Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 161/16424/15-ц

провадження № 61-18964св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішенняапеляційного суду Волинської області від 02 березня 2017 року у складі колегії суддів: Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І., Карпук А. К.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Посилалася на те, що 24 липня 2005 року зареєстрований шлюб між сторонами.В період шлюбу народилося двоє синів: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Спільне життя з відповідачем не склалося, подружні відносини між ними припинено, їх шлюб існує лише формально. За час спільного подружнього життя ними за спільні кошти набута земельна ділянка площею 0,12 га кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована в с. Боратин Луцького району для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. На даній земельній ділянці в 2012 році ними за спільні кошти розпочато будівництво житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами.

У 2013 році вони переїхали у будинок та почали там проживати сім'єю разом із дітьми. Будинок є повністю завершений і придатний для проживання. Однак в експлуатацію будинок не був введений і право власності на нього не зареєстровано.

Просила суд розірвати шлюб між нею та відповідачем, а також поділити майно, що є їх спільною сумісною власністю, а саме: визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,12 га, яка розташована в с. Боратин Луцького району для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та визнати за нею право власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 липня 2016 року позовні вимоги задоволено. Шлюб розірвано. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини земельної ділянки площею 0,12 га кадастровий номер НОМЕР_1, в с. Боратин Луцького району для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини незавершеного будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, за адресою: АДРЕСА_1

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що незавершене будівництво житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами будувались подружжям під час шлюбу, отже є спільною сумісною власністю подружжя та відповідно до статті 70 СК України підлягає поділу, шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 його частину.

Рішення суду першої інстанції оскаржено до апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частини незавершеного будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 02 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 листопада 2016 року в частині вирішення вимог, щодо незавершеного будинковолодіння скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог щодо незавершеного будинковолодіння, апеляційний суд виходив із того, що даний житловий будинок не зданий в експлуатацію та право власності на нього оформлено не було, а тому він не є житловим будинком з юридичної точки зору.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки в апеляційній інстанції не переглядалося, тому судом касаційної інстанції не перевіряються.

22 березня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою в якій просить скасувати рішення апеляційного суду Волинської області від 02 березня 2017 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Суд апеляційної інстанції не звернув увагу на висновок судової будівель-технічної експертизи від 29 серпня 2016 року, яким встановлено стан готовності будинку 100 %. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірний об'єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу та є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає поділу, шляхом визнання права власності на Ѕ частину.

Відзив на касаційну скаргу не поданий.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду в оскаржуваній частині не відповідає.

Судом установлено, що сторони перебували у шлюбі з 24 липня 2005 року. Сторони мають двох дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

За час шлюбу сторонами набуто майно, а саме: земельна ділянка площею 0,12 га кадастровий номер НОМЕР_1, розташована в с. Боратин Луцького району для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

У 2012 році на даній земельній ділянці розпочато будівництво житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами. У 2013 році сторони переїхали у будинок та почали там проживати сім'єю разом із дітьми.

Встановлено, що в експлуатацію будинок не був введений і право власності на нього не зареєстровано.

Згідно висновку проведеної у даній справі судової будівельно-технічної експертизи від 29 серпня 2016 року № О-92 визначено, що ступінь будівельної готовності незавершеного будівництвом будинковолодіння на АДРЕСА_1 становить: житлового будинку - 100 %; прибудови - 78 %; погребу - 100 %; огорожі - 100 %. Ринкова вартість житлового будинку та незавершеною будівництвом прибудовою становить 1 307 332,00 грн.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Новостворене нерухоме майно набуває правовий режим житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 509/2669/15-ц (провадження № 61-14636св18).

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що спірне нерухоме майно збудоване подружжя під час перебування у шлюбі та за спільні кошти є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Будівництво закінчено і спірне майно фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, а тому воно підлягає поділу між ними в рівних частинах. Доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, відповідачем не надано.

Під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційним судом в частині вирішення вимог щодо визнання права власності на 1/2 частину незавершеного будинковолодіння скасовано законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції, рішення апеляційного суду в оскаржуваній частині відповідно до положень статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 02 березня 2017 року в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами скасувати, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 липня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун В. І. Крат
В. П. Курило