Номер провадження: 22-ц/813/5994/19
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.08.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., Драгомерецького М.М., Черевко П.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

01 грудня 2018 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі - 3750 грн., 3% річних за незаконне використання коштів у розмірі - 112,50 грн., втрати від інфляції у розмірі 179,25 грн., судові витрати - 2500,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 16 січня 2018 року позивачем було надано позику ОСОБА_1 у розмірі 3750,00 грн, строком до 01 грудня 2018 року, на підтвердження чого відповідачем було власноруч складено розписку та підписано у присутності двох свідків. Проте, на момент звернення ОСОБА_2 до суду із позовною заявою, відповідач ухиляється від виконання зобов`язань по поверненню коштів. У зв`язку з чим, позивач просить задовольнити позовні вимоги (а.с.1-7).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення боргу вирішено задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача суму одноразового боргу у розмірі 3750,00 грн та судовий збір в розмірі 704,80 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог було вирішено відмовити, у зв`язку з тим, що позивачем не було надано до суду відповідного розрахунку про стягнення 3 % річних за незаконне використання грошових коштів в розмірі 112,50 грн та втрат від інфляції у розмірі 179,25 грн (а.с.36-38).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати оскаржуване рішення у частині стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму одноразового боргу у розмірі 3750,00 грн та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні вказаних позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції неповно були встановленні всі обставини справи, а саме судом не було визначено, який саме документ складений відповідачем договір позики чи розписка про зобов`язання сплатити позивачу грошові кошти за заміну стояка, та не встановив правову природу даного документа, що призвело до неправильного застосування норми матеріального права. Апелянт також стверджує, що була позбавлена можливості надати відзив та докази, адже 20 березня 2019 року відповідачем було подано до суду клопотання про ознайомлення з матеріалами справи та продовження строку для подачі відзиву, зазначаючи, що копію ухвали про відкриття провадження було отримано відповідачем лише 18 березня 2019 року, проте суд так і не вирішив питання стосовно продовження зазначено строку. Крім того, апелянт зазначає, що звільнений від сплати судового збору та надає до суду копію посвідчення члена сім`ї загиблого ветерана війни (а.с.45-52).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12 червня 2019 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2019 року та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.55-56).

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, Одеський апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з ч.4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку із невиконанням ОСОБА_1 зобов`язання щодо повернення грошових коштів, отриманих від позивача для заміни загального стояка між двокімнатною та однокімнатною квартирами по АДРЕСА_1 у визначений строк, а саме до 01.12.2018 року, та відповідно до ч.1 ст. 1049 та ст. 526 ЦК України, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 16 січня 2018 року ОСОБА_1 було надано грошові кошти у розмірі 3750,00 грн для заміни загального стояка між двокімнатною та однокімнатною квартирами на третьому поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , строком повернення до 01 грудня 2018 року. Крім того, в забезпечення виконання відповідачем даного зобов`язання, 16 січня 2018 року було складено розписку, факт укладення якої не спростовується апелянтом. Копія зазначеної розписки наявна в матеріалах справи (а.с.21).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Ч.1 ст. 207 ЦК України зазначає, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тобто, виходячи з аналізу вищезазначених норм та наявних в матеріалах справи відомостей, можна дійти висновку, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, згідно якого відповідач зобов`язалася повернути грошові кошти у розмірі 3750,00 грн, строком до 01 грудня 2018 року, на підтвердження укладення якого була складена розписка, в якій містяться відомості стосовно дати укладення договору, суми грошових коштів, що підлягає поверненню, вказується для яких саме потреб зазначені кошти були отримані та строк їх повернення. Крім того, в зазначеній розписці наявні підписи ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , які є сусідами сторін, та своїми підписами засвідчили факт складення розписки. Посилання апелянта на неотримання грошових коштів, а лише обов`язок їх повернення до 01 грудня 2018 року, правового значення не мають. В вищезазначеній розписці, факт існування якої не спростовується апелянтом, засвідчено обов`язок повернення грошових коштів у розмірі 3750,00 грн. При цьому відповідно ч. 1 до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Згідно з ч. 2 вказаної статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Фактично та обставина, що стороною приймався обов`язок по поверненню грошових коштів через здійснення ремонтних робіт не впливає на остаточне рішення суду про стягнення грошових коштів, оскільки таке зобов`язання було прийнято стороною добровільно за визначених обставин та таке зобов`язання не протирічить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Разом з тим, з матеріалів апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору в усіх судових інстанціях на підставі п. 8 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» як член сім`ї померлого ветерана війни, які відповідно до п.1 ст. 10 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» прирівняні до членів сім`ї воїнів (партизанів), які загинули чи пропали безвісти.

Таким чином, суд першої інстанції у зв`язку із неповним встановленням всіх обставин справи дійшов помилкового висновку стосовно стягнення із ОСОБА_1 сплаченого судового збору. Тому на підставі ст. 376 ЦПК України, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог стосовно стягнення судового збору.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2019 року задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 9 квітня 2019 року скасувати в частині стягнення судового збору з ОСОБА_1 на користь позивача.

Судові витрати позивача ОСОБА_2 віднести за рахунок держави в порядку встановленому КМУ.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та подальшому оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко