ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2019 року м. Чернівці

справа № 721/632/17

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів: Кулянди М.І., Лисака І.Н.

секретаря Вовкун Н.Ю.

учасники справи

позивач ОСОБА_1

відповідач Публічне акціонерне товариство «Путильський лісокомбінат»

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Путильський лісокомбінат» на рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 5 серпня 2019 року, головуючий у першій інстанції Проскурняк С.П.

встановив:

ОСОБА_1 у жовтні 2017 року звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Путильський лісокомбінат» про стягнення грошових коштів.

Посилався на те, що Публічним акціонерним товариством «Путильський лісокомбінат» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу складських приміщень технічних матеріалів з розстроченням платежу від 20 жовтня 2014 року.

Встановлено порядок розрахунку, за яким ОСОБА_1 зобов`заний сплатити Публічному акціонерному товариству «Путильський лісокомбінат» до оформлення договору грошові кошти в сумі 75800 грн., до 31 грудня 2014 року - 34200 грн., а при оформленні кінцевих документів - решта140000 грн.

На виконання умов договору здійснив сплату в сумі 116800грн.

Публічним акціонерним товариством «Путильський лісокомбінат» направлено повідомлення18 травня 2016 року №65 про відмову від договору купівлі-продажу складських приміщень технічних матеріалів з розстроченням платежу від 20 жовтня 2014 року та недійсність правочину.

ОСОБА_1 надіслано Публічному акціонерному товариству «Путильський лісокомбінат» претензію 25 серпня 2017 року про повернення грошових коштів в сумі

Справа №721/632/17 Головуючий у 1 інстанції Проскурняк С.П.

Провадження №22-ц/822/990/18 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

106800 грн.

Просив стягнути з Публічного акціонерного товариства «Путильський лісокомбінат» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 116800 грн., 3% річних за весь час прострочення в сумі 9677 гривень, інфляційні в сумі 86432 грн. 69 коп.

Рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 05 серпня 2019 року позов задоволено частково, стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Путильський лісокомбінат» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 106800 грн., 3% річних за весь час прострочення в сумі 8666 грн. 50 коп., інфляційні в сумі 52167 грн. 24 коп.

Публічне акціонерне товариство «Путильський лісокомбінат» в апеляційній скарзі просить рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 05 серпня 2019 року скасувати та закрити провадження у справі.

Зазначає про неправильне застосування норм матеріального права, відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язання, трьох процентів річних та інфляційних за нікчемним правочином.

Посилається на поважність причин невиконання Публічного акціонерного товариства «Путильський лісокомбінат» зобов`язання з повернення ОСОБА_1 грошових коштів, сплачених за договором між Публічним акціонерним товариством «Путильський лісокомбінат» та ОСОБА_1 купівлі-продажу складських приміщень технічних матеріалів з розстроченням платежу від 20 жовтня 2014 року, у зв`язку із виникненням податкової застави.

Вважає, що спір між Публічного акціонерного товариства «Путильський лісокомбінат» та ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів підлягає розгляду у порядку господарського судочинства, оскільки ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, мав намір набути майно для здійснення підприємницької діяльності.

Судом першої інстанції неправильно вирішено питання про розподіл судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Путильський лісокомбінат» залишити без задоволення.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Путильський лісокомбінат» про стягнення грошових коштів, трьох процентів річних та інфляційних, суд першої інстанції керувався положеннями ч.2 ст.215, ч.1, 2 ст.216, ч.1 ст.220, ч.1 ст.524, ч.2 ст.625, ч.1 ст.655, ч.1 ст.657 ЦК України та дійшов висновку про захист права ОСОБА_1 у спосіб повернення Публічним акціонерним товариством «Путильський лісокомбінат» грошових коштів в сумі 106800 грн., одержаних на виконання нікчемного правочину між Публічним акціонерним товариством «Путильський лісокомбінат» та ОСОБА_1 купівлі-продажу складських приміщень технічних матеріалів з розстроченням платежу від 20 жовтня 2014 року, а також сплати трьох процентів річних в сумі 8666 грн. 50 коп., інфляційні в сумі 52167 грн. 24 коп.

На обгрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив, що договір між Публічним акціонерним товариством «Путильський лісокомбінат» та ОСОБА_1 купівлі-продажу складських приміщень технічних матеріалів з розстроченням платежу від 20 жовтня 2014 року є нікчемним у за`язку із недодержанням сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору.

