Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 173/125/16-ц

провадження № 61-6926св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2016 року у складі суддів: Макарова М. О., Максюти Ж. І., Прозорової М. Л.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 частини першої розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» (далі - ТОВ «ЛК «Ваш Авто») про визнання договору недійсним та стягнення коштів.

Позов обґрунтовано тим, що 08 грудня 2015 року між нею та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» укладено договір фінансового лізингу № 002565, відповідно до умов якого ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» взяло на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - автомобіль МТЗ-82.1.26 та передати предмет лізингу у її користування на строк та на умовах, передбачених договором. На виконання умов договору позивач сплатила платіж у розмірі 49 тис. грн. Разом з тим, підписуючи договір, вона вважала, що вчиняє купівлю-продаж трактору із розстроченням платежу, а не договір фінансового лізингу. Сплачена нею сума у розмірі 49 тис. грн. не входить до вартості придбаного автомобіля, а є згідно договору адміністративним платежем, що є несправедливою умовою за статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Протягом розгляду справи позивач змінила підстави позову, подавши відповідну заяву, в якій зазначила, що спірний договір нотаріально не посвідчений, що в силу вимог ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання недійсним зазначеного договору.

Посилаючись на зазначене, позивач просила суд визнати недійсним договір фінансового лізингу №002565 від 08 грудня 2015 року та стягнути з відповідача на її користь сплачені за договором кошти у розмірі 49 тис. грн.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 8 грудня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ЛК «Ваш Авто». Стягнуто з ТОВ «ЛК «Ваш Авто» на користь ОСОБА_1 сплачений авансовий платіж у розмірі 49 тис. грн

Рішення суду мотивовано тим, що оспорюваний договір не було нотаріально посвідчено, у зв'язку з чим він є недійсним, а тому сума у розмірі 49 тис. грн підлягає поверненню позивачу відповідно до положень статті 217 ЦК України, згідно яких у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що, аналізуючи положення Закону України «Про фінансовий лізинг» та параграф 6 глави 58 ЦК України, слід зазначити, що нотаріальне посвідчення договору лізингу є необов'язковим, тобто, відсутність такого посвідчення не є підставою для визнання договору лізингу недійсним. Крім того, 11 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» із письмовою заявою про дострокове розірвання договору та повернення сплачених нею коштів і 05 січня 2016 року відповідач надав позивачу письмову відповідь, згідно якої з 14 грудня 2015 року договір між сторонами розірвано, тобто позивач скористалася своїми правами та в передбаченому законодавством порядку розірвала вказаний договір фінансового лізингу. Відповідно до пункту 12.1 договору, лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Виходячи з аналізу вказаним норм законодавства до положень договору лізингу № 002565 від 08 грудня 2015 року, укладеного між сторонами, сплачені позивачем кошти у розмірі 49 тис. грн не є авансовим платежем, за яким позивач мала би право на повернення коштів в розмірі 60 % від авансових платежів. Вказані кошти - це адміністративний платіж, який за умовами договору поверненню не підлягає. Позивачем до суду не надано доказів, які б вказували на порушення відповідачем принципу добросовісності під час укладення договору фінансового лізингу. Позивачем не доведено, а судом не встановлено підстав для визнання договору фінансового лізингу несправедливим. Крім того, договір лізингу розірвано, тому відсутні підстави для визнання недійсним його положень.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження обґрунтовано тим, що при укладенні договору фінансового лізингу не дотримано нотаріальної форми його посвідчення. Сплачені нею кошти у розмірі 49 тис. грн отримані відповідачем незаконно без вчинення будь-яких дій на її користь.

08 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Суди установили, що 08 грудня 2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» та ОСОБА_1 укладено договір фінансового лізингу № 002565, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді автомобіля МТЗ - 82.1.26 та передати його у користування позивача, яка, у свою чергу, зобов'язалася сплачувати за користування автомобілем періодичні лізингові платежі згідно з графіком. Договір фінансового лізингу передбачав право ОСОБА_1 отримати транспортний засіб у власність за умови повної сплати вартості автомобіля та інших витрат (адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу).

Також, 08 грудня 2015 року на виконання умов договору фінансового лізингу позивач сплатила ТОВ «ЛК «Ваш Авто» адміністративний платіж в розмірі 49 тис. грн.

11 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» з письмовою заявою про дострокове розірвання договору та повернення сплачених нею коштів.

05 січня 2016 року відповідач надав позивачу письмову відповідь, згідно якої зазначено, що з 14 грудня 2015 року договір між сторонами розірвано, але відповідно до пункту 12.1 договору сума, сплачена ОСОБА_1, у розмірі 49 тис. грн є адміністративним платежем та поверненню не підлягає.

Відповідно до частин першої - п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

За умовами частини першої статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Згідно вимог частини другої статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 464/7192/15-ц(провадження № 61-3302св18), у постанові Верховного Суду від 05 березня 2018 року у справі № 731/45/16-ц (провадження № 61-9325св18), у постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 613/433/16-ц (провадження № 61-2252св18), у постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 641/1721/16-ц (провадження № 61-21929св18), тощо.

Такі висновки судів не суперечать правовим висновкам, які викладено у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15.

Судами установлено, що договір фінансового лізингу від 08 грудня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ЛК «Ваш Авто», не був посвідчений нотаріально.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що спірний договір фінансового лізингу містить положення, характерні для договору найму транспортного засобу, укладеного із фізичною особою, тобто, на вказаний договір розповсюджує свою дію вимоги ЦК України, зокрема, в частині обов'язкового нотаріального посвідчення договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи, та врахувавши, що спірний договір укладено в простій письмовій формі без нотаріального посвідчення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

При вирішенні справи апеляційний суд дійшов висновку про те, що договір лізингу розірвано, тому відсутні підстави для визнання недійсним його положень.

Разом з тим, підставою розірвання договору є порушення його умов однією зі сторін (стаття 651 ЦК України). При цьому договір є дійсним.

Після звернення до відповідача із заявою про розірвання договору та відмови товариства у поверненні 49 тис. грн із посиланням на пункт 12.1 договору про те, що вказана сума є адміністративним платежем, виникли підстави для захисту порушених прав ОСОБА_1 шляхом оспорення дійсності договору фінансового лізингу.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

За таких обставин недійсними є положення договору фінансового лізингу й щодо розірвання договору, й щодо статусу сплачених коштів у розмірі 49 тис. грн як адміністративного платежу.

Таким чином, апеляційний суд скасував ухвалене згідно закону рішення суду першої інстанції внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, що в силу вимог статті 413 ЦПК України є підставою скасування рішення апеляційного суду із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2016 року скасувати.

Залишити в силі рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2016 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик