ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 525/282/17 Номер провадження 22-ц/814/3069/19Головуючий у 1-й інстанції Хоролець В.В. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Панченка О.О.,

суддів: Абрамова П.С., Пікуля В.П.

за участю секретаря Філоненко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 01 вересня 2017 року, ухваленого у складі головуючого судді Хорольця В.В., дата виготовлення повного тексту рішення 05 вересня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та залишення проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю дитини та

за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки та піклування виконавчого комітету Київської районної у м.Полтаві ради, орган опіки та піклування виконавчого комітету Подільської районної у м.Полтаві ради, орган опіки та піклування Великобагачанської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком дитини,-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Позовну заяву мотивовано тим, що 20 вересня 2013 року між нею та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, однак, оскільки через різні погляди на життя та непорозуміння сім`я фактично перестала існувати, просила шлюб розірвати.

За час перебування у шлюбі, у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася дочка ОСОБА_3 , місце проживання якої, після розірвання шлюбу, просила визначити з нею.

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визначити місце проживання дитини разом із батьком, тобто з ним.

Позов мотивовано тим, що з грудня 2016 року ОСОБА_2 фактично перестала проживати з ним та дочкою, почала щоночі зникати з дому, не цікавилася долею дитини, до них не телефонувала, на дзвінки та смс не відповідала. ОСОБА_2 часто палить в квартирі та в присутності дитини, протягом останніх п`ятнадцяти місяців вона винесла з дому та заклала в різні ломбарди всі сімейні коштовності, які він та члени його родини викупали.

Вважає, що ОСОБА_2 не в змозі самостійно утримувати дитину, оскільки не має постійного місця роботи та особистого житла. Крім того, тривалий час має позашлюбні стосунки з особою, з якою на момент подачі позову проживала та змушує проживати малолітню дитину, чим веде аморальний спосіб життя.

Вважає, що з урахуванням інтересів дитини, а також враховуючи те, що він має власну квартиру, стабільний дохід, завдяки якому може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та гармонійного розвитку дитини в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості, місце проживання дитини необхідно визначити з ним, як батьком дитини.

Рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 01 вересня 2017 року шлюб, зареєстрований 20 вересня 2013 року Октябрським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції, актовий запис №232 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4 ) -розірвано.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишено прізвище « ОСОБА_5 ».

Після розірвання шлюбу малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишено проживати з матір`ю - ОСОБА_2 .

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком дитини - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки сім`я розпалася остаточно, підстав для досягнення примирення між сторонами немає. Надавши розумний і об`єктивно достатній строк для примирення подружжя, вони його не досягли, оскільки ОСОБА_2 не висловила бажання збереження сім`ї. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з подружжя, ОСОБА_2 .

Визначаючи місце проживання малолітньої дитини разом із матір`ю, суд першої інстанції керувався положеннями Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, статтею 161 СК України та виходив із відсутності у справі виняткових обставин, які могли б виправдати розлучення дитини зі своєю матір`ю.

З рішенням суду не погодився ОСОБА_1 , який оскаржив його в апеляційному порядку, просив рішення суду скасувати в частині визначення місця проживання дитини з матір`ю та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог стосовно визначення місця проживання дитини з матір`ю та визначити місце проживання з ним. Вважає, що рішення суду прийнято із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 не виконує своїх материнських обов`язків. Підтвердження наявності у неї роботи суду не надано, що свідчить про відсутність у неї можливості належним чином забезпечити виховання дочки. Окрім того, своєю аморальною поведінкою вона може зашкодити розвитку дитини. Судом проігноровано і не взято до уваги той факт, що ОСОБА_2 визнавала наявність у неї позашлюбних стосунків з ОСОБА_6 з яким проживає сама та змушує проживати їхню дитину. При цьому, зазначив, що ОСОБА_6 , з яким проживає ОСОБА_2 та їхня дочка, раніше вживав наркотичні засоби, однак суд ці доводи проігнорував.