Між Публічним акціонерним товариством «Путильський лісокомбінат» та ОСОБА_1 виникло грошове зобов`язання з повернення Публічним акціонерним товариством «Путильський лісокомбінат» грошових коштів в сумі 106800 грн., одержаних на виконання нікчемного правочину.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Путильський лісокомбінат» підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам відповідає.

За змістом ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову

При цьому згідно зі п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до правил, встановлених п. 3 ч.2 ст.197 ЦПК України, суд заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Предметом позову ОСОБА_1 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останній просив ухвалити судове рішення, є стягнення з Публічного акціонерного товариства «Путильський лісокомбінат» на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 106800 грн., трьох процентів річних в сумі 9677 гривень, інфляційних втрат в сумі 86432 грн. 69 коп.

Обставинами, якими ОСОБА_1 обгрунтовував позовні вимоги, зазначав не повернення Публічним акціонерним товариством «Путильський лісокомбінат» грошових коштів в сумі 106800 грн., одержаних на виконання правочину між Публічним акціонерним товариством «Путильський лісокомбінат» та ОСОБА_1 купівлі-продажу складських приміщень технічних матеріалів з розстроченням платежу від 20 жовтня 2014 року, визнання Публічним акціонерним товариством «Путильський лісокомбінат» правочину недійсним та обов`язку повернути одержані грошові кошти.

Отже, ОСОБА_1 пов`язувався захист прав та охоронюваного законного інтересу із правовідносинами між Публічним акціонерним товариством «Путильський лісокомбінат» та ОСОБА_1 з повернення Публічним акціонерним товариством «Путильський лісокомбінат» грошових коштів в сумі 106800 грн., одержаних на виконання договору між Публічним акціонерним товариством «Путильський лісокомбінат» та ОСОБА_1 купівлі-продажу складських приміщень технічних матеріалів з розстроченням платежу від 20 жовтня 2014 року, тобто з застосуванням наслідків недійсності правочину.

До матеріалів справи приєднано договір між Публічним акціонерним товариством «Путильський лісокомбінат» та ОСОБА_1 купівлі-продажу складських приміщень технічних матеріалів з розстроченням платежу від 20 жовтня 2014 року (а.с.8).

За змістом пунктів 3.1.1 та 3.1.2 договору встановлено порядок розрахунку, за яким ОСОБА_1 зобов`заний сплатити Публічному акціонерному товариству «Путильський лісокомбінат» до оформлення договору грошові кошти в сумі 75800 грн., до 31 грудня 2014 року - 34200 грн., а при оформленні кінцевих документів - решта140000 грн.

Судом першої інстанції встановлено здійснення ОСОБА_1 сплати в сумі 116800грн. на виконання умов договору (а.с.16-20).

Публічним акціонерним товариством «Путильський лісокомбінат» направлено ОСОБА_1 повідомлення 18 травня 2016 року №65 про відмову від договору купівлі-продажу складських приміщень технічних матеріалів з розстроченням платежу від 20 жовтня 2014 року та недійсність правочину, визнання обов`язку повернення ОСОБА_1 одержаних за договором грошових коштів в сумі 116800 грн. (а.с.36).

ОСОБА_1 надіслано Публічному акціонерному товариству «Путильський лісокомбінат» претензію 25 серпня 2017 року про повернення грошових коштів в сумі 106800 грн.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3 ст.16 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

На підставі частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України.

Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Так, згідно з частинами першою, п`ятою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абз. п.5 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

На підставі ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч.3 ст.640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

За змістом абз.1-4 п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №7 «Про судову практику розгляду цивільних справах про визнання правочинів недійсними» не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеним правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Згідно зі частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

На підставі частини 1 статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що договір між Публічним акціонерним товариством «Путильський лісокомбінат» та ОСОБА_1 купівлі-продажу складських приміщень технічних матеріалів з розстроченням платежу від 20 жовтня 2014 року є нікчемним у зв`язку із недодержанням сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору.

Не можна погодитися з доводами Публічного акціонерного товариства «Путильський лісокомбінат», на які є посилання в апеляційній скарзі, щодо неправильного застосування норм матеріального права.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина друга статті 216 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 1212 Цивільного кодексу України, до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином застосовуються положення глави 83 Цивільного кодексу України.

Частиною 1, 2 статті 1213 Цивільного кодексу України визначено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.

Наявність між сторонами договору, який є нікчемним або який визнано недійсним, виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі статті 1212 ЦК України.

Згідно із частиною другою статті 1214 ЦК у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Відповідно до частини 1, 2 статті 536 ЦК за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, та проценти за користування чужими грошовими коштами мають різну правову природу.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання боржником, а частиною першої статті 536 ЦК України зобов`язання боржника сплачувати проценти за користування чужими грошовими коштами.

Грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68 цс 18).

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України.

Унаслідок чого у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14 гс 18) у постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду погоджується з цим висновком. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК.

З огляду на те, що Публічним акціонерним товариством «Путильський лісокомбінат» прострочено грошове зобов`язання з повернення ОСОБА_1 коштів, сплачених за нікчемним правочином, то у ОСОБА_1 виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення з Публічного акціонерного товариства «Путильський лісокомбінат» на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 106800 грн. та трьох процентів річних і інфляційних втрат.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

У статті 124 Конституції України закріплено, щоправосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім спорів, що здійснюються в порядку іншого судочинства.

Відповідно до абз.1, 2 п.3 постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №3 від 01 березня 2013 року "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ" вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до статей 15, 16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17), Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12), Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

У зв`язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

За змістом ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Перелік справ, підвідомчих господарському суду, наведений у ч.1 ст.20 ГПК України.

На підставі п.1 ч.1 ст.20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема , справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 14 постанови від 1 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» спір фізичної особи, яка має статус суб`єкта підприємницької діяльності, у цивільно-правових, житлових чи інших правовідносинах, що не має ознак господарського та не пов`язаний з господарською діяльністю, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Наприклад, вирішуючи належність спору про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним до цивільної чи господарської юрисдикції, у разі виникнення такого спору між господарським товариством і фізичною особою, яка є приватним підприємцем, суду належить з урахуванням змісту договору та інших правовстановлюючих документів з`ясувати, з використанням якого правового статусу при укладенні такого договору діяла фізична особа: як фізична особа чи як фізична особа - підприємець, а також врахувати, які саме правовідносини між сторонами виникли.

За змістом договору між Публічним акціонерним товариством «Путильський лісокомбінат» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу складських приміщень технічних матеріалів з розстроченням платежу від 20 жовтня 2014 року ОСОБА_1 при укладенні правочину діяв як фізична особа.

Згідно із частиною першою статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно із частиною першою статті 50 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (частина друга статті 50 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 128 ГК України громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За частиною першою статті 58 ГК України суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа-підприємецьу порядку, визначеному законом.

Правовий статус фізичної особи-підприємця надає людині з повною цивільною дієздатністю право займатися підприємницькою діяльністю. Набуття такого статусу не позбавляє людину як учасника суспільних відносин статусу фізичної особи.

Статтею 51 ЦК України передбачено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Таким чином, цивільні права й обов`язки фізичної особи, зокрема право власності на нерухоме майно, набуваються та здійснюються у порядку реалізації цивільної дієздатності цієї особи.

Наявність у ОСОБА_1 статусу фізичної особи-підприємця на час виникнення спірних правовідносин, не може свідчити про те, що останній виступає в такій якості в усіх правовідносинах, зокрема й щодо набуття права власності на нерухоме майно. Відповідно втрата ОСОБА_1 статусу підприємця не позбавляє його набутих раніше цивільних прав і обов`язків фізичної особи.

Аналогічні висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у поставі від 21 листопада 2018 року у справі № 265/2241/17 (провадження № 14-372цс18).

Отже, сам по собі статус ОСОБА_1 фізичної особи-підприємця відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не дає підстав для висновку про те, що має місце спір між юридичною особою та фізичною особою- підприємцем.

Не заслуговують на увагу доводи Публічного акціонерного товариства «Путильський лісокомбінат» щодо неправильного вирішення розподілу судових витрат.

Згідно частин 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до абз.1, 5, 6 п.35 постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

За змістом п.36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» , вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).

Згідно пп.1 п. 1 ч.2 ст.4 до ЗУ "Про судовий збір" за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється в розмірі 1 % ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

ОСОБА_1 при зверненні до суду з позовом слідувало сплатити 2129 грн. 09 коп. судового збору(212909,69грн.*1%).

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в розмірі 78.7%(167633,74грн.*100/212909,69грн.=78,7%).

Тому суд першої інстанції правильно визначив розмір судового збору що підлягає стягненню з Публічного акціонерного товариства «Путильський лісокомбінат» на користь ОСОБА_1 в сумі 1676 грн. 33 коп.( 2129,09грн*78,7%).

З огляду на наведене рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 5 серпня 2019 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Путильський лісокомбінат» залишити без задоволення.

Рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 5 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 6 грудня 2019 року.

Головуючий Н.Ю. Половінкіна

Судді М. І. Кулянда

І. Н. Лисак