Справа № 127/198/19
Провадження № 22-ц/801/1346/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю.Б.,

суддів Міхасішина І.В., Стадника І.М.,

з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Вінницька обласна клінічна лікарня ім. М.І. Пирогова,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу Вінницької обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 квітня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Бойка В.М. у місті Вінниці, зі складення його повного тексту 02 травня 2019 року

у справі № 127/198/19 за позовом ОСОБА_1 до Вінницької обласної клінічної лікарні ім. М. І. Пирогова про поновлення на роботі, визнання наказу незаконним, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області із вказаним позовом, просила визнати наказ №361 від 27 грудня 2018 року незаконним та скасувати його, поновити її на раніше займаній посаді, а також стягнути з Вінницької обласної клінічної лікарні ім. М. І. Пирогова (далі - ВОКЛ ім. М. І. Пирогова) на її користь моральну шкоду в розмірі 20000 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона працює лікарем-офтальмологом відділення мікрохірургії ока ВОКЛ ім. М. І. Пирогова з 2008 року. Стаж офтальмологічної роботи становить 15,5 років, а загальний медичний стаж - 25 років. Наказом Головного лікаря ВОКЛ ім. М. І. Пирогова №361 від 27 грудня 2018 року вона була звільнена з роботи з 01 січня 2019 року у зв`язку із скороченням штатів працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач вважає звільнення незаконним, таким що не відповідає вимогам чинного законодавства з наступних підстав. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається особам, у сім`ї яких немає інших працівників із самостійним заробітком, працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації, а також іншим категоріям працівників.

Позивач вказує, що вона мала переважне право на залишення на роботі у зв`язку із скороченням штату, але цим правом роботодавець знехтував, оскільки позивач працює в лікарні довше ніж інші працівники та має на утриманні двох неповнолітніх дітей, сина віком 7 років (інвалід з народження) та доньку віком 16 років, на даний час з чоловіком розлучається і залишається єдиним годувальником в сім`ї.

Позивач також вказує, що її робота пов`язана з проведенням великої кількості операцій (близько 300 операцій на рік) та лікування хворих, є рішення щодо присудження їй наукового ступеня та вона має ступінь кандидата медичних наук, пройшла клінічну ординатуру в 2008 році, має сертифікати міжнародного зразка та вищу категорію офтальмології, яка підтверджена в 2017 році, її наукові роботи опубліковані в Україні, Білорусії, Японії, Німеччині. Згідно нового штатного розпису на 2019 рік посада позивача не скорочена, а навпаки у відділенні мікрохірургії ока є п`ять таких посад.

Оскільки відповідач запропонував їй роботу нижчої кваліфікації, вона не може виконувати повний об`єм оперативних втручань, які виконує на даний момент і буде втрачати навики та кваліфікацію, крім того, запропонована робота передбачає нічне чергування.

Щодо стягнення моральної шкоди позивач вказує, що у зв`язку з повідомленням про звільнення у неї стався гіпертонічний криз і вона перебувала на лікарняному з 28.12.2018 по 30.12.2018. Оскільки її незаконно звільнено, і вказані порушення трудових прав і гарантій призвели до значних моральних страждань, втрати впевненості в завтрашньому дні та побоюваннях незаконного звільнення з боку адміністрації підприємства, що призводить до необхідності прикладання нею додаткових зусиль по організації свого життя, а тому вважає, що ВОКЛ ім. М. І. Пирогова повинна відшкодувати моральну шкоду в розмірі, який визначає в сумі 20000 грн.

Позивач в заяві від 03.01.2019 уточнила позовні вимоги та просила суд визнати незаконним та скасувати наказ №361 від 27 грудня 2018 року, поновити її на раніше займаній посаді, стягнути з ВОКЛ ім. М. І. Пирогова на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 1 503,93 грн.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24 квітня 2019 позовну заяву ОСОБА_1 до Вінницької обласної клінічної лікарні ім. М. І. Пирогова про поновлення на роботі, визнання наказу незаконним, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в частині стягнення моральної шкоди в сумі 20000 грн. на підставі заяви позивача залишено без розгляду .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 квітня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано наказ №361 від 27 грудня 2018 року незаконним та скасовано в частині звільнення ОСОБА_1 , поновлено ОСОБА_1 на раніше займаній посаді.

Стягнуто з Вінницької обласної клінічної лікарні ім. М. І. Пирогова на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу без урахування податків і зборів станом на 18 квітня 2019 року в сумі 14 403,43 грн.

В межах поновлення на посаді та стягнення місячного заробітку допущено рішення до негайного виконання. В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Вінницької обласної клінічної лікарні ім. М. І. Пирогова на користь держави судовий збір в сумі 1 536,80 грн.

Не погодившись із судовим рішенням, відповідач ВОКЛ ім. М.І. Пирогова, в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення винесено з неповним з`ясуванням обставин справи, а тому є необґрунтованим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 квітня 2019 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно з ч. 3 ст. 64 ГК України підприємство, установа, організація, тобто роботодавець, має право самостійно визначати організаційну структуру, а також встановлювати чисельність працівників і штатний розпис. Отже, за певних обставин роботодавець може змінювати чисельність або штат працівників скороченням. Факт скорочення чисельності штату відділення мікрохірургії ока ВОКЛ ім. М. І. Пирогова підтверджується попереднім штатним розписом та новим штатним розписом від 01.01.2019. Під скорочення попала і лікар ОСОБА_1 , оскільки займана нею посада на ставці 0,75% - «лікаря-офтальмолога стаціонару відділення мікрохірургії ока» була скорочена згідно нового штатного розпису ВОКЛ ім. М. І. Пирогова.

Проте, судом було помилково зроблено висновок, що ОСОБА_1 є єдиним годувальником в сім`ї, оскільки вона на момент скорочення перебувала у зареєстрованому шлюбі, наявність у суді, на момент розгляду цієї справи, позовної заяви про розірвання шлюбу, яка подана 23.11.2018, жодним чином не свідчить про факт відсутності у її сім`ї ще одного годувальника. Крім того, діти, що перебувають на її утриманні не є малолітніми. Також у відділі кадрів немає та не було документів, що свідчили б про наявність у позивача вищої ніж у інших працівників продуктивності праці, сертифікатів міжнародного зразка та вищої категорії з офтальмології, та про те що її наукові роботи були опубліковані в Україні, Білорусії, Японії, Німеччині, а позивачу присвоєно науковий ступень кандидата наук.

До того ж, судом було прийнято до уваги голослівні твердження позивача про наявність у неї наукового ступеню кандидата наук, та покладено їх в основу обґрунтування заявлених позовних вимог, що не підтверджені жодними належними доказами.

За результатами розгляду питання переважного права на залишення на роботі при скороченні, членами комісії було прийнято рішення: лікарю ОСОБА_1 , у якої виявився один із найменших стажів роботи, серед лікарів відділення, запропонувати повну посаду лікаря-офтальмолога блоку очної травми та гострої патології органів зору клінічного високоспеціалізованого центру мікрохірургії ока (100% ставки).

До того ж, як вбачається з тексту самого оскаржуваного наказу №361 від 27.12.2018 ОСОБА_1 фактично не була звільнена з ВОКЛ ім. І. М. Пирогова, а просто була скорочена із однієї посади, яку займала до змін в штатному розписі ВОКЛ ім. І. М. Пирогова, та залишена на 0,25% посади лікаря офтальмолога травмпункту відділення мікрохірургії ока ВОКЛ ім. І. М. Пирогова, оскільки було скорочено одну із посад, які вона займала до скорочення, згідно з новим штатним розписом.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить залишити її без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 квітня 2019 року - без змін. Вважає, що рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а апеляційна скарга не містить підстав для скасування рішення.

Суд врахував її доводи щодо наявності у неї переважного права на залишення на роботі у зв`язку із скороченням штату, а саме, вона має на утриманні двох неповнолітніх дітей, сина віком 7 років (інвалід з народження) та доньку віком 16 років, є єдиним годувальником в сім`ї, а також наявності продуктивності праці, зокрема сертифікатів міжнародного зразка та вищої категорії офтальмології, яка підтверджена у 2017 році, її наукові роботи опубліковані в Україні, Білорусії, Японії, Німеччині, їй присвоєно науковий ступень кандидата наук. А тому твердження та аргументи відповідача в апеляційній скарзі не спростовують законність, обґрунтованість рішення суду.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися за засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач працює лікарем-офтальмологом відділення мікрохірургії ока Вінницької обласної клінічної лікарні ім. М. І. Пирогова з 2008 року. При цьому, стаж офтальмологічної роботи складає 15,5 років, загальний медичний стаж - 25 років.

Станом на 27.12.2018 позивач займала посаду лікаря-офтальмолога стаціонару відділення мікрохірургії ока ВОКЛ ім. М. І. Пирогова на ставці 0,75% посади та 0,25% посади лікаря-офтальмолога травмпункту відділення мікрохірургії ока, що підтверджується її трудовою книжкою.

Наказом Головного лікаря ВОКЛ ім. М. І. Пирогова №361 від 27 грудня 2018 року позивача залишено на 0,25% посади лікаря-офтальмолога блоку очної травми та гострої патології зору високоспеціалізованого центру мікрохірургії ока ВОКЛ ім. М.І. Пирогова з 01.01.2019 у зв`язку з скороченням штатної чисельності відділення мікрохірургії ока та відмовою від переведення на повну вакантну посаду лікаря-офтальмолога блоку очної травми та гострої патології зору (а. с. 4-6, 158-160).

Судом також встановлено, що до штатного розпису ВОКЛ ім. М.І. Пирогова з 01.01.2019 були внесені зміни (а.с.80-82), проте, як встановлено з наданих суду доказів, відповідачем в порушення вимог закону не враховано наявність підстав у позивача для переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності працівників а саме: позивач має на утриманні двох неповнолітніх дітей, сина віком 7 років, який є інвалід з народження, на підтвердження чого надано рішення ЛКК при ВОДКЛ від 01.03.2012 (а.с.12), та доньку віком 16 років, позивач є єдиним годувальником в сім`ї, а також наявність у позивача продуктивності праці, сертифікатів міжнародного зразка та вищої категорії офтальмології, яка підтверджена в 2017 році, її наукові роботи опубліковані в Україні, Білорусії, Японії, Німеччини, та їй присвоєно науковий ступень кандидата наук (а.с.17-60).

Судом взято до уваги, що скорочено лише кількість посад, а не скорочено посаду лікаря-офтальмолога.

Оскільки відповідачем було запропоновано позивачу роботу нижчої кваліфікації, що не заперечувалось сторонами, суд погодився з доводами позивача, що на даній посаді вона не може виконувати повний об`єм оперативних втручань, які виконує на даний момент і буде втрачати навики та кваліфікацію. Крім того, відповідачем під час розгляду справи не надано доказів про те, що при скороченні штату були залишені працівники із більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці ніж позивач.

Судом встановлено, що з наказом ВОКЛ ім. М. І. Пирогова від 24.10.2017 №107 «Про вдосконалення структури і штатів відділенні мікрохірургії ока», яким і передбачалось скорочення штатних посад, позивача ознайомлено 29.10.2018 (а.с.81-82), а оскаржуваний наказ прийнято 27.12.2018, тобто до закінчення двомісячного строку встановленого КЗпП.

Судом також взято до уваги наданий позивачем розрахунок розміру середньої заробітної плати проведений відповідно до постанови КМУ №100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» на час ухвалення рішення розмірі відшкодування складає 14 403, 43 грн (а.с.161).

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов з підстав вказаних вище обґрунтований, підтверджений матеріалами справи, тому підлягає частковому задоволенню, оскільки в оскаржуваному наказі зазначені інші працівники, а тому визнав наказ №361 від 27.12.2018 незаконним та скасував в частині звільнення позивача та поновив її на раніше займаній посаді. А також стягнув з відповідача на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу без урахування податків і зборів станом на момент ухвалення рішення в сумі 14 403,43 грн.

Проте такий висновок, викладений у рішенні суду першої інстанції, не відповідає обставинам справи, ґрунтується на неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справ, суд порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.

Згідно з абз. 1 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджували його за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до п. 31 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 роз`яснено, що згідно з ч. 3 ст. 32 КЗпП в межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленої трудовим договором, зміна істотних умов праці: систем і розмірів оплати, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміни розрядів і найменування посад та інших допускається за умови, що це викликано змінами в організації виробництва і праці та що про ці зміни працівник був повідомлений не пізніше ніж за 2 місяці. Якщо при розгляді трудового спору буде встановлено, що зміна істотних умов трудового договору проведена не у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, в установі, організації, то така зміна з урахуванням конкретних обставин може бути визнана судом неправомірною з покладенням на власника або уповноважений ним орган обов`язку поновити працівникові попередні умови праці.