Вирішуючи питання щодо місця проживання дочки разом із батьком, суд першої інстанції застосувавши Декларацію прав дитини, при прийнятті рішення, порушив норми статей 8, 9 Конституції України, статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», статті 10 ЦК України, статті 7 СК України, статті 2 ЦПК України, оскільки зазначена Декларація не є міжнародним договором України у розумінні Закону України «Про міжнародні договори України», не ратифікована Україною, тобто не є частиною українського законодавства, і її правозастосування в Україні порушує принцип верховенства права та суперечить Рішенню Конституційного Суду України № 3-рп/2011 від 05 квітня 2011 року у справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України окремих положень частини четвертої статті 26, частини третьої статті 31, частини другої статті 39 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони перебували в шлюбі з 20 вересня 2013 року. Від шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , мають малолітню дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.51).

З довідки від 20.03.2017 року №107, виданої Рокитянською сільською радою Великобагачанського району Полтавської області вбачається, що в домогосподарстві за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_1 , який має такий склад сім`ї: дружина ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.51).

Станом на час розгляду справи в суді першої інстанції, ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Між сторонами існує спір, щодо місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який виник після того, як мати виявила бажання забрати дитину на постійне місце проживання з собою. Добровільної спільної згоди щодо визначення місця проживання дитини за місцем проживання матері сторони не досягли.

Вирішуючи спір, суд першої інстанці, визначив місце проживання дитини з матір`ю, виходячи з приписів принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, та обмежився констатуванням того, що не встановлено під час розгляду справи тих обставин, за яких малолітня дитина може бути розлучена з матір`ю. Проте, суд не врахував, що Декларація прав дитини, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року не є частиною національного законодавства, у той час як Конвенція про права дитини, у якій закладено принцип домінанти інтересів дитини понад іншими, ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначені статтею 7 СК України, відповідно до якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

За змістом статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо у зв`язку з необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі необхідно брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) зазначено про необхідність дослідження того, як національні суди вирішили питання захисту і безпеки дитини (пункт 79); ретельне вивчення того, чи існували підвищені ризики захисту і безпеки дитини під час проживання з матір`ю (пункт 82); дослідження стабільності середовища дитини для забезпечення її найкращих інтересів (пункти 83-84).

До указаного вище рішення Європейського Суду з прав людини в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) відповідно до пункту 2 статті 45 Конвенції та пункту 2 правила 74 Регламенту Суду додана окрема думка судді Карло Ранзоні, яка зводиться до наступного.

Презумпція на користь матері в справах про опіку над дитиною не підтримується ані практикою на рівні ООН після прийняття Декларації, ані судовою практикою Європейського Суду з прав людини, не відповідає позиції Ради Європи і більшості держав-членів. У 21 столітті методологія з такою презумпцією, яку можна відхилити лише за «виняткових обставин» більше не є раціональною в частині прав, що гарантуються Конвенцією. Основна думка полягає в тому, що ця презумпція, за відсутністю доказів на користь зворотного, розглядає проживання дитини з батьком як таке, що не відповідає найкращим інтересам дитини (див. справу «Цаунеґґер проти Німеччини» з відповідними змінами, заява № 22028/04, § 46, 03 грудня 2009 року).

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Слід зазначити, що під забороною розлучення дитини з матір`ю в контексті Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Встановивши відсутність виняткових обставин для розлучення матері і дитини, суд не надав належної правової оцінки іншим обставинам, які мають значення для правильного вирішення спору та не встановив з ким з батьків проживання дитини є в якнайкращих її інтересах.

Суд першої інстанцій не врахував, що спір стосується чутливої сфери правовідносин, в яких батьки не дійшли спільного рішення щодо визначення місця проживання дитини, а тому першочергове значення має надаватися саме найкращими інтересами дитини та створення умов для її духовного та фізичного розвитку.

З актів обстежень умов фактичного проживання обох батьків від 20.06.2017 та 09.06.2017 року вбачається, що матеріально-побутові умови для проживання дитини, є задовільними.

