Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 140/1667/16-ц

провадження № 61-21477св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Немирівська державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 09 березня 2017 року у складі колегії суддів: Луценка В. В., Денишенко Т. О., Сопрун В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом.

В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її бабуся та мати відповідача ОСОБА_7, після смерті якої відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку з господарчими будівлями по АДРЕСА_1

04 квітня 1995 року ОСОБА_6 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7 та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом.

Взимку 2016 року ОСОБА_4 дізналася про те, що ОСОБА_7 залишила заповіт на належне їй майно на її ім'я та звернулася до Байраківської сільської ради, де отримала дублікат заповіту.

Враховуючи наведене ОСОБА_4 просила визнати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім'я ОСОБА_6, недійсним.

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 07 грудня 2016 року в складі судді Слободяник Т. В. позов ОСОБА_8 задоволено. Визнано свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Немирівської державної нотаріальної контори 04 квітня 1995 року на ім'я ОСОБА_6 на майно померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7, недійсним. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 5 528,20 грн судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_6 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом не маючи на це права через існування заповіту.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 09 березня 2017 року рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 07 грудня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 606,32 грн судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_4 пропустила строк на звернення з заявою про прийняття спадщини, а тому право на отримання спадщини за законом перейшло до ОСОБА_6, який і отримав свідоцтво про право на спадщину.

У касаційній скарзі, поданій 29 березня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду Вінницької області від 09 березня 2017 року і залишити в силі рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 07 грудня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду є незаконним, ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом не маючи на те права, оскільки існував заповіт, складений спадкодавцем на ім'я позивача. Вона на день стерті ОСОБА_7 була неповнолітньою і досягла повноліття лише через два дні після закінчення шестимісячного строку на прийняття спадщини, а тому самостійно не могла звернутися із заявою про прийняття спадщини в установлений законом строк. Рішення суду першої інстанції є законним і справедливим.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Немирівського районного суду Вінницької області.

17 липня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_6 на касаційну скаргу, мотивовані тим, що рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, доводи касаційної скарги є необґрунтованими.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегія суддів дійшла висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1301 ЦК Українисвідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_7, після смерті якої відкрилася спадщина на житловий будинок з господарчими будівлями по АДРЕСА_1

На час смерті ОСОБА_7 відповідач проживав разом зі спадкодавцем в АДРЕСА_1

04 квітня 1995 року ОСОБА_6 звернувся до Немирівської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_7 та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на її (спадкова справа №116/1995).

За життя ОСОБА_7 заповіла все належне їй майно ОСОБА_4

ОСОБА_10 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 до нотаріальної контори не зверталася.

Оскільки спадщина після смерті ОСОБА_7 відкрилася до набрання чинності ЦК України 2004 року, суди обґрунтовано застосували до спірних правовідносин норми ЦК УРСР 1963 року.

Строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину (частина перша статті 550 ЦК УРСР).

Суди встановили, що ОСОБА_4 спадщину після смерті ОСОБА_7 не прийняла.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову, оскільки стосовно ОСОБА_4 як неповнолітньої, а в наступному і нею самою у повнолітньому віці, не було здійснено дій щодо виконання вимог статті 549 ЦК УРСР, відтак позивач спадщину не прийняла та пропустила строк для прийняття спадщини, питання про продовження їй строку для прийняття спадщини не ставить, належних та допустимих доказів того, що свідоцтво про право на спадщину за законом видано з порушенням вимог закону, не надала.

Оскаржуване рішення апеляційного суду містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України (у чинній на час розгляду справи в суді редакції) щодо законності й обґрунтованості. Апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України (у чинній на час розгляду справи в суді редакції), правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Аргументи касаційної скарги на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення апеляційного суду не впливають, висновки суду апеляційної інстанції не спростовують.

В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Частиною першої статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 09 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.М. Коротун

В. І. Крат