ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2302/19 Справа № 210/2665/17 Суддя у 1-й інстанції - Сільченко В. Є. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 вересня 2018 року по справі за первісним позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за об`єднаним зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в особі Криворізької філії, про стягнення заборгованості, стягнення збитків, про відшкодування витрат на правову допомогу, про стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просив стягнути з неї заборгованість у розмірі 52299,74 грн. на кредитним договором від 11.10.2006 року; судові втирати у розмірі 1600 грн.

Відповідач за вказаним позовом позов не визнала, заявила зустрічний позов, спільно з іншими особами.

Після вступу у справу, об`єднання позовів та зміну позовних вимог позивачі (за зустрічним позовом) просили суд:

Стягнути на користь ОСОБА_2 з ПАТ «КБ «ПриватБанк» 3687,99 грн. списаних на користь злочинців оплат частинами за невчинені дії; 1963,35 грн. списаних відсотків за використання кредитного ліміту; 50,00 грн. незаконно стягнутої пені за прострочку; 18 615,00 грн. моральної шкоди; 10 000,00 грн. витрат на інформаційно-правові послуги; 300,00 грн. компенсації за оформлення довіреності.

Стягнути на користь ОСОБА_6 з ПАТ «КБ «ПриватБанк» 12 483,10 грн. списаних «оплат частинами» за невчинені дії; 14 286,30 грн. списаних відсотків за використання кредитного ліміту; 590,00 грн. незаконно стягнутої пені за прострочку та CMC; 4195,52 грн. на автоматичне списання простроченої заборгованості; 590,00 грн. за N-SMS комісію за обслуговування (членський внесок) та пені; 973,21 грн. страхових платежів за страхування кредитного ліміту; 1828,58 грн. перерахованих з інших рахунків; 18 615,00 грн. моральної шкоди; 10 000,00 грн. витрат на інформаційно-правові послуги; 300,00 грн. компенсації за оформлення довіреності.

Стягнути на користь ОСОБА_5 з ПАТ «КБ «ПриватБанк» 8988,65 гри. списаних «оплат частинами» за невчинені дії; 6 071,30 гри. списаних відсотківза використання кредитного ліміту, 300,00 гри. незаконно стягнутої пені за прострочку таштраф; 300,00 гри. штраф та пені; 1507,25 гри. перерахованих з інших рахунків; 18 615,00гри. моральної шкоди; 10 000,00 гри. витрат на інформаційно-правові послуги; 300,00 грн.компенсації за оформлення довіреності.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з ПАТ «КБ «ПриватБанк»18543,96 грн. списаних на користь злочинців оплат частина за невчинені дії; 24310,83 грн.списаних відсотків за використання кредитного ліміту та незаконно стягнутої пені запрострочку; 4195,52 грн. за автоматичне списання простроченої заборгованості; 300,00грн. за К-БМБ комісію за обслуговування (членський внесок); 18 615,00 грн. моральної шкоди; 10 000,00 грн. витрат на інформаційно-правові послуги; 300,00 грн. компенсації за оформлення довіреності.

Стягнути з ПАТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_9 510,41 грн. списаних «оплат частинами» за невчинені дії, списаних відсотків за використання кредитного ліміту та на автоматичне списання простроченої заборгованості;18 615,00 грн. моральної шкоди; 10 000,00 грн. витрат на інформаційно-правові послуги;300,00 грн. компенсації за оформлення довіреності.

Стягнути з ПАТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_10 22 038,35 грн. списаних «оплат частинами» за невчинені дії, списаних відсотківза використання кредитного ліміту та на автоматичне списання простроченої заборгованості; 18 615,00 грн. моральної шкоди; 10 000,00 грн. витрат на інформаційно-правовіпослуги; 300,00 грн. компенсації за оформлення довіреності.

Стягнути на користь ОСОБА_7 з ПАТ «КБ «ПриватБанк» 34134,06 грн. списаних «оплат частинами» за невчинені дії; 18090,64 грн. списаних відсотків за використання кредитного ліміту; на автоматичне списання простроченої заборгованості; збитки з урахуванням індексу інфляції прострочення повернення стягненьоплати частинами і відсотків за використання кредитного ліміту; 18 615,00 грн. моральної шкоди; 10 000,00 грн. витрат на інформаційно-правові послуги; 300,00 грн. компенсації за оформлення довіреності.

Стягнути на користь ОСОБА_8 з ПАТ «КБ «ПриватБанк» 24 793,60 грн. списаних «оплат частинами» за невчинені дії; 18 615,00 грн. моральної шкоди; 10 000,00 грн. витрат на інформаційно-правові послуги; 300,00 грн. компенсації за оформлення довіреності.

Стягнути на користь ОСОБА_4 з ПАТ «КБ «ПриватБанк» 32873,25 грн. списаних «оплат частинами» за невчинені дії; 18 615,00 грн. моральної шкоди; 10 000,00 грн. витрат на інформаційно-правові послуги; 300,00 грн. компенсації за оформлення довіреності.

Стягнути на користь ОСОБА_3 з ПАТ «КБ «ПриватБанк» 12831,60 грн. списаних «оплат частинами» за невчинені дії; 1947,87 грн. списаних відсотків за використання кредитного ліміту; 18 615,00 грн. моральної шкоди; 10 000,00 грн. витрат на інформаційно-правові послуги; 300,00 грн. компенсації за оформлення довіреності.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 вересня 2018 року в задоволенні позовної заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 відмовлено;

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 до ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі Криворізької філії, про стягнення заборгованості, стягнення збитків, про відшкодування витрат на правову допомогу, про стягнення моральної шкоди задоволено частково та ухвалено:

Визнати недійсними з моменту їх вчинення правочини щодо укладання договорів «оплати частинами», що є предметом даного позову, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та позивачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , застосовано наслідки недійсності правочину у вигляді зобов`язання повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання вказаних правочинів;

Стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 261 грн. компенсацію за оформлення довіреності, компенсацію витрат на інформаційно-правові послуги у сумі 4000 грн., моральну шкоду у сумі 1000 грн.;

Стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 261 грн. компенсацію за оформлення довіреності, компенсацію витрат на інформаційно-правові послуги у сумі 4000 грн., моральну шкоду у сумі 1000 грн.;

Стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 261 грн. компенсацію за оформлення довіреності, компенсацію витрат на інформаційно-правові послуги у сумі 4000 грн., моральну шкоду у сумі 1000 грн.;

Стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_5 261 грн. компенсацію за оформлення довіреності, компенсацію витрат на інформаційно-правові послуги у сумі 4000 грн., моральну шкоду у сумі 1000 грн.;

Стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_6 261 грн. компенсацію за оформлення довіреності, компенсацію витрат на інформаційно-правові послуги у сумі 4000 грн., моральну шкоду у сумі 1000 грн.;

Стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_7 261 грн. компенсацію за оформлення довіреності, компенсацію витрат на інформаційно-правові послуги у сумі 4000 грн., моральну шкоду у сумі 1000 грн.;

Стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_8 261 грн. компенсацію за оформлення довіреності, компенсацію витрат на інформаційно-правові послуги у сумі 4000 грн., моральну шкоду у сумі 1000 грн.;

Стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 261 грн. компенсацію за оформлення довіреності, компенсацію витрат на інформаційно-правові послуги у сумі 4000 грн., моральну шкоду у сумі 1000 грн.;

Стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_9 261 грн. компенсацію за оформлення довіреності, компенсацію витрат на інформаційно-правові послуги у сумі 4000 грн., моральну шкоду у сумі 1000 грн.;

Стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_10 261 грн. компенсацію за оформлення довіреності, компенсацію витрат на інформаційно-правові послуги у сумі 4000 грн., моральну шкоду у сумі 1000 грн. та вирішено питання стосовно судових витрат. В задоволенні іншої частини зустрічних позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що в момент вчинення правочинів сторонами не було додержано вимог, передбачених ч.ч.3,5 ст.203 ЦК України. Оскільки жоден з них не спростовує вищевказаних встановлених судом фактів та висновків щодо недійсності вказаних укладених правочинів, а тому не має значення для вирішення даної справи. З цих же підстав суд дійшов до висновку про необхідність відмови у первісному позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , оскільки позов ґрунтується на недійсному правочині.