Судом встановлено, що згідно копії другової книжки ОСОБА_1 (а. с. 4-5) остання наказом № 57 від 06.02.2008 була прийнята на 0,25 посади лікаря-офтальмолога травмпункту відділення мікрохірургії ока. В подальшому переводилася на вакантні посади і наказом № 183 від 02.07.2013 була переведена на 0,75 посади лікаря офтальмолога стаціонару і 0,25 посади лікаря офтальмолога травмпункту відділення мікрохірургії ока.

Станом на 24.12.2018 позивач займала посаду лікаря-офтальмолога стаціонару відділення мікрохірургії ока ВОКЛ ім. М. І. Пирогова на ставці 0,75% посади та 0,25% посади лікаря-офтальмолога травмпункту відділення мікрохірургії ока, що підтверджується трудовою книжкою позивача.

Наказом ВОКЛ ім. М. І. Пирогова від 24.10.2017 №107 «Про вдосконалення структури і штатів відділенні мікрохірургії ока», яким і передбачалось скорочення штатних посад, позивача ознайомлено 29.10.2018 (а.с.81-82). Факт скорочення чисельності штату відділення мікрохірургії ока ВОКЛ ім. М. І. Пирогова підтверджується попереднім штатним розписом та новим штатним розписом від 01.01.2019.

Наказом Головного лікаря ВОКЛ ім. М. І. Пирогова №361 п. 3 від 27 грудня 2018 року по Вінницькій обласній клінічній лікарні ім. М.І. Пирогова Лагоржевську І. М. залишено на 0,25% посади лікаря-офтальмолога блоку очної травми та гострої патології зору високоспеціалізованого центру мікрохірургії ока з 01.01.2019, в зв`язку з скороченням штатної чисельності відділення мікрохірургії ока та відмовою від переведення на повну вакантну посаду лікаря-офтальмолога блоку очної травми та гострої патології зору. Підстава: зміни в штатному розписі з 01.01.2019, акт про відмову від посади 22.12.18 (а. с. 4-6, 158-160).

Пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у випадках: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу (частина перша); у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству (частина третя); у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу (частина четверта).

У частині другій цієї статті визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Однак у справі, яка переглядається, позивачку не було звільнено з роботи, на підставі наказу роботодавця № 361 від 27 грудня 2018 року змінено істотні умови її праці, зокрема, починаючи з 01.01.19 її залишено на 0,25% посади лікаря-офтальмолога блоку очної травми та гострої патології зору високоспеціалізованого центру мікрохірургії ока. Позивачка трудових відносин після цієї зміни умов праці не припинила, що підтверджується копією її трудової книжки та не заперечується сторонами.

Разом з тим, статтею 32 КЗпП України врегульовано питання переведення працівника на іншу роботу та зміну істотних умов праці.

Так, згідно із частинами третьою, четвертою цієї статті у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України.

Аналіз зазначених правових норм дозволяє дійти висновку про те, що положення статті 235 КЗпП України передбачають виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у визначених цією статтею випадках, перелік яких є вичерпним і не передбачає виплати різниці в заробітку в разі зміни істотних умов праці, зокрема встановлення неповного робочого часу при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою.

Саме таких висновків щодо застосування норми статті 235 КЗпП України дійшов Верховний Суд України у постанові від 12 липня 2017 року у справі № 6-2757цс16.

Отже, зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку зі зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 582/1001/15-ц.

У справі, яка переглядається, установивши, що відбулась зміна істотних умов праці позивачки під час продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією та посадою, протягом періоду роботи у змінених умовах праці вона не припиняла трудових відносин з відповідачем згідно із частиною четвертою статті 32 та пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України, суд першої інстанції безпідставно застосував норми статей 40, 235 цього Кодексу та не врахував, що положення цих статей застосовуються лише в разі розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадках: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу; визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству; затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

Згідно із пунктами 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Вінницької обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Вінницької обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова про поновлення на роботі, визнання наказу незаконним, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 серпня 2019 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді І. В. Міхасішин

І. М. Стадник