Дата документу 11.12.2019 Справа № 334/4780/15-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/4780/15 Головуючий у 1 інстанції Ісаков Д.О.
Провадження № 22-ц/807/3625/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк розвитку» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 жовтня 2016 року у справі за позовом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в Публічному акціонерному товаристві «Всеукраїнський Банк розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Всеукраїнський Банк розвитку» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначено, що між Банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір IKCASHSHG.131223.001 від 03 червня 2013 року, за умовами якого Банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 13200,00 грн. строком до 02 червня 2016 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі - 0,001% річних та комісією за надання кредитних коштів у розмірі 4,00 % від суми кредиту по договору, щомісяця. А ОСОБА_1 зобов`язався щомісячно, в період сплати, передбачений кредитним договором, надавати Банку кошти (щомісячні платежі) для погашення заборгованості у розмірі встановленого графіком погашення, зазначеного в п. 2.5. кредитного договору.

Банк свої зобов`язання за вищезазначеним кредитним договором виконав, надав ОСОБА_1 кредит у вищезазначеному розмірі, що підтверджується заявою на видачу готівки № 195074 від 03 червня 2013 року на суму 12000,00 грн. та меморіальним ордером № 18290828 від 03 червня 2013 року на суму 1200,00 грн.

Однак, ОСОБА_1 свої зобов`язання за вищезазначеним кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку із чим утворилася заборгованість.

Уточнивши свої позовні вимоги, просило суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором IKCASHSHG.131223.001 від 03 червня 2013 року станом на 18.03.2016 року у сумі 52418,47 грн., яка складається із поточної заборгованості по тілу кредиту - 904,57 грн.; простроченої заборгованості по кредиту - 9174,88 грн.; простроченої заборгованості за процентами - 3394,95 грн., простроченої заборгованості за комісією по кредиту - 12219,71 грн.; суми штрафів та пені - 26733,36 грн., від сплати якої на користь Банку відповідач у добровільному порядку ухиляється.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 жовтня 2016 року у задоволенні позову Банку у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй апеляційній скарзі просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвали нове рішення, яким стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № IKCASHSHG.131223.001 від 03.06.2013 року у розмірі 52418,47 грн.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 03 серпня 2017 року апеляційну скаргу задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 жовтня 2016 року у цій справі скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Всеукраїнський Банк розвитку" заборгованість за кредитним договором IKCASHSHG. 131223.001 від 03 червня 2013 року станом на 18.03.2016 року у сумі 50910,24 грн., яка складається із поточної заборгованості по тілу кредиту - 904,57 грн.; простроченої заборгованості по кредиту - 9174,88 грн.; простроченої заборгованості за процентами - 3394,95 грн., простроченої заборгованості за комісією по кредиту - 12219,71 грн.; суми пені - 25225,13 грн.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 у дохід держави судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи судом першої інстанції у розмірі 1338,35 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ "Всеукраїнський Банк розвитку" судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи апеляційним судом у розмірі 1472,19 грн.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 03 серпня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на те, що рішення суду оскаржено скаржником лише в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , тому колегією суддів рішення суду в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 не переглядається.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За нормами ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що банком не доведено факт надання та погашення кредиту, неможливо достовірно визначити наявність заборгованості та суму, яка підлягає до стягнення.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 03 червня 2013 року між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № IKCASHSHG.131223.001, за умовами якого банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 13 200,00 грн. строком до 02 червня 2016 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,001 % річних та комісією за надання кредитних коштів у розмірі 4,00 % від суми кредиту по договору, щомісяця, а ОСОБА_1 зобов`язався щомісячно, в період сплати, передбачений кредитним договором, надавати банку кошти (щомісячні платежі) для погашення заборгованості у розмірі встановленого графіком погашення, зазначеного в пункті 2.5. кредитного договору.

Банк надав ОСОБА_1 кредит у вищезазначеному розмірі, що підтверджується заявою на видачу готівки від 03 червня 2013 року № 195074 на суму 12 000,00 грн. та меморіальним ордером від 03 червня 2013 року № 18290828 на суму 1 200,00 грн.

