Держави незалежно від вини цих органів в порядку задоволення заяви у відповідності до Порядку, яка не передбачає процедури залучення осіб як у позовному провадженні. Рішенням суду першої інстанції про права та обов`язки Білгород Дністровського МВС ГУМВС України в Одеській області та Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області не вирішувалися.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.05.2018 скасувати.

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, на відшкодування майнової шкоди 122 540 грн., на відшкодування моральної шкоди 150 000 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: