Постанова

Іменем України

24 січня 2019 року

м. Київ

справа № 127/9740/16-ц

провадження № 61-24699св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: СтупакО. В. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 листопада 2016 року у складі судді Федчишена С. А. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 06 березня 2017 року у складі колегії суддів: Копаничук С. Г., Медведецького С. К., Марчук В. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення коштів за договорами банківських вкладів.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 26 липня 2012 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладений договір № SAMDN9764 вклад «Стандарт на 12 міс.» на суму 290 520,00 грн із відсотковою ставкою 17,5 % на строк до 26 липня 2013 року.

Також, 10 липня 2013 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладений договір № SAMDNFF74 на суму 270 000,00 грн з відсотковою ставкою 18,0 % на строк до 10 липня 2014 року.

Факт вкладення коштів підтверджується квитанціями і оригіналами зазначених договорів від 26 липня 2012 року та від 10 липня 2013 року.

Відповідач у порушення умов депозитних договорів, із квітня 2014 року перестав нараховувати відсотки. Як вбачається, із письмових відповідей, відповідач відмовив у повернені депозитів із тих підстав, що вклади зроблені у відділенні банку на території АР Крим, яка окупована Російською Федерацією.

Пунктом 4 договору від 10 липня 2013 року № SAMDNFF74 передбачено, що дія договору припиняється із виплатою усієї суми вкладу разом із процентами.

Таким чином, відповідач порушив умови договорів вкладу у частині неповернення суми вкладу та нарахованих відсотків у строк, визначений умовами договорів, тобто не виконав взяті на себе зобов'язання та в односторонньому порядку відмовився від виконання договірних зобов'язань, посилаючись на окупацію території АР Крим та припинення діяльності філій ПАТ КБ «ПриватБанк» на окупованій території.

Із урахуванням наведеного, позивач просила суд стягнути із відповідача на її користь 1 149 292,92 грн боргу за депозитними вкладами, із яких: 290 520,00 грн ?сума вкладу за договором від 26 липня 2012 року № SAMDN9764, 101 682,00 грн ? заборгованість за відсотками, 184 309,49 грн ? інфляційні нарахування, 17 685,40 грн ? три відсотки річних; 270 000,00 грн ? сума вкладу за договором від 10 липня 2013 року № SAMDNFF74, 97 200,00 грн ? заборгованість за відсотками, 171 453,01 грн ? інфляційні нарахування, 16 443,00 грн ? три відсотки річних.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 листопада 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто із ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_5 заборгованість за депозитним вкладом від 26 липня 2012 року № SAMDN9764 у сумі 594 196,46 грн, із яких 290 520,00 грн ? сума внеску, 101682,00 грн ? борг за процентами, 184 309,05 грн ? інфляційні втрати, 17 685,41 грн ? три відсотки річних.

У задоволенні позовних вимог про стягнення коштів за депозитним вкладом від 10 липня 2013 року № SAMDNFF74 у розмірі 312 096,02 грн відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що укладення позивачем договору банківського вкладу від 26 липня 2012 року у письмовій формі та внесення нею коштів підтверджено належними письмовими доказами, а саме договором банківського вкладу та квитанцією про внесення коштів на депозитний рахунок, що містить усі необхідні реквізити, підпис відповідальної особи банку, відбиток печатки.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині стягнення коштів за договором банківського вкладу від 10 липня 2013 року, суд першої інстанції виходив із того, що внесення позивачем за цим договором коштів на рахунок банку не підтверджено належними доказами. Надана на підтвердження внесення коштів квитанція від 10 липня 2013 року оформлена із порушенням нормативних актів у сфері банківської діяльності, не містить електронний підпис працівника банку та відсутній відбиток печатки (штампа).

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 06 березня 2017 року апеляційні скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 відхилено. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 листопада 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають встановленим обставинам та вимогам закону. Оскільки договір банківського вкладу від 26 липня 2012 року припинив свою дію внаслідок односторонньої відмови банку від виконання ним своїх зобов'язань, тому суд обґрунтовано стягнув розмір процентів за договором із часу порушення відповідачем своїх зобов'язань.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У квітні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 06 березня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило суд скасувати рішення судів попередніх інстанції у частині задоволення позову та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем не доведено факт існування оспорюваних правовідносин між сторонами, наявності грошових коштів на рахунку у банку та невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором банківського вкладу. Позивачем не надано належних доказів звернення до відповідача із вимогою про повернення вкладу, тому суди неправильно стягнули відсотки за договором, а також штрафні санкції. Відповідач не може виконати зобов'язання за договором, оскільки на підставі пункту 5 постанови Правління Національного банку України від 06 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території АР Крим і міста Севастополя» ПАТ КБ «ПриватБанк» припинило діяльність своїх підрозділів на вказаній території. Крім цього, за законодавством Російської Федерації та відповідно до рішення Центрального Банку від 21 квітня 2014 року і рішень судів Російської Федерації відповідальність за повернення грошових коштів за вкладами покладено на автономну некомерційну організацію «Фонд захисту вкладників».

