Постанова

Іменем України

24 липня 2019 року

м. Київ

справа № 629/3136/15-ц

провадження № 61-45472 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Усика Г. І. (суддя-доповідач), Яремка В. В.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерноготовариства «Укрсоцбанк» на постанову Апеляційного суду Харківської області від 10 вересня 2018 року у складі колегії суддів:

Овсяннікової А. І., Коваленко І. П., Сащенко І. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»(далі - ПАТ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

На обгрунтування позовних вимог зазначало, що 04 липня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 805/16/21-1/6-305 (далі - кредитний договір), за умовами якого позичальник отримала у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового призначення кредит у розмірі 300 000,00 грн зі сплатою 18,5 відсотків річних, з кінцевим терміном його повернення 03 липня 2016 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 04 липня

2006 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 805/13/26/6-1071, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку нерухоме майно: нежитлову будівлю магазину, загальною площею 242,1 кв. м, та земельну ділянку площею 0,0448 га, цільове призначення - землі комерційного використання, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 30 квітня 2015 року виникла заборгованість у розмірі

786 928,48 грн, з яких: 266 224,88 грн - заборгованість за тілом кредиту, 293 705,52 грн - заборгованість по процентам, 31 924,99 грн - пеня за несвоєчасне повернення тіла кредиту, 69 936,36 грн - пеня за несвоєчасне повернення відсотків, 38 966,04 грн - інфляційні втрати за тілом кредиту, 86 170,68 грн - інфляційні втрати за процентами.

Посилаючись на наведене, ПАТ «Укрсоцбанк» просило у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 786 928,48 грн звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу предмету іпотеки, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», шляхом надання позивачеві права на продаж предмету іпотеки будь-якій особі покупцеві за ціною продажу на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 21 лютого 2018 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором

№805/13/26/6-1071 від 04 липня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Степанчук Н. О., зареєстрованим у реєстрі за № 3030, а саме на: нежитлову будівлю магазину, загальною площею 242,1 кв. м, та земельну ділянку площею 0,0448 га, за адресою: АДРЕСА_1 , які належать на праві власності ОСОБА_1 , шляхом надання ПАТ «Укрсоцбанк» права продажу предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві за ціною продажу, на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, для задоволення своїх вимог за кредитним договором від 04 липня 2006 року у розмірі 786 928,48 грн та всіх витрат, пов`язаних із збереженням та реалізацією предмета іпотеки, за рахунок продажу предмета іпотеки.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник ОСОБА_2 неналежно виконує умови кредитного договору, що призвело до виникнення станом на 30 квітня 2015 року заборгованості у розмірі 786 928,48 грн, що підтверджується висновком судово-економічної експертизи № 10-3 від 10 липня 2017 року, а тому вимога позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 786 928,48 грн є обгрунтованою. Сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора про стягнення заборгованості за основним зобов'язанням, як і до вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки (у разі наявності рішення про відмову у позові з підстав пропуску позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором, а тому не може свідчити про припинення іпотеки на підставі абзацу другого частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 10 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 21 лютого 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ПАТ «Укрсоцбанк» залишено без задоволення.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що внаслідок направлення

банком 04 березня 2010 року позичальнику та майновому поручителю вимоги про дострокове виконання основного зобов'язання, позивач змінив строк дії кредитного договору, а тому зобов`язаний був звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором до 04 квітня 2013 року. Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24 листопада 2011 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 04 липня 2006 року станом на 29 квітня 2011 року в розмірі 367 246,21 грн, з яких: 266 224,88 грн - заборгованість за тілом кредиту, 68 760,07 грн - заборгованість про процентам, 32 261,26 грн - штраф. З урахуванням зміни банком в односторонньому порядку строку виконання основного зобов'язання, звернення до суду з позовом до майнового поручителя ОСОБА_1 у серпні 2015 року про звернення стягнення на предмет іпотеки, відбулося поза межами позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Здійснення позичальником платежів на погашення кредитної заборгованості після настання строку виконання зобов'язання,у квітні 2011 року та у березня 2013 року, сплата яких заперечується ОСОБА_2 , не має правового значення для визначення перебігу позовної давності, оскільки не свідчить по її переривання.

Узагальнені доводи касаційної скарги та позицій інших учасників справи

У жовтні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

АТ «Укрсоцбанк», у якій заявник просив скасувати постанову Апеляційного суду Харківської області від 10 вересня 2018 року та залишити в силі рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 21 лютого 2018 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем позовної давності до заявлених вимог, оскільки унаслідок здійснення ОСОБА_2 платежів на погашення кредитної заборгованості у квітні 2011 року на суму 5 500,00 та у березні

2013 року на суму 500,00 грн вона переривалася, а тому звернення до суду у серпні 2015 року з вимогами до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки, відбулося у межах позовної давності. Крім того, строк дії кредитного договору на час звернення до суду із зазначеним позовом не закінчився, а тому суд помилково застосував позовну давність, як самостійну підставу для відмови у задоволенні позову.

У відзиві на касаційну скаргу, ОСОБА_2 зазначала, що суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що 04 березня 2010 року

ПАТ «Укрсоцбанк», пред'явивши до позичальника та поручителя вимогу про дострокове повернення кредиту на підставі підпункту 4.5 кредитного договору, фактично змінив строк виконання основного зобов'язання та у трирічний строк не звернувся до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позовної давності.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2019 року призначено справу до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів.

Згідно статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлені судами фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій установлено, що04 липня 2006 року між

АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 укладено договір кредиту № 805/16/21-1/6-305, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 300 000,00 грн, зі сплатою 18,5 відсотків річних, з кінцевим терміном його повернення 03 липня 2016 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 04 липня

2006 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 805/13/26/6-1071, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку нерухоме майно: нежитлову будівлю магазину, загальною площею 242,1 кв. м, та земельну ділянку площею 0,0448 га, цільове призначення - землі комерційного використання, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

08 травня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено договір

№ 1 про внесення змін до кредитного договору, за умовами якого суму кредиту було збільшено до 345 000,00 грн.

20 жовтня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 1 про внесення змін до кредитного договору, за умовами якої збільшено процентну ставку за користуванням кредитом до 21,00 відсотка річних.

31 липня 2009 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 3 про внесення змін до кредитного договору, за умовами якої суму кредиту збільшено до 358 548,41 грн, процентна ставка за користування яким складає 21,00 відсоток річних, кінцевим термін повернення кредиту визначено 03 липня 2021 року.

У зв`язку зі збільшенням суми кредиту та процентної ставки за користування кредитними коштами, між АКБ «Укрсоцбанк» та іпотекодавцем ОСОБА_1 укладено договір № 1 від 08 травня 2007 року та договір № 2 від 31 липня

2009 року про винесення змін та доповнень до іпотечного договору.

04 березня 2010 року АКБ «Укрсоцбанк» направив позичальнику та поручителю вимогу про дострокове виконання основного зобов'язання у повному обсязі.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24 листопада 2011 року з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором від 04 липня 2006 року станом на 29 квітня 2011 року у розмірі 367 246,21 грн, з яких: 266 224,88 грн - заборгованість за тілом кредиту, 68 760,07 грн - заборгованість про процентам, 32 261,26 грн - штраф.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга АТ «Укрсоцбанк» підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (частина перша статті 509 ЦК України)

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (абзац третій статті 1 Закону України «Про іпотеку»).

Частинами першою та другою статті 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Законом визначені два способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду, та позасудовий - на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону України «Про іпотеку») є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 41-47 вказаного Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 вказаного Закону).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 вказаного Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 вказаного Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 вказаного Закону.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання позивачу права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку»,

ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», посилалося на те, що сторони у пункті 4.1 договору іпотеки досягли домовленості про те, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником зобов'язань за договором кредиту, іпотекодержатель має право на вибір способу звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі шляхом продажу предмету іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

У подальшому позивач, уточнивши позовні вимоги, просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його реалізації на прилюдних торгах у спосіб, визначений статтею 41 Закону України «Про іпотеку». У матеріалах справи відсутні відомості про прийняття судом першої інстанції процесуального рішення щодо уточнених позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк», фактично суд вирішив спір за первинними вимогами банку, які він у апеляційному порядку не оскаржив, більш того, у касаційній скарзі просив судове рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. З урахуванням наведеного, касаційний суд перевіряє законність та обгрунтованість судових рішень судів попередніх інстанцій лише у межах позовних вимог заявлених у суді першої інстанції та доводів касаційної скарги (стаття 400 ЦПК України).

Відповідно до статті 6ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки(частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

У іпотечному договорі сторони погодили обидва, передбачені частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку», способи задоволення вимог іпотекодержателя - шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки (пункт 4.5.3 іпотечного договору), та звернення стягнення на предмет іпотеки шляхового продажу іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві (пункт 4.5.4 іпотечного договору).

На відміну від позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки, судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 вказаного Закону передбачає, що суд у резолютивній частині відповідного рішення обов`язково визначає спосіб реалізації предмета іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 вказаного Закону.

Зважаючи на наведене слід враховувати, що процедура продажу предмета іпотеки, передбачена статтею 38 Закону України «Про іпотеку», може бути застосована як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки і в судовому порядку (про що суд згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» має вказати у судовому рішенні про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки), і у позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є неналежним способом захисту.

Зазначеного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 14-112цс19.

Посилання заявника на те, що відповідно до положень статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його надання іпотекодержателю права на його продаж будь-якій особі-покупцеві у порядку, встановленомустаттею 38 Закону України «Про іпотеку», не мають правового значення, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 14-112цс19 відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16, за змістом якого іпотекодержатель має можливість задовольнити свої вимоги на підставі рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його продажу іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», незважаючи на те, що сторони в іпотечному застереженні погодили, як позасудовий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, його право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Сторони у іпотечному договорі погодили право іпотекодержателя задовольнити вимоги за рахунок іпотечного майна у позасудовий спосіб шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», а тому відсутні правові підстави для задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Оскільки суди попередніх інстанцій правильно встановили обставини справи, що не потребує додаткового збирання доказів, однак невірно застосували норми матеріального права, зазначене відповідно до статті 412 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень та ухвалення у справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог АТ «Укрсоцбанк»

Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити частково.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 21 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 10 вересня 2018 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про зверненнястягнення на предмет іпотеки, відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В.Яремко