Провадження № 22-ц/812/1967/19 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року м. Миколаїв

справа № 489/931/19-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Андрієнко Л.М.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до

Миколаївської міської ради

про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини

за апеляційною скаргою представника Миколаївської міської ради

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 25 вересня 2019 року суддею Рум`янцевою Н.О. в приміщенні цього ж суду (повне рішення складено цього ж дня),

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Миколаївської міської ради з позовом про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини.

Позивачка зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її бабуся ОСОБА_2 , якій за життя належав житловий будинок АДРЕСА_1 . Спадкоємицею за заповітом ОСОБА_2 від 27 листопада 2001 року є вона, її онука. Проте, звернувшись у грудні 2017 року з заявою при прийняття спадщини до Другої Миколаївської державної нотаріальної контори, вона отримала відмову у зв`язку з пропуском визначеного законом шестимісячного строку для прийняття спадщини.

Посилаючись на те, що пропустила строк для прийняття спадщини у зв`язку з тим, що знайшла заповіт з запізненням, що перешкодило їй дотриматись встановленого законом строку, ОСОБА_1 просила визначити їй додатковий тримісячний строк для прийняття спадщини.

Представник Миколаївської міської ради позов не визнав, посилаючись на те, що позивачка не довела своєї непоінформованості про складення заповіту на її ім`я; не вказала конкретну дату, коли довідалась про цю обставину; причинами пропуску строку зазначала різні обставини; раніше зверталась до суду з позовом про визнання права на спадок. Крім того, у будь-якому разі, необізнаність не може вважатись поважною причиною пропуску строку та бути достатньою підставою для визначення додаткового строку на реалізацію прав спадкоємця.

У відповіді на відзив представник позивача пояснила наявність розбіжностей у поясненнях причин пропуску строку на прийняття спадщини, вважаючи, що різна оцінка позивачкою причин не може бути перешкодою в реалізації права, передбаченого частиною 3 статті 1272 ЦК.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 вересня 2019 року позов задоволено, ОСОБА_1 визначено додатковий строк у три місяці для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що, оскільки спадкова справа після смерті ОСОБА_2 не заводилась і не були здійсненні повідомлення та виклик спадкоємця за заповітом, то є доведеним факт необізнаності позивачки про наявність заповіту, що є поважною причиною пропуску строку та відповідно до статті 1272 ЦК достатньою підставою для визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини. Такий висновок суд обґрунтував правовою позицією Верховного Суду, яку викладено в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17.

В апеляційній скарзі представник Миколаївської міської ради просив рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову, посилаючись на ті ж обставини, якими заперечував позов, а також безпідставність застосування правового висновку Верховного Суду у справі з іншими фактичними обставинами.

Протягом встановленого судом строку правом відзиву на апеляційну скаргу позивачка не скористалась.

Сторони прийняли участь у розгляді справи апеляційним судом. Закінчення розгляду справи здійснено судом у відсутності ОСОБА_1 за участю її представника ОСОБА_3 та представника відповідача ОСОБА_4 .

Переглянувши справу за наявними в ній та додатково доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1216 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частини 1,2 статті 1220 ЦК).

Статтею 1223 ЦК встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно зі статтею 1233 ЦК заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За правилами частин 1,2 статті 1269 ЦК спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1270 ЦК).

Наслідки пропущення строку для прийняття спадщини визначені статтею 1272 ЦК України, за правилами якої спадкоємець, який протягом встановленого строку не подав заяву про прийняття спадщини, вважається таким, що не прийняв її.

Разом з тим, частиною 3 статті 1272 ЦК передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Правила цієї норми застосовуються, якщо у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви і ці обставини суд визнав поважними. Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій (пункт 24 постанови Пленуму ВСУ №7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року).

Закон не містить переліку таких причин, тому обставини, на які посилається позивач, оцінюються судом з урахуванням доводів та заперечень учасників справи та наданих ними доказів.

Окрім спеціальних норм спадкового права, які регулюють питання строку для прийняття спадщини (стаття 1272 ЦК), при вирішенні справ цієї категорії суд також має враховувати загальні засади цивільного судочинства та європейські стандарти щодо захисту права власності, в тому числі принцип пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства, дотримання якого є необхідним за положеннями Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на праві власності належав житловий будинок АДРЕСА_2 (а.с.13-14).

27 листопада 2001 року ОСОБА_2 склала заповіт, яким належний їй будинок заповідала ОСОБА_1 (а.с. 10).

ОСОБА_5 є донькою ОСОБА_6 (дівоче прізвище ОСОБА_7 , в іншому шлюбі ОСОБА_8 ) та онукою по материнській лінії ОСОБА_2 (попереднє прізвище - ОСОБА_9 ) (а.с.15-21).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла (а.с. 9).

За даними Спадкового реєстру та довідок державного нотаріуса спадкова справа після смерті ОСОБА_2 19 квітня 2017 року не заводилась (а.с.41-43).

Відомостей про наявність інших спадкоємців ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

7 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Другої Миколаївської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом ОСОБА_2 , але отримала письмове роз`яснення нотаріуса про пропуск шестимісячного строку на подачу такої заяви (а.с.11).

19 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про захист спадкових прав, обравши способом захисту вимогу про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 7 лютого 2019 року у задоволенні цього позову відмовлено та роз`яснено право на відповідний спосіб захисту, передбачений статтею 1272 ЦК (а.с.22-23).