У квітні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 06 березня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила суд скасувати рішення судів попередніх інстанції у частині відмови у задоволенні позову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позову у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди безпідставно відмовили у стягненні коштів за договором банківського вкладу від 10 липня 2013 року, оскільки позивачем надані усі необхідні докази на підтвердження укладення зазначеного договору та внесення коштів на рахунок, а саме оригінал договору, оригінал квитанції про внесення коштів та депозитну картку, на яку зараховувались проценти.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 квітня та від 08 червня 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувана цивільна справа та надано строк на подання заперечень на касаційні скарги.

Заперечення на касаційні скарги не надходили.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року вказану справа разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_6 не підлягають задоволенню із таких підстав.

Судами встановлено, що26 липня 2012 року між ОСОБА_5 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладений договір № SAMDN9764 вклад «Стандарт на 12 міс.» на суму 290 520,00 грн із відсотковою ставкою 17,5 %, на строк до 26 липня 2013 року.

10 липня 2013 року між ОСОБА_5 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладений договір № SAMDNFF74 «вклад «Стандарт на 12 міс.» на суму 270 000,00 грн із відсотковою ставкою 18,0 %, на строк до 10 липня 2014 року.

Нормативно-правове обґрунтування

Статтею 629 Цивільного кодексу України (далі ? ЦК України) визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Пунктом 1.4 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі ? Положення) передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті (пункт 2.1 Положення).

Згідно з пунктом 1.17 глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174 (далі ? Інструкція), у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, за операціями з видачі готівки або приймання її для зарахування на відповідний рахунок із застосуванням платіжних пристроїв формується та роздруковується відповідний касовий документ (квитанція/чек банкомата, сліп) на паперовому носії, який видається клієнту.

Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час ? час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Отже, за нормами вказаної Інструкції на квитанції повинні міститися: підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до частини п'ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються останнім у власність банку, а безготівкові гроші ? у повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов'язання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника виникає право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку ? відповідний обов'язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов'язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника).

Судами встановлено, що внесення грошових коштів на передбачений договором вкладу від 26 липня 2012 року відповідний рахунок підтверджується квитанцію від 26 липня 2012 року № 2 про розміщення коштів у сумі 290 520,00 грн.

Згідно з пунктом 3 укладеного між сторонами договору вкладу від 10 липня 2013 року виплата відсотків здійснюється на рахунок/карту для зарахування відсотків по закінченню кожного цілого місяця, що пройшов с моменту укладання договору, в перший робочий день, наступний за датою оформлення договору, після 15:00.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційних скарг

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що між сторонами укладений договір банківського вкладу, факт внесення грошових коштів підтверджується квитанцією, яка містить всі необхідні реквізити, оригінал якої був оглянутий в судовому засіданні, відповідач відмовляється від виконання своїх зобов'язань за договором вкладу, виходив з того, що сторонами дотримана письмова форма договору банківського вкладу та, керуючись статтями 526, 625, 629 1059 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову про стягнення внесених за договором коштів та нарахованих відсотків, а також інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Доводи ОСОБА_5 у касаційній скарзі про те, що нею надані усі необхідні докази на підтвердження укладення договору банківського вкладу від 10 липня 2013 року та внесення коштів на рахунок, є необґрунтованими з огляду на таке.

Так, судами встановлено, що позивачем на підтвердження укладення договору банківського вкладу від 10 липня 2013 року надано докази, які не містять необхідних реквізитів, передбачених Положенням та Інструкцією, а також не надано доказів, які підтверджують наявність грошових коштів на рахунку, відкритому на підставі зазначеного договору. Надана позивачем квитанція не є належним доказом, оскільки в ній відсутній електронний підпис працівника банку та відсутній відбиток печатки (штампа).

Таким чином, вказані доводи касаційної скарги спростовуються встановленими судами обставинами та стосуються переоцінки доказів. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» у касаційній скарзі на те, що зобов'язання за видачу позивачу вкладу має нести Російська Федерація в особі Автономної некомерційної організації «Фонд захисту вкладників» за рахунок майна відповідача, яке конфісковане та знаходиться на території АР Крим та м. Севастополя, є необґрунтованими, оскільки договір банківського вкладу укладений між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридичною особою, місцезнаходження якої розташоване у м. Дніпрі, стороною договору банківського вкладу із позивачем було саме ПАТ КБ «ПриватБанк», а не його філія, і саме воно брало на себе зобов'язання по виконанню договору, а тому припинення діяльності філії ПАТ КБ «ПриватБанк» на окупованій території АР Крим не є підставою для відмови у поверненні відповідачем вкладу позивача за її вимогою.

Інші доводи, наведені ПАТ КБ «ПриватБанк» в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішень судів попередніх інстанції, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК Українивиходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, касаційні скарги не містять доводів на спростування висновків судів попередніх інстанцій, які є обґрунтованими та узгоджуються із матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судами не було порушено норм процесуального законодавства та правильно застосовано норми матеріального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 06 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний