ПОСТАНОВА

Іменем України

04 грудня 2019 року м. Кропивницький

справа № 404/2419/19

провадження № 22-ц/4809/1755/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Суровицької Л. В.,

суддів Авраменко Т. М., Черненка В. В.

секретар Лазаренко-Шаповалова В. В.

учасники справи :

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача за довіреністю - Гребенюк Олександр Сергійович, Крилова Олена Леонідівна,

відповідач - ОСОБА_1 ,

представник відповідача - адвокат Москаленко Юрій Віталійович,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 вересня 2019 року у складі судді Бершадської О. В. у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обгрунтування позову Банк зазначав, що ОСОБА_1 звернулась до позивача з метою отримання банківських послуг та підписала заяву № б/н від 18 березня 2008 року, згідно з якою отримала кредит у розмірі 15 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідно до п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Договору відповідач надала свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт надала право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджено підписом у заяві.

Відповідач зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, станом на 18 березня 2019 року утворилась заборгованість у розмірі - 95 809,21 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 42 784,87 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту - 13 752,34 грн., заборгованість за нарахованими відсотками - 0,00 грн., нарахована пеня за прострочене зобов`язання- 34 471,56 грн., нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.- 0,00 грн., а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов і правил надання банківських послуг: штрафи 250 грн. - (фіксована частина), 4 550,44 грн.- (процентна складова).

Банк просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 95809 грн. 21 коп. та понесені судові витрати у розмірі 1921 грн. (а.с.2-4).

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд мотивував рішення тим, що позивачем не надано доказів щодо виникнення та нарахування заборгованості (а.с.66-70).

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції з підстав порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що відповідачем підписано анкету заяву від 18 березня 2008 року. Із підписаної відповідачем заяви вбачається, що позичальник висловив згоду про укладення договору та особистим підписом засвідчив згоду, що заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, своїм підписом підтверджує факт отримання інформації про умови кредитування. Відповідач підписала довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» 30 днів пільгового періоду. У серпні 2010 року ОСОБА_1 пройшла ідентифікацію в Банку та підписала заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а тому нею був укладений кредитний договір шляхом приєднання клієнта до запропонованого Банком договору. Суд не врахував, що банк має право вимагати повернення позичальником фактично отриманої суми кредитних коштів. Суд не встановив дійсних прав та обов?язків сторін, які випливають з кредитного договору, не перевірив розрахунок заборгованості (а.с. 73-76).

Апеляційне провадження відкрито 05 листопада 2019 року, ухвалою від 15 листопада 2019 року справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи на 04 рудня 2019 року (а.с, 87, 91).

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Москаленко Ю.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 ,просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що доводами скарги є те що, відповідач підписала заяву, згідно якої отримала кредит у розмірі 15 000 грн..Однак відповідач заперечує цей факт, оскільки в матеріалах справи відсутній доказ про отримання кредитних коштів у вказаному розмірі. Розрахунок наданий банком є сумнівним, не може бути доказом, так як складений позивачем одноособово без підтвердження відповідних бухгалтерських операцій. В заяві відсутні відомості про приєднання до договорів або умов та правил надання банківських послуг, заява містить зазначення « про відкриття рахунку», що свідчить про те, що відповідач не отримувала кредитку картку та відповідно кредитні кошти ( а.с102-104).

В судове засідання апеляційного суду представник позивача, повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду, не прибув, заяв та клопотань не надав.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розглядові справи.

В засіданні апеляційного суду представник відповідача заперечив проти доводів апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 18 березня 2008 року відповідач подала банку анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, при цьому виявила бажання відкрити рахунок та отримати на своє ім`я кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в сумі 1700 грн., базова процентна ставка 36 процентів на рік, строк дії кредитного ліміту відповідає строк дії картки. Порядок погашення заборгованості: щомісячні платежі у розмірі 7 % від суми заборгованості (а.с.14). Також відповідачем 18 березня 2008 року підписана Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна «30 днів пільгового періоду», в якій, зокрема, зазначена базова процентна ставка в місяць на залишок заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів на рік, 3,0%, щомісячний платіж 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. зі строком внесення щомісячних платежів до 25 числа кожного місяця, наступного за звітним, а також передбачена сплата неустойки за несвоєчасне погашення заборгованості у вигляді пені 1, пені 2 та штрафів в сумі 500 грн. та 5 % від суми позову (а.с.15).

Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку відповідачем не підписано (а.с.17-26).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Сстаттею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченим тілом кредиту, а також пеню штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо порядку сплати процентів за користування кредитними коштами, збільшення процентної ставки в односторонньому порядку та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), комісії та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 березня 2008 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (06 квітня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

З наведених підстав, апеляційний суд дійшов висновку про те, що банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мала на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брала на себе саме на цих Умовах зобов`язання зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що повернення кредиту відповідачем повинно проводитися не на підставі Умов та правил надання банківських послуг, а на підставі підписаної нею Довідки про умови кредитування.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

З урахуванням встановленого ст.13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Також колегія суддів зазначає, що за правилами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) у відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Докази того, що відповідач не підписувала заяву від 18 березня 2008 року та довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», в матеріалах справи відсутні.

У позовній заяві позивач, посилаючись на подані ним розрахунки заборгованості з 18 березня 2008 року по 31 серпня 2015 року та з 01 вересня 2015 року по 18 березня 2019 року зазначав, що взяті на себе зобов`язання за кредитним договором відповідач виконує неналежним чином, у зв`язку з чим станом 18 березня 2019 року утворилась заборгованість у розмірі - 95 809,21 грн., з яких: 42 784,87 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 13 752,34 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту ; 34 471,56 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 250 грн. - штрафи -(фіксована частина), 4 550,44 грн. штраф (процентна складова) (а.с.5-6,7-13).

З цих розрахунків вбачається, що банком в односторонньому порядку збільшена визначена в заяві - анкеті та довідці про умови кредитування процентна ставка з 01 квітня 2015 року до 43,2 %.

Згідно із частиною третьою 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг) фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Разом з тим, сплачені на погашення заборгованості за кредитом кошти, банк списував на погашення заборгованості в підвищеному розмірі, що вплинуло на заборгованість за тілом кредиту, зокрема, станом на 31 серпня 2015 року сума погашення відповідачем за наданим кредитом склала 53 958грн.98 коп (а.с.5-6).

З 01 вересня 2015 року банк змінив форму розрахунку заборгованості, в якій зазначив графу «відсотки погашені за рахунок кредиту» та визначив заборгованість відповідача за тілом кредиту 42 784,87 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту - 13752,34 грн., пеня за прострочене зобов?язання - 34471,56 грн., штрафи 4800,44 грн. (а.с.8-9).

В позовній заяві банк посилався на те, що кредитний ліміт встановлено в сумі 15 000 грн., в той же час просить стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту в сумі 142 784,87 грн .

В розрахунку банк відобразив, що станом на 01 вересня 2015 року заборгованість по тілу кредита складала 14 261,54 грн.

З 01 жовтня 2016 року заборгованість за тілом кредиту зросла до 19783,58 коп., з 01 березня 2017 року до 16200 грн., з 01 травня 2017 року - до 17311,94 грн., з 01 липня 2017 року до - 19071,93 грн., у серпні 2017 ркоу становила 21 823,17 грн. і збільшувалась максимально до 01 вересня 2018 року до 60 602,66 грн. після чого зменшилась до 42 784,87 грн.

Доказів з приводу збільшення тіла кредиту при фактичному неотриманні кредитних коштів банк не надав.

Також в розрахунку зазначено, що за період з 01 вересня 2015 року по 18 березня 2019 року відповідач сплатив банку 227555 грн., які банк зарахував на погашення тіла кредиту; 1300 грн. на погашення пені.

Відсотки не погашались та заборгованість по відсоткам відсутня (а.с.7-13).

Виходячи з приписів параграфів 1, 2 глави 71 ЦК України, нарахування відсотків здійснюється виключно на поточне та/або прострочене тіло кредиту.

В розрахунок з 01 вересня 2015 року включена графа «Відсотки погашені за рахунок кредиту». В позовній заяві позивач посилався на те, що відповідно до 2.1.1.12.2 Умов та правил надання банківських послуг якщо на дату нарахування процентів клієнт використав всю суму кредиту, то збільшується розмір кредиту на розмір боргових зобов`язань за кредитом, що мали місце на дату нарахування процентів, однак в підписаних відповідачем заяві - анкеті, Довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна «30 днів пільгового періоду» така згода відповідача відсутня.

Вказані обставини свідчать, що банком на підтвердження розміру заборгованості надано неналежні розрахунки, які ґрунтуються на не підписаних відповідачем Умовах та правилах надання банківських послуг та виходять за межі укладеної між банком на відповідачем письмової домовленості.

Банком нарахована неустойка у вигляді пені за прострочення зобов`язання та пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також у вигляді штрафу за прострочення більш ніж на 30 днів.

Одночасне застосування неустойки за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених в ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.

Аналізуючи надані позивачем розрахунки заборгованості за правилами ст.89 ЦПК України суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості, зазначеної у позові та розрахунку до нього.

Іншого розрахунку заборгованості за кредитним договором з урахуванням підписаних відповідачем умов та усуненням протиріч між розрахунками позивач до суду першої інстанції не надав

Сам суд зробити такий розрахунок не має можливості, оскільки неправильність розрахунку позивача полягає не в арифметичних діях, а в принципах та підставах нарахування боргу, що безумовно впливає на його розмір, який не може грунтуватися на припущеннях.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного і обґрунтованого висновку про відмову стягненні за межами кредитного ліміту тіла кредиту та неустойки у вигляді пені та штрафів. Позов про стягнення відостків позивач не заявляв.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а зводяться до неврахування судом першої інстанції Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, щодо яких є правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року, та до переоцінки доказів у справі, однак підстави для переоцінки доказів апеляційним судом відповідно до ст.367 ЦПК України відсутні.

В межах вимог та доводів апеляційної скарги передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1ст. 374, ст.ст. 375, 381-383, 384 ЦПК УКраїни , суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" залишити без задоволення. .

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 09 грудня 2019 року.

Головуюча суддя Л. В. Суровицька

Судді Т. М. Авраменко

В. В. Черненко