В апеляційній скарзі АТ КБ ПриватБанк просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити їх позовні вимоги в повному обсязі, а у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, з наступних підстав.

Так, відмовляючи у задоволенні первісного позову, та задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги, районний суд виходив з того, що в момент вчинення правочинів, Банком не було додержано вимог, передбачених ч.ч.3,5 ст.203 ЦК України, а отже правочин є недійсним.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Так, в позовній заяві Банк посилається на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 11 жовтня 2006 року відповідач ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 15000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Разом з позовною заявою АТ КБ ПриватБанк надав розрахунки заборгованості за договором б/н від 11 жовтня 2006 року, тоді як даний договір в матеріалах справи відсутній.

В матеріалах справи міститься анкета-заява відповідача від 11 жовтня 2006 року, з якої не простежується, що ОСОБА_1 за нею отримала кредитні кошти в розмірі 15000,00 грн., як зазначає позивач в позовній заяві, так як вказаний документ містить анкетні дані відповідача. При цьому, інформацію про картку, суму кредиту чи кредитного ліміту, даних про видачу кредитної кредитної картки, її виду та строку вказана заява не містить, а тому, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність позовних вимог.

Крім того, колегія суддів наголошує, що відповідно до вищевказаної заяви вбачається, що кредитний ліміт за вказаною карткою встановлений у розмірі 250 грн., тоді як банк в своїй позовній заяві посилається на те, що відповідачу наданий кредит у сумі 15000 грн., а просить стягнути тіло кредиту у сумі 22969, 26 грн.

Дослідивши зібрані у справі докази окремо й в їх сукупності, колегія суддів вважає, що позовні вимоги Банку є необґрунтованими, оскільки жоден із наданих позивачем документів не містить підтвердження факту надання відповідачу 11 жовтня 2006 року кредитних коштів у сумі 15000 грн. чи 22969,26 грн.

Доводи апелянта в скарзі про те, що відповідач своїм підписом підтвердив, що підписана заява разом з Пам`яткою, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку складають між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, те що з моменту підписання фізичною особою заяви, між Банком та клієнтом був укладений кредитний договір, шляхом приєднання клієнта до запропонованого Банком договору, користування кредитними коштами підтверджується розрахунком заборгованості та випискою по картковому рахунку відповідача, яка має статус первинного документу, а відсутність підпису боржника на відповідних Тарифах, Умовах та Правилах надання банківських послуг не свідчить про неукладеність договору, оскільки суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них, - є необґрунтованими, безпідставними, та такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення в частині відмови в позові Банку, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Надані позивачем Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, вказана вище Анкета-Заява та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт Універсальна виключають реальну можливість стягнення за ними заборгованості, оскільки в розумінні положення ст. 626 ЦК України не є договором, а тому за вказаними документами виключається реальна можливість стягнення будь-яких коштів.

Також, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 мала кредитну картку і користувалася кредитними коштами, проте банком в судовому засідання не було надано відомості по карткам, відомості про зміну тіла кредиту, відсотків тощо.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність позовних вимог Банку, а тому в цій частині рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Що стосується зустрічних позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного.

Так, судом першої інстанції встановлено, що в провадженні Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням організованого злочинного угрупування ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.146, ч.5 ст.186, ч.4 ст.187, ч.2 ст.190, ч.4 ст.190,ч.1 ст.263 КК України.