Оригінал вищезазначеного кредитного договору сторін на виконання вимог ухвали суду першої інстанції від 11 травня 2016 року у цій справі надавався банком та був оглянутий судом першої інстанції.

Згідно п.1.2 кредитного договору, кредит надається в сумі 13 200,00 грн. на наступні цілі: в розмірі 12 000, 00 грн. на споживчі потреби; в розмірі 1 200,00 грн. з метою оплати винагороди банку за надання фінансового інструменту.

Положеннями підпункту 3.2.2 пункту 3.2 кредитного договору визначено, що банк зобов`язаний в термін до 5 (п`яти) банківських днів з дати отримання банком заяви позичальника про перерахування кредиту на поточний рахунок вказаний позичальником на підставі його письмової заяви перерахувати кошти або здійснити видачу готівки через касу банку в день підписання кредитного договору.

Відповідно до п.7.1 кредитного договору, договір набуває чинності з дати його підписання та діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором.

У пунктом 7.3 кредитного договору зазначено, що припинення дії даного договору здійснюється відповідно до діючого законодавства.

Відповідно до п. 8.6 кредитного договору сторони погодили, що строк позовної давності до вимог за цим договором (в тому числі щодо стягнення неустойки) становить 10 років.

З матеріалів справи вбачається, що 18 лютого 2015 року Банк надіслав ОСОБА_1 вимогу сплати № 11/82, у якій повідомив про порушення відповідачем термінів виконання зобов`язань за кредитним договором та надав розрахунок, відповідно до якого станом на 17 лютого 2015 року заборгованість становить 20 588,40 грн., з них: заборгованість за кредитом 5675,53 грн., прострочена заборгованість за кредитом 4 403,92 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 0,1 грн., прострочена заборгованість по процентам за користування кредитом 755,99 грн., заборгованість за комісією 0 грн., прострочена заборгованість за комісією 5 346,71 грн., пеня 4 406,24 грн. Банк повідомив, що змінює умови договору та вимагає дострокового повернення кредиту, сплати винагороди та відсотків за його користування та виконання інших зобов`язань передбачених кредитним договором в строк до 19 березня 2015 року, але не пізніше 30 календарних днів з дати одержання цього повідомлення. Відповідно до рекомендованого повідомлення вимога вручена ОСОБА_1 23 лютого 2015 року (Том 1, а.с. 17,17 зв.).

За приписами статей 525,526.530 ЦК України зобов`язання мають виконуватись у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч.2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України (Позика).

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Положеннями ч.2 ст. 1050 ЦК України визначено, що якщо договором позики встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За приписами ст.. 526, ч.1 ст. 530, ст.. 610 та ч.1 ст. 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема, щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до ст.. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Колегією суддів встановлено та з матеріалів справи вбачається, банк змінив строк дії кредитного договору, пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту. Після того, як кредитор направив боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив термін повернення кредиту, передбачений кредитним договором. Після припинення дії кредитного договору у кредитора відсутні підстави для нарахування процентів і пені.

Згідно наданого позивачем розрахунку, станом на 17 лютого 2015 року заборгованість ОСОБА_1 перед Банком становить 20 588,40 грн., з них: заборгованість за кредитом 5675,53 грн., прострочена заборгованість за кредитом 4 403,92 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 0,1 грн., прострочена заборгованість по процентам за користування кредитом 755,99 грн., заборгованість за комісією 0 грн., прострочена заборгованість за комісією 5 346,71 грн., пеня 4 406,24 грн.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі закінчення строку кредитування або пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Вказане узгоджується з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року, справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18.

У разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України строк повернення неохопленої попередніми періодами заборгованості за кредитним договором вважається таким, що настав, а право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12).

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на зазначене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, комісію, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Вимоги уточненої позовної заяви щодо стягнення заборгованості за комісією у розмірі 12 219,71 грн. не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк чи споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Встановивши в кредитному договорі сплату комісії (4 %) за надання кредитних ресурсів, що нараховується на суму кредиту одночасно з відсотками та 1 200,00 грн. винагороди банку за надання фінансового інструменту, Банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. Позивач фактично нараховував комісію за ту саму послугу, за яку відповідач повинен сплатити згідно з договором відсотки.

У зв`язку з вищевикладеним, суд першої інстанції мав виходити при вирішенні цієї справи із презумпції правомірності правочину вищезазначеного кредитного договору сторін.

Оскільки, в силу вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсність вищезазначеного кредитного договору сторін прямо не встановлена законом.

В силу вимог ст. 627 ч. 1 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

ОСОБА_1 у цій справі зустрічних позовних вимог про визнання вищезазначеного кредитного договору недійсним, у тому числі з підстав порушення будь-яких його прав, як споживача, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів» та зокрема ст. 11 останнього, не заявляв та вони судом не розглядались та не вирішувались у цій справі.

Крім того, ОСОБА_1 у матеріали цієї справи не надав належних, допустимих доказів того, що вищезазначений кредитний договір сторін визнаний недійсним за будь-яким рішенням будь-якого суду в іншій справі.

В силу вимог ст. 629 ЦК України чинний договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За таких обставин, доводи Банку, як особи, яка подала апеляційну скаргу, частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.ст. 263-264 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості.

Тому, апеляційну скаргу Банку слід задовольнити частково; рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 жовтня 2016 року у цій справі скасувати; та прийняти постанову, якою позов Банку задовольнити частково стягнувши суму заборгованості з урахуванням пред`явленої Банком вимоги 17.02.202015 року у сумі 15 241 грн. 68 коп., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 5 675 грн. 53 коп., прострочену заборгованість за кредитом 4 403,92 грн., прострочену заборгованість по процентам за користування кредитом 755,99 грн., пеню - 4 406,24 грн., в решті позову відмовити.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хаджинастасиу проти Греції», національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кузнецов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 у дохід держави слід стягнути судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи судом першої інстанції, від сплати яких позивач був звільнений в силу вимог чинного на час подачі ним вищезазначеного позову до суду першої інстанції Закону України «Про судовий збір», пропорційно до суми задоволених позовних вимог Банку у розмірі 400 грн. 68 коп. (розрахунок: судовий збір при подачі позову до суду першої інстанції, від сплати якого Банк був звільнений, у розмірі 1378,00 грн. * суму задоволених позовних вимог Банку 15 241,68 грн./ суму заявлених Банком позовних вимог 52418,47 грн.).

Також в разі часткового задоволення апеляційної скарги Банку при вищевикладених обставинах, на виконання вимог ст. 141 ч.ч. 1, 13 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь Банку слід стягнути понесені останнім судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи апеляційним судом, зокрема у вигляді судового збору, сплаченого Банком при подачі вищезазначеної апеляційної скарги (т.с. 1 а.с. 201), пропорційно до суми задоволених позовних вимог Банку у розмірі 440 грн. 75 коп. (розрахунок: судовий збір, сплачений Банком при подачі вищезазначеної апеляційної скарги, у розмірі 1515,80 грн. * суму задоволених позовних вимог Банку 15241,68 грн./сума заявлених Банком позовних вимог 52418,47 грн.).

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376,381,382,384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк розвитку» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 жовтня 2016 року у цій справі скасувати та прийняти постанову наступного змісту.

Позов Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в Публічному акціонерному товаристві «Всеукраїнський Банк розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк розвитку» заборгованість за кредитним договором IKCASHSHG31223.001 від 03 червня 2013 року станом на 17.02.2015 року у сумі 15 241 грн. 68 коп., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 5 675 грн. 53 коп., прострочену заборгованість за кредитом 4 403,92 грн., прострочену заборгованість по процентам за користування кредитом 755,99 грн., пеню - 4 406,24 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 у дохід держави судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи судом першої інстанції у розмірі 400 грн. 68 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Всеукраїнський Банк розвитку» судові витрати пов`язані із розглядом цієї справи апеляційним судом у розмірі 440 грн. 75 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 грудня 2019 року.

Головуючий

Судді: