12.12.2019 ЄУН №337/4913/18
Провадження №2/337/350/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.12.2019 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя

у складі: головуючого судді Салтан Л.Г.

за участю секретаря Шаповалової А.В.

позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2

представника позивачів ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 (зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 ,) до ОСОБА_4 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 ) про припинення права власності на частку в спільній частковій власності та стягнення грошової компенсації вартості частки

в с т а н о в и в :

25.10.2018 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , в якому просять припинити право власності позивачів на 1/6 частину квартири за адресою: АДРЕСА_3 та стягнути на їх користь 82 424, 16 грн кожному в рахунок компенсації вартості 1/6 частини.

Ухвалою суду від 20.06.2019 року справа прийнята до провадження суду від судді Нещеретної Л.М., справа призначена до розгляду у підготовчому судовому засіданні.

Ухвалою суду від 14.11.2019 року закрито підготовче провадження, справа призначена до розгляду.

У судовому засіданні позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підтримали заявлені позовні вимоги та просять позов задовольнити.

Представник позивача вважає заявлені позовні вимоги законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідач проти задоволення позову заперечує, оскільки у нього відсутні кошти для виплати компенсації, у зв`язку з чим виплата компенсації можлива після продажу спірної квартири, крім того, вважає вартість спірного житла завищеною.

Представник відповідача вважає, що заявлені вимоги цілком законні, однак доречно було б вирішити справу мирним шляхом та продати спірне житло, після чого розподілити гроші .

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, розглянувши матеріали провадження, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.

Судом встановлено наступне: позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності на підставі рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 29.10.2014 року по справі № 337/4442/14-ц належить по 1/6 частині житлової квартири АДРЕСА_4 , кожній. 2/3 частини вказаної квартири належить відповідачу ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № НОМЕР_1 , виданого 11.11.2016 року приватним нотаріусом ЗМНО Щербиною В.С. Спірна квартира складається з 2-х кімнат загальною площею 30,5 кв.м.

Згідно Висновку судової будівельно-технічної експертизи № 85-19 від 31 травня 2019 року визначити технічно можливі варіанти розподілу житлової квартири АДРЕСА_4 у відповідності до часток співвласників, з дотриманням вимог діючих нормативно-правових актів у галузі будівництва не надається за можливе.

За доводами позивачів, не спростованими з боку відповідача, спільне користування квартирою сторонами, які є не членами родини, виключається, оскільки встановити такий порядок спільного користування, який би відповідав розміру часток співвласників також не вбачається за можливе.

Відповідно до звіту про оцінку спірної квартири, її середньозважена ринкова вартість складає 494 545 грн. 00 коп. В свою чергу вартість 1/6 частки спірної квартири становить 82 424 грн. 16 коп. Зазначена вартість відповідачем визнана не була, однак жодним належним доказом з його боку не спростована. Клопотань про призначення відповідної експертизи не надходило.

За змістом ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України та у відповідності до приписів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Зміст права власності саме і складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном - це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна.

У силу положень ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ в натурі частки із спільного майна не допускається згідно з законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Керуючись вищенаведеними положеннями ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України та ст.ст. 319, 358 ЦК України правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження спільною частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Виходячи з аналізу змісту ст. 364 ЦК України та враховуючи наведені положення ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 316, 317, 319, 358, 361 ЦК України право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов`язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду судом справи.

Доводи відповідача щодо неможливості виплати грошової компенсації у зв`язку з матеріальним станом суд до уваги не приймає, оскільки жодного доказу на підтвердження своїх доходів та витрат відповідача не надав, крім того відсутність у відповідача певної суми грошових коштів та можливість вирішення справи мирним шляхом не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Таким чином, суд вважає заявлені позовні вимоги законними та обґрунтованими, жодним доказом з боку відповідача не спростованими, а тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11,13, 81, .89, . 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про припинення права власності на частку в спільній частковій власності та стягнення грошової компенсації вартості частки - задовольнити.

Припинити право власності ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) на 1/6 частину квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) 82 424 (вісімдесят дві тисячі чотириста двадцять чотири) гривні та 16 коп. в рахунок компенсації вартості 1/6 частини квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Припинити право власності ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) на 1/6 частину квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) 82 424 (вісімдесят дві тисячі чотириста двадцять чотири) гривні та 16 коп. в рахунок компенсації вартості 1/6 частини квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня виготовлення повного тексту рішення апеляційної скарги.

Повний текст виготовлений 13.12.2019 року.

Суддя: Л.Г. Салтан