Номер провадження: 22-ц/813/6644/19
Номер справи місцевого суду: 504/3770/15-ц
Головуючий у першій інстанції Барвенко В. К.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Павлючук Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Комінтернівського районного суду Одеської області від 29 листопада 2018 року про передачу справи на розгляд іншого суду по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за договором оренди нерухомого майна, стягнення судових витрат, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором оренди, а також за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором оренди, -

ВСТАНОВИВ:

05 жовтня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до Комінтернівського районного суду Одеської області із позовною заявою, в якій просила суд стягнути із ОСОБА_3 на свою користь заборгованість з орендної плати в сумі 193180,50 грн, яка виникла за договором оренди нежилих приміщень від 01.04.2013 року, та стягнути з відповідача сплачений судовий збір у розмірі 1931,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 01 квітня 2013 року між ОСОБА_7 , ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_3 з іншої було укладено договір оренди нежитлових приміщень, згідно якого відповідачеві було надано в строкове платне користування нежилі приміщення загальною площею 457,1 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , строком до 01 березня 2016 року. На момент укладення договору, вказані приміщення належали в рівних частках на праві власності ОСОБА_4 та ОСОБА_7 25 жовтня 2013 року було отримано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого вона є спадкоємцем ОСОБА_7 на вищезазначене нерухоме майно. 12 травня 2014 року сторонами було укладено договір про зміну договору оренди від 01 квітня 2013 року, а саме доповнено пунктом 5.2.1. згідно якого орендна плата за користування приміщенням у 2014 році складає суму, еквівалентну 65000 доларів США за рік, тобто по 50% від суми орендної плати кожному із орендодавців. Проте, згідно акту звірки виконання зобов`язання від 21 жовтня 2014 року, зобов`язання відповідачем було виконано частково та станом на 25 вересня 2015 року заборгованість не погашено у зв`язку з чим, розмір заборгованості становить суму, еквівалентну 9000,00 доларі США, що станом на 25 вересня 2015 року становить 193180,50 грн (т. 1, а.с.4-6).

11 грудня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 на свою користь 2 169549,04 грн та судовий збір у розмірі 8 678,20 грн; відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 та об`єднати зустрічним позов в одне провадження із первісним. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що весною 2012 року між позивачем за зустрічним позовом та ОСОБА_6 була досягнута домовленість про оренду нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим, 01 квітня 2013 року позивачем було підписано договір оренди нежитлових приміщень за вказаною адресою, з ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , строком до 01 березня 2016 року. Крім того, позивач стверджує, що в подальшому особисто домовлявся по всім договорам та додатковими угодами про оренду зазначених нежитлових приміщень з ОСОБА_6 , однак жодного підпису останній на документах не ставив. Разом з тим, позивач зазначає, що в 2015 та 2016 роках йому не давали змоги працювати, оскільки на всіх приміщеннях, котрі були орендовані, були замінені замки (т. 1, а.с. 168-170).

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області (суддя Барвенко В.К.) від 29 листопада 2018 року вирішено цивільну справу передати до Приморського районного суду м. Одеси для продовження розгляду, мотивуючи дане рішення тим, що зазначене нерухоме майно перебуває на території Приморського району Одеської області, тому дана справа не підсудна Комінтернівському районному суду Одеської області, і має бути передана до розгляду за підсудністю до Приморського районного суду Одеської області (т. 1, а.с.42-43).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до Комінтернівського районного суду Одеської області для продовження розгляду. В обґрунтування апеляційної скарги апелянта зазначає, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права, в процесі розгляду справи Комінтернівським районним судом Одеської області не відбулося жодних передбачених процесуальним законом подій, які б призводили до зміни підсудності, та зважаючи на те, що первісний позов про стягнення заборгованості було подано за місцем реєстрації відповідача, а саме АДРЕСА_2 , тому судом відповідно до чинних норм було відкрито провадження в Комінтернівському районному суді Одеської області. Крім того, апелянт також зазначає, що учасниками справи не заявлялись жодні клопотання стосовно передачі справи до іншого суду, тому питання щодо передачі справи до іншого суду ініціював сам суд із грубим порушенням принципу диспозитивності судового процесу та встановленого порядку розгляду справи. Також апелянт зазначає, що участі у розгляді даної справи не брала, проте оскаржуваною ухвалою було порушено її права та законні інтереси, адже апелянт є дружиною ОСОБА_3 та майнова вимога на значну грошову суду, що вирішується судом у зазначеній справ і може вплинути й на майнові права та інтереси дружини, оскільки згідно ч. 1-2 ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності (т. 1, а.с.118-132).

20.08.2019 року представник ОСОБА_8 , ОСОБА_6 ОСОБА_9 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що позовні вимоги виникають з приводу невиконання умов договору, предметом якого є нерухоме майно. Тому, посилаючись на роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в постанові № 3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» просив залишити без задоволення апеляційну скаргу.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_10 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Представник ОСОБА_8 , ОСОБА_6 ОСОБА_9 проти задоволення апеляційної скарги заперечував. Інші учасники провадження в судове засідання не з`явились. Про час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників провадження, які з`явилися, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги з врахуванням предмету та підстав заявленого позову в суді першої інстанції.

Приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що предметом спору є заборгованість за договором оренди нерухомого майна, нерухоме майно перебуває на території Приморського району м. Одеси. Тому суд прийшов до висновку, що справа не підсудна Комінтернівському районному суду Одеської області та вирішив передати справу до розгляду за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи з позовними вимогами щодо стягнення заборгованості за договором оренди нерухомого майна до Комінтернівського районного суду Одеської області ОСОБА_2 звернулася 05.10.2015 року. З зустрічними позовними вимогами про стягнення заборгованості за договором оренди ОСОБА_3 звернувся 11.12.2017 року. ОСОБА_6 звернувся до суду з позовними вимогами до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості 24.04.2018 року.

12.06.2018 року ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області (суддя Барвенко В.К.) було закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду (т. 2, а.с. 15).

29.11.2018 року Комінтернівським районним судом Одеської області (суддя Барвенко В.К.) справа була передана на розгляд за підсудністю Приморському районному суду м. Одеси (т. 2, а.с. 43). 01.03.2019 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси (суддя Науменко А.В.) справа була прийнята до провадження та призначена до розгляду (т. 2, а.с. 48).

Питання визначення територіальної юрисдикції (підсудності) цивільних справ регулюється главою 2 параграфом 3 ст.ст. 26-32 ЦПК України.

Відповідно до частини першої ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Отже, за загальним правилом позови пред`являються до суду за місцем проживання або перебування відповідача.

Стаття 30 ЦПК України встановлює правила виключної підсудності справ. Так відповідно до частини першої вказаної статті позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Тобто, в тому випадку, якщо предметом спору являється нерухоме майно позовні вимоги пред`являються до суду за місцем знаходження цього спірного нерухомого майна. При цьому необхідно звернути увагу на те, що до позовів з приводу нерухомого майна, як роз`яснив Пленум ВССУ в своїй постанові № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про право власності та інших речових прав», а саме в п. 2, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо. Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що пункт 42 Постанови Пленуму ВССУ № 3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» серед іншого, визначає, що позовами, які виникають з приводу нерухомого майна, є вимоги про стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна. На вказане посилався представник ОСОБА_8 , ОСОБА_6 ОСОБА_9 у відзиві на апеляційну скаргу.

Отже, при вирішенні питання щодо визначення підсудності справи основним ключовим моментом є саме природа спірних правовідносин, які виникли між сторонами в справі. При цьому необхідно враховувати зміст позовних вимог.

Верховний Суд в своїй постанові від 03.06.2019 року в справі № 903/432/18 висловив позицію, за якою до спорів, що виникають з приводу нерухомого майна, відносяться спори, вимоги за якими безпосередньо стосуються об`єкта нерухомого майна, і не відносяться спори, предметом яких є стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором, незалежно від того, що такий договір укладений щодо нерухомого майна. До таких позовів застосовуються загальні правила підсудності. За таких підстав правила виключної підсудності не поширюються на спір щодо стягнення заборгованості по сплаті орендної плати за користування нерухомим майном.

За обставинами даної справи спір між сторонами виник щодо стягнення заборгованості за договором оренди. Тобто, природа спору полягає саме в грошовій вимозі за користування майном на відповідній правовій підставі та не стосується питань, пов`язаних безпосередньо з користуванням, розпорядженням або володінням нерухомим майном. Отже, на вказані позовні вимоги розповсюджуються правила загальної територіальної підсудності за ч. 1 ст. 27 ЦПК України, а тому підстави для передання справи до суду за місцем знаходження нерухомого майна відсутні.

Відповідно до пункту першого частини першої ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду. Частина друга вказаної статті визначає, що справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду. При цьому положення вказаної статті не регламентують питань стосовно стадії, на якій справа може бути передана за підсудністю, так само як і питання щодо ініціатора такої передачі. Тому відповідні доводи представника сторін, які містяться у відзиві на апеляційну скаргу, не приймаються апеляційним судом. Окремо апеляційний суд зауважує, що за умови порушення правил про територіальну підсудність суд вважається неповноважним, що, в свою чергу обумовлює скасування рішення суду згідно з ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, а суд першої інстанції приймаючи оскаржувану ухвалу невірно визначився з характером позовних вимог та дійшов помилкових висновків щодо необхідності передачі справи до іншого суду, апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу та на підставі ст. 379 ЦПК України направляє справу до Комінтернівського районного суду Одеської області для продовження розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 380, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Комінтернівського районного суду Одеської області від 29 листопада 2018 року про передачу справи на розгляд іншого суду скасувати, справу повернути до Комінтернівського районного суду Одеської області для продовження розгляду.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та подальшому оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

П.М. Черевко

Повний текст постанови виготовлено 05 грудня 2019 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

07.11.2019 року м. Одеса