Звертаючись до суду з позовом про визначення додаткового строку на прийняття спадщини, ОСОБА_1 посилається на те, що про наявність заповіту бабусі не знала, знайшла його випадково, перебираючи документи покійної, і саме тому пропустила строк на подачу заяви про прийняття спадщини.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 пояснила, що знайшла заповіт приблизно за тиждень до звернення с заявою до нотаріальної контори, тобто наприкінці листопада 2017 року, а, крім того, вона не усвідомлювала наслідків зволікання з подачею заяви, враховуючи відсутність інших спадкоємців.

Шестимісячний строк звернення з заявою закінчився 20 жовтня 2017 року, а з заявою позивачка звернулась 7 грудня 2017 року, тобто через незначний період часу. За правовими позиціями Верховного Суду підставою для поновлення строку для прийняття спадщини може бути як незначний строк між закінченням строку на звернення з заявою (постанова ВС від 17 жовтня 2018 року у справі № 681/203/17ц), так і відсутність відомостей у спадкоємця про існування заповіту (ухвала ВССУ від 1 лютого 2017 року у справі №306/27/15, постанова ВСУ від 6 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, постанова ВС від 26 червня 2019 року у справі №565/1145/17).

Апеляційним судом також встановлено, що будинок АДРЕСА_1 було побудовано ОСОБА_2 та її чоловіком у 40-50-х годах минулого століття. Право власності на будинок оформлено у 1954 році. У період 1954-1973 років власниками будинку значились члени сім`ї (доньки) ОСОБА_2 З 1974 року це право остаточно набула ОСОБА_2 .

З 1984 року позивачка ОСОБА_1 перебувала під опікою ОСОБА_2 та постійно проживала в спадковому будинку та була зареєстрована за цією адресою.

За життя ОСОБА_2 мала незмінні наміри передати права на будинок своїй онуці ОСОБА_1 , про що свідчить не тільки заповіт від 27 листопада 2001 року, але й попередній заповіт від 3 вересня 1982 року.

Доньки спадкодавця ОСОБА_2 та її онук померли, іншої рідні, крім ОСОБА_1 вона не мала. Догляд за бабусею тривалий час здійснювала позивачка, яка також займалась її похованням.

На час свої смерті у віці 91 рік (19 квітня 2017 року) ОСОБА_2 спадкоємців за законом жодної черги, окрім позивачки, не мала.

Будинок фактично утримувала ОСОБА_1 як останні роки життя спадкодавця, так і після її смерті.

Отже, будинок АДРЕСА_1 є родинним маєтком сім`ї ОСОБА_10 , воля спадкодавця була безперечно спрямована на передачу цього майна саме онуці - ОСОБА_1 , яка не тільки є єдиною спадкоємицею померлої за законом та заповітом, але й особою, яка здійснювала за нею догляд, утримувала будинок та поховала бабусю.

Відмова у визначенні додаткового строку для прийняття спадщини позбавить ОСОБА_1 прав на майно, яке було побудоване спадкодавцем та належало їх сім`ї більше шести десятиліть, та призведе до передачі цього майна громаді міста як відумерлої спадщини.

При оцінці встановлених обставин, апеляційний суд враховує не тільки умови застосування правил частини 3 статті 1272 ЦК, але і загальні засади цивільного судочинства та європейські принципи, зокрема, принцип верховенства права з його складовими.

Так, запроваджене статтею 8 Конституції України та статтею 10 ЦПК верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Умовою реалізації та інструментом принципу верховенства права є принцип «пропорційності».

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Вжиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу» та з дотриманням «справедливої рівноваги (балансу)» між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (наприклад, рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», п. 60, та рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Соціальна потреба визначається, зокрема, метою законодавчого врегулювання того чи іншого питання.

Необхідність встановлення певних строків на прийняття спадщини обумовлена інтересами цивільного обігу в цілому, маючи на меті якнайшвидше усунення стану правової невизначеності, яка виникає в разі смерті спадкодавця, та забезпечення певних гарантій особам, права яких є похідними від поведінки спадкоємців попередньої черги.

Отже, в цій справі суд має визначити, чи відповідає цій меті, а також принципу справедливості та інтересам суспільства позбавлення позивачки прав на будинок, витребування у неї цього майна з передачею відумерлої спадщини у власність територіальної громади.

Проте, таке втручання у право власності (законне сподівання, очікування) ОСОБА_1 не в повній мірі відповідає законній меті встановлення строків у спадковому праві, не вирішує нагальні соціальні потреби, а тому не може вважатись пропорційним. Невиправдана фактична конфіскація майна державою суперечить й ідеології справедливості.

У вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати «свободу заповіту» як фундаментальний принцип спадкового права (постанова ВСУ від 6 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17). Під свободою заповіту слід розуміти, в тому числі, право заповідача на визначення майбутньої юридичної долі свого майна на свій розсуд.

Враховуючи вищевказане, апеляційний суд вважає, що надання ОСОБА_1 додаткового строку на прийняття спадщини відповідає загальним положенням спадкового права, конституційному принципу верховенства права та положенням статті 1 Першого протоколу Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Такому висновку апеляційного суду відповідає основний висновок суду першої інстанції щодо доцільності надання ОСОБА_1 додаткового строку для реалізації прав спадкоємця.

Доводи апеляційної скарги (неповажність зазначених позивачкою причин пропуску строку та безпідставне посилання суду на правову позицію у справі з іншими обставинами) не можуть бути достатньою підставою для скасування рішення, оскільки, як зазначено вище, до спірних правовідносин застосуванню підлягають не тільки спеціальні норми стаття 1272 ЦК, але й фундаментальні принципи спадкового права, конституційні засади цивільного судочинства та європейські стандарти у захисті прав людини.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Миколаївської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 13 грудня 2019 року.