Стороною позивачів (за зустрічним позовом) надано до суду витяг з обвинувального акту за вказаним провадження (т.3, а.с.112-149), з якого вбачається, що потерпілими від злочинів вищевказаних осіб визнано 57 осіб, у т.ч., за епізодами шахрайства переважна більшість позивачів (за зустрічним позовом) та відповідач (за первісним позовом) у даному судовому провадженні, а саме: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_3

Інші позивачі (за зустрічним позовом), хоча і не визнані у вищевказаному кримінальному провадженні потерпілими у зв`язку з різними обставинами (несвоєчасне звернення до правоохоронних органів, невнесення за їх словами заяв до ЄРДР, тощо), заявили свої позови у даному судовому провадженні з тих самих підстав та за схожих обставин, оскільки, фактично, їм було спричинено таку саму шкоду аналогічними по суті діями тих самих осіб - ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .

Встановлено, що позивачі (за зустрічним позовом) звернулися за оголошеннями про надання коштів у борг та, прибувши до приміщень ТОВ «ФК Гермес», ТОВ «Ка-Вєлєс» чи ТОВ «КБК Укрфінанс», з допомогою яких здійснювали свою діяльність члени вищевказаної організованої злочинної групи (згідно пред`явленого їм обвинувачення), були направлені до магазину «ARSI»(за допомогою якого також здійснювали свою діяльність члени вищевказаної організованої злочинної групи згідно пред`явленого їм обвинувачення), де з ними були укладені договори про надання послуг.

Після чого, позивачі (за зустрічним позовом), під дією обману, будучи введені в оману діями членів вищевказаного злочинного угрупування (згідно пред`явленого їм обвинувачення), з метою отримання грошових коштів чи допомоги у реструктуризації заборгованості, що вже мається, від ТОВ «ФК Гермес», ТОВ «Ка-Вєлєс» чи ТОВ «КБК Укрфінанс» у борг, передали іншим особам наявні у них кредитні картки ПАТ КБ «ПриватБанк» та ввели паролі через електронні термінали, тобто, під впливом обману, втратили над ними контроль.

У подальшому особами, яким ці картки особисто було передано позивачами (за зустрічним позовом), на вказані картки було оформлено «миттєву розстрочку», у зв`язку з чим між позивачами (за зустрічним позовом) та ПАТ КБ «ПриватБанк» виникли взаємні правовідносини у вигляді зобов`язання за договором позики, кредитування, тощо, та у позивачів (за зустрічним позовом) виникла заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк».

Встановлено, що позивачі за зустрічним позовом, кожен окремо уклав з ПАТ КБ ПриватБанк договір та їм були видані кредитні картки, яким вони тривалий час користувалися.

Крім того, як вбачається із зустрічних позовів, позивачі погоджуються, що у них є зобов`язання перед банком, у зв`язку з укладенням кредитних договорів, але не погоджуються з наслідками шахрайських дій, які були вчинені після укладення цих договорів та вважають, що ці дії є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнано судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 203 ЦК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до частини першої статті 627, частини першої статті 628, статті 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Встановлено, що на час укладання цих кредитних договорів сторони на добровільних засадах визначили всі його умови, які викладені чітко і зрозуміло та підписали їх та вчинили дії щодо виконання цих договорів.

У зв`язку з чим колегія суддів не знаходить правових підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними, а також ці вимоги не були заявлені у зустрічних позовах, а тому суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог.

Крім того, як встановлено в судовому засіданні усі позивачі (за зустрічним позовом) зверталися за отриманням грошових коштів не до відповідача (за зустрічним позовом), а до інших юридичних осіб, які вони самостійно знайшли за оголошеннями - ТОВ «ФК Гермес», ТОВ «Ка-Вєлєс» чи ТОВ «КБК Укрфінанс», тощо, та з ними ж укладалися письмові договори.

Також судом встановлено, що після зняття грошових коштів з карткових рахунків позивачів (за зустрічним позовом), останні зверталися до ПАТ КБ ПриватБанк із заявами про припинення зобов`язань з нарахування заборгованості по кредитам, про реструктуризацію боргу, про розірвання договорів тощо, але Банк відмовив у задоволенні цих заяв та продовжив нараховувати кошти.

У зустрічних позовних заявах зазначалося також, що після того як позивачі стали жертвами шахрайських схем та втрати грошових коштів з їх карткових рахунків Банк продовжив нараховувати кошти та їх списувати, при цьому Банк не розірвав ці кредитні договори, а тому їм заподіяно збитки та моральну шкоду.

Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі Закон) користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається, крім випадку емісії додаткового електронного платіжного засобу для довіреної особи.

Згідно з пунктом 14.16 статті 14 Закону користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів; під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов`язаний відобразити дату та час повідомлення.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

У постанові Верховного суду від 05 грудня 2018 року у справі № 754/15020/15-ц зроблено висновок, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ОСОБА_16 або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті,незаконному використанню ОСОБА_17 -коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності. Така правова позиція висловлена Верховним судом України і у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.

Верховний суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 127/23496/15-ц, від 28 лютого 2018 року у справі № 725/314/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 691/699/16-ц вказану правову позицію підтримав.

Аналогічні положення встановлені Пунктом 9 розділу VI Положення Про порядок емісії електронний платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого поставою Правління НБУ 05 листопада 2014 року № 705, встановлено, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ОСОБА_16 або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Разом з тим, всі операції по рахункам проведені виключно за фізичним пред`явленням користувачем електронного платіжного засобу. Крім того, як зазначено у рішенні суду та підтверджено матеріалами справи позивачі (за зустрічним позовом) з метою отримання грошових коштів передали іншим особам наявні у них кредитні картки ПАТ КБ ПриватБанк, ПІН-коди, а також іншу інформацію за допомогою якої можливо ініціювати платіжні операції.

Також розділом VI Положення Про порядок емісії електронний платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням передбачено вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій, зокрема, такі:

Користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень (п.6.1);

Користувач зобов`язаний: надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ОСОБА_17 та інші засоби, які дають змогу користуватися ним (п.6.2); контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем (п.6.5), а також користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк (п.6.6).

За таких обставин функція контролю за свою карткою та грошовими коштами, які знаходяться на рахунку за яким видано цю картку, покладається на держателя картки, а не на Банк, а тому останній не несе відповідальтності за ризики несанкціонованого та самостійного зняття коштів по картці.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

За змістом ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. А відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Враховуючи, що позивачі (за зустрічним позовом) після проведення транзакцій з карткою не повідомили Банк про ці операції, а тому Банк мав право нараховувати грошові кошти та списувати їх встановленому законом порядку.

Крім того, судом першої інстанції не взято до уваги, що саме на позивачів за зустрічним позовом покладено обов`язок нерозголошення (нерозкриття) інформації за рахунком у результаті використання клієнтом паролів, ПІН-кодів, CVV-кодів, як і обов`язок повідомлення банку в разі втрати, викрадення платіжної картки та розголошення.

За змістом статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Таким чином, оскільки позивачі за зустрічними позовами з метою отримання грошових коштів чи допомоги у реструктуризації заборгованості, що вже мається, від ТОВ «ФК Гермес», ТОВ «Ка-Вєлєс» чи ТОВ «КБК Укрфінанс» у борг, передали іншим особам наявні у них кредитні картки ПАТ КБ «ПриватБанк», банк не повинен нести відповідальності за дані операції, а також він не може відповідати за збитки, які виникли із вказаними обставинами.

На підставі викладеного позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про стягнення заборгованості, стягнення збитків та стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Що стосується вимог про стягнення витрат на правову допомогу, колегія суддів вважає їх необгрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема: 1) витрати на професійну правничу допомогу.

А згідно із вимогами статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати на професійну правничу допомогу, це витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката.

Проте представник ОСОБА_18 , який є представником позивачів (за зустрічним позовом) не є адвокатом та ці витрати не можуть йому бути відшкодовані, при цьому його посилання на статті 12, 56, 79 та 84 ЦПК України є безпідставними, оскільки вказаними статтями не передбачені витрати по справі.