Встановлено, що на час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 , фактично проживав у належній йому на праві власності квартирі АДРЕСА_2 , з 04.06.2013 року по теперішній час працює юристом відділу по роботі з договорами юридичного департаменту ТОВ «Нова пошта», де отримує заробітну плату (з 01.10.2016 по 31.03.2017 року 55 020,11 грн), позитивно характеризується за місцем роботи та проживання. Також, ОСОБА_1 не палить, не зловживає спиртними напоями, не має судимостей і до адміністративної відповідальності не притягувався. Крім того, судом беззаперечно встановлено, що ОСОБА_1 є добропорядним громадянином, люблячим і турботливим батьком щодо своєї малолітньої дитини, зазначені факти не заперечувалися ОСОБА_2 .

В свою чергу, ОСОБА_2 , згідно трудового договору № 14 від 01.05.2017 року, працювала диспетчером-експедитором, отримувала мінімальну заробітну плату (травень 2017 3200 грн), за місцем роботи та за місцем проживання характеризувалася позитивно до адміністративної відповідальності не притягувалася, має шкідливу звичку - палить.

В судовому засіданні ОСОБА_2 не заперечувала, що вона під час шлюбу з ОСОБА_1 мала позашлюбні стосунки з ОСОБА_7 , з яким створила сім`ю під час розгляду даної справи.

Встановлено, що малолітня ОСОБА_8 з народження проживала в квартирі АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 самовільно, без погодження з батьком, забравши дитину з вказаної квартири, винаймала житло та мешкала в ньому з дочкою та ОСОБА_7 , постійного місця проживання не мала.

У суді апеляційної інстанції установлено, що дитина значно більше прихильна до батька, має з ним більш тісний емоційний зв`язок та виявляє бажання проживати разом із ним.

Зібрані у справі докази свідчать про те, що ОСОБА_1 на відміну від матері, спроможний забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також має необхідний для такого розвитку рівень життя, має достатній, стабільний дохід та належні житлово-побутові умови для розвитку дитини, виявляє більшу увагу до дитини, отже належним чином відноситься до своїх батьківських обов`язків.

В свою чергу, ОСОБА_2 , на думку суду, не переймається своєю моральною поведінкою, яка впливає на виховання дочки. Судом достовірно встановлено, що ОСОБА_2 не має стабільного доходу, під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , мала позашлюбні відносини з іншим чоловіком, не маючи власного житла, мешкає на зйомних квартирах, що не може забезпечити дитині належних умов для її виховання та розвитку у стійкому середовищі.

Колегія суддів не може взяти до уваги наявні в матеріалах справи висновки органів опіки та піклування, в яких рекомендовано визначити місце проживання дитини з матір`ю, оскільки відповідно до цивільно-процесуального законодавства жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, висновок органу опіки і піклування не може мати переваги над іншими доказами, а судом належно його оцінено в сукупності з іншими доказами.

З урахуванням викладеного, керуючись положеннями Конвенції про права дитини (в якій реалізовано принцип домінанти інтересів дитини над усіма іншими), ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, з урахуванням встановлених обставин справи, зокрема, ставлення матері та батька до своїх батьківських обов`язків, інтересів дитини, уваги і турботи батьків, для забезпечення розвитку дитини в спокійному та стійкому середовищі, в атмосфері любові, емоційної стабільності та матеріальної забезпеченості, а також ураховуючи особливу прихильність дитини, бажання дитини проживати з батьком, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність визначення місця проживання малолітньої дитини, за постійним місцем проживання батька ОСОБА_1 .

Колегія суддів звертає увагу, що клопотання сторін про надання нових доказів не приймаються, оскільки вони стосуються обставин, які мали місце після вирішення справи судом першої інстанції.

Переглядаючи справу, суд апеляційної інстанції дотримується вказівок, що містяться в постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у цій справі, які відповідно до статті 417 ЦПК України є обов`язковими для судів першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч. 2 ст. 374, ч. 1 п. 1, 3 ст. 376, 382-384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 01 вересня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про залишення проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю дитини відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки та піклування виконавчого комітету Київської районної у м.Полтаві ради, орган опіки та піклування виконавчого комітету Подільської районної у м.Полтаві ради, орган опіки та піклування Великобагачанської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком дитини задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком дитини ОСОБА_1 .

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 9 грудня 2019 року

Головуючий-суддя О.О. Панченко

Судді: П.С. Абрамов

В.П. Пікуль