Крім того, представником ОСОБА_18 надано до суду висновки експерта в галузі права ОСОБА_18 (Т.6 а.с. 18-139).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 73 ЦПК України як експерт з питань права може залучатися особа, яка має науковий ступінь та є визнаним фахівцем у галузі права. Рішення про допуск до участі в справі експерта з питань права та долучення його висновку до матеріалів справи ухвалюється судом.

А згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України не може бути представником в суді особа, яка бере участь у справі як експерт.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_18 у 2017 році закінчив Донецький юридичний інститут МВС України, здобув кваліфікацію: освітньо-кваліфікаційний рівень спеціаліст, спеціальність Право, професійна кваліфікація юрист, проте ОСОБА_18 не має наукового ступеню та не є визнаним фахівцем в галузі права, а також останній є представником сторони позивачів (за зустрічними позовами), та у відповідності до ст. 61 ЦПК України він не може давати висновки експерта у галузі права.

За таких обставин апеляційний суд вказані висновки у галузі права, які надані ОСОБА_18 , не приймає до уваги.

Крім того, представник ОСОБА_18 звертаючись до суду в інтересах позивачів (за зустрічними позовами) просив стягнути суму збитків та моральну шкоду з АТ КБ ПриватБанк та обгрунтовуючи свої вимоги, в кожному позові окремо, тим, що саме Банк не вчинив дії щодо закриття кредитів, не вжив заходів щодо реструктуризації боргу, тощо. Проте ці дії Банк не зобов`язаний, а лише має право їх вчиняти за необхідності та коли на це є певні обставини. Також представник ОСОБА_18 зазначив, що Банк незаконно нарахував та списав грошові кошти з рахунків позивачів, проте ці дії Банк вчиняв відповідно до укладених з кожним окремо договорів та в межах своєї компетенції.

Також колегія суддів зазначає, що позивачам за зустрічними позовами дійсно внаслідок шахрайських дії злочинної групи заподіяні збитки, у вигляді втрати грошових коштів, нарахованих коштів та списаних грошей з рахунків, та внаслідок цих дій їх права порушені.

Так, відповідно до ч.1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини, а згідно ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Тобто основною ознакою відповідальності за заподіяну матеріальну та моральну шкоду є наявність вини.

Проте як зазначалося вище у заподіянні збитків позивачам Банк не може відповідати, оскільки ці збитки виходять саме із винних дій ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які є обвинуваченими у скоєнні також і цих шахрайських дій.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позивачі за зустрічним позовом обрали належний спосіб захисту права у відповідності із статтею 16 ЦК України, проте не визначилися із стороною відповідача, який є винним у заподіянні збитків та ця сторона не була залучена до участі у справі, клопотань із вказаних питань в суді першої інстанції не заявлялося, суд першої інстанції не сприяв сторонам у здійсненні ними своїх прав і обов`язків в судовому засіданні, а нормами діючого ЦПК України не передбачено залучення сторін під час апеляційного розгляду справи.

Виходячи з наведеного, дослідивши матеріали справи та наявні докази, надавши їм належну правову оцінку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не повно з`ясувавши обставини, які мають значення для справи, визнав встановленими обставини, які не були доведені при розгляді справи, в результаті чого дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Також, за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції", національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію.

Отже, ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Встановивши, що суд першої інстанції внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права прийшов до помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк», скасування рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 вересня 2018 року і ухвалення нового про відмову у задоволенні первісного та зустрічних позовів у повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені Банком необхідно віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 вересня 2018 року скасувати.

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та об`єднанний зустрічний позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в особі Криворізької філії, про стягнення заборгованості, стягнення збитків, про відшкодування витрат на правову допомогу, про стягнення моральної шкоди залишити без задоволення.

Судові витрати понесені акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» віднести за рахунок держави.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко