Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 369/11067/16-ц

провадження № 61-29593св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Укртранснафта»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 травня 2017 року у складі судді Ковальчук Л. М. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 16 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Сушко Л. П., Кашперської Т. Ц., Яворського М. А., у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укртранснафта» про поновлення строку звернення до суду, визнання недійсною угоди про припинення трудового договору за угодою сторін, визнання незаконним і скасування наказу про звільнення за угодою сторін, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що у вересні 2001 року він був прийнятий на роботу до ПАТ «Укртранснафта» про що було видано наказ про прийняття на посаду начальника служби транспорту управління справами від 24 вересня 2001 року № 30-к. 10 травня 2011 року між ним і відповідачем було підписано строковий трудовий договір та прийнято його на посаду начальника транспортного відділу. Наказом від 15 січня 2016 року № 29-к з 16 січня 2016 року його було переведено на посаду начальника відділу організації транспортного обслуговування апарату управління Управління автотранспортного забезпечення. При цьому його контракт було продовжено до 31 березня 2016 року. У зв`язку з організаційними змінами на підприємстві його контракт було знову переукладено до 29 квітня 2016 року. 25 квітня 2016 року його запросив до себе начальник управління кадрів Корнєв М. М. і попросив підписати заяву про звільнення з роботи, мотивуючи необхідністю, нічого не пояснюючи. При цьому, він запевнив, що контракт з ним буде продовжено, так як він був відповідальним працівником зі значним трудовим стажем на підприємстві, а також мав право на переважне залишення на роботі як особа з інвалідністю другої групи та особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1-ої категорії. В силу того, що він пропрацював на даному підприємстві багато років і мав певний авторитет та довіру в колективі, відповідно, аналогічно, на довірливих відносинах ставився і до своїх колег. Так, він підписав заяву про звільнення на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України від 25 квітня 2016 року та угоду про звільнення від 25 квітня 2016 року. Таким чином, посадові особи ПАТ «Укртранснафта» навмисно ввели його в оману щодо його прав і обов`язків, пообіцявши подальшу трудову співпрацю. Він фактичної згоди на припинення трудових відносин загалом і звільнення з роботи не надавав. У зв`язку з цим підписання даного правочину було вільним, однак, враховуючи вчинений обман зі сторони працівників підприємства, вчинення даного правочину не відповідало його внутрішній волі. Враховуючи викладене, існує необхідність у визнанні недійсним правочину, а саме угоди про припинення трудового договору, укладеного між ним та ПАТ «Укртранснафта», за угодою сторін від 25 квітня 2016 року. Першим робочим днем після відпустки був 16 травня 2016 року. Вийшовши в цей день на роботу його ні про що не попереджали і не повідомляли. В кінці робочого дня його запросив до себе начальник управління кадрів Корнєв М. М. , віддав трудову книжку і повідомив про звільнення з роботи нібито за угодою сторін, на підставі вимог пункту 1 статті 36 КЗпП України, про що видано наказ від 26 квітня 2016 року № 119-к, і також надав на ознайомлення вищевказаний наказ.

Також позивач ОСОБА_1 зазначав, що 16 червня 2016 року його представником адвокатом Кривошеєм О. Ю. була подана позовна заява від 16 червня 2016 року до Києво-Святошинського районного суду Київської області за позовом до ПАТ «Укртранснафта» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу. По даній справі було відкрито провадження і призначено розгляд, про що Києво-Святошинським районним судом Київської області була винесена ухвала від 17 червня 2016 року. На судові засідання по даній справі, які були призначені на 06 жовтня 2016 року і 18 листопада 2016 року, його представник не мав можливості з`явитись з поважних причин. Крім того, з 05 жовтня 2016 року по 25 листопада 2016 року ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні в медичному центрі «Здоров`я столиці», що підтверджується заключенням від 28 листопада 2016 року. Це стало перешкодою в його особистій явці в судові засідання, які були призначені по даній справі. Однак, 18 листопада 2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області виніс ухвалу від 18 листопада 2016 року, якою позовну заяву до ПАТ «Укртранснафта» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу залишено без розгляду у зв`язку з неявкою його, як позивача, та його представника. Враховуючи поважність причин його відсутності і його представника адвоката Кривошея О. Ю. на судових засіданнях 06 жовтня 2016 року та 18 листопада 2016 року, позивач ОСОБА_1 вважав за необхідне просити суд поновити строк звернення до суду з даним позовом до ПАТ «Укртранснафта» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

У зв`язку з цим та з урахуванням збільшення позовних вимог позивач ОСОБА_1 просив поновити строк на звернення до суду з позовом до ПАТ «Укртранснафта» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, визнати недійсною угоду про припинення трудового договору за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України від 25 квітня 2016 року, укладену між ОСОБА_1 і ПАТ «Укртранснафта», визнати незаконним та скасувати наказ від 26 квітня 2016 року № 119-к про звільнення за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України ОСОБА_1 з посади начальника відділу організації транспортного обслуговування апарату управління Управління транспортного забезпечення ПАТ «Укртранснафта», поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу організації транспортного обслуговування апарату управління Управління транспортного забезпечення ПАТ «Укртранснафта», стягнути з ПАТ «Укртранснафта» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 406 655,28 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 травня 2017 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 16 серпня 2017 року, у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог чинного законодавства України, а тому підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі, визнання недійсною угоди про припинення трудового договору за угодою сторін, визнання незаконним і скасування наказу про звільнення за угодою сторін і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу немає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої та ухвалу апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі № 369/11067/16-ц і витребувано її з Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.

05 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанції не повно з`ясували обставини справи, що підтверджені наявними в матеріалах справи доказами. Вказує, що його звільнення було не законним, оскільки його було введено в оману посадовими особами ПАТ «Укртранснафта».

Заперечення на касаційну скаргу

У жовтні 2017 року ПАТ «Укртранснафта» подало заперечення на касаційну скаргу, у яких просить залишити рішення суду першої та ухвалу апеляційної інстанцій без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що наказом голови правління відкритого акціонерного товариства «Укртранснафта» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» від 24 вересня 2001 року № 30-к ОСОБА_1 призначено з 26 вересня 2001 року на посаду начальника служби транспорту управління справами відкритого акціонерного товариства «Укртранснафта» з посадовим окладом згідно з штатним розписом з випробувальним терміном два місяці (а. с. 14).

Наказом голови правління ПАТ «Укртранснафта» від 10 травня 2011 року № 76-К ОСОБА_1 прийнято на роботу з 10 травня 2011 року на посаду начальника транспортного відділу за строковим трудовим договором до 11 травня 2012 року включно.

Наказом голови правління ПАТ «Укртранснафта» від 25 квітня 2012 року продовжено термін дії строкового трудового договору, укладеного з ОСОБА_1 начальником транспортного відділу по 10 травня 2013 року включно у зв`язку з сімейними обставинами (а. с. 49).

Наказом голови правління ПАТ «Укртранснафта» від 29 квітня 2013 року продовжено термін дії строкового трудового договору, укладеного з ОСОБА_1 , начальником транспортного відділу, по 31 жовтня 2013 року включно у зв`язку з сімейними обставинами, із збереженням посадового окладу та встановлених надбавок (а. с. 51).

Наказом голови правління ПАТ «Укртранснафта» від 29 жовтня 2013 року продовжено термін дії строкового трудового договору, укладеного з ОСОБА_1 , начальником транспортного відділу, по 30 квітня 2014 року включно у зв`язку з сімейними обставинами, із збереженням посадового окладу та встановлених надбавок (а .с. 53).

Наказом голови правління ПАТ «Укртранснафта» від 23 квітня 2014 року продовжено термін дії строкового трудового договору, укладеного з ОСОБА_1 , начальником транспортного відділу, по 31 грудня 2014 року включно у зв`язку з сімейними обставинами, із збереженням посадового окладу та встановлених надбавок (а. с. 55).

Наказом голови правління ПАТ «Укртранснафта» від 17 грудня 2014 року продовжено термін дії строкового трудового договору, укладеного з ОСОБА_1 , начальником транспортного відділу, по 31 грудня 2015 року включно у зв`язку з сімейними обставинами, із збереженням посадового окладу та встановлених надбавок (а. с. 57).

Наказом генерального директора ПАТ «Укртранснафта» від 25 грудня 2015 року продовжено термін дії строкового трудового договору, укладеного з ОСОБА_1 , начальником транспортного відділу, по 31 березня 2016 року включно у зв`язку з сімейними обставинами, із збереженням посадового окладу та встановлених надбавок (а. с. 59).

Згідно витягу з наказу генерального директора ПАТ «Укртранснафта» від 15 січня 2016 року № 29-К ОСОБА_1 , начальника транспортного відділу, переведено з 16 січня 2016 року на посаду начальника відділу організації транспортного обслуговування апарату управління Управління автотранспортного забезпечення із збереженням посадового окладу та встановленої надбавки до посадового окладу за строковим трудовим договором по 29 квітня 2016 року включно (а. с. 61).

Наказом генерального директора ПАТ «Укртранснафта» від 26 квітня 2016 року № 78-ВП ОСОБА_1 , начальнику відділу організації транспортного обслуговування апарату управління Управління автотранспортного забезпечення надано щорічну відпустку за період роботи з 10 травня 2015 року по 09 травня 2016 року на 1 календарний день (всього на 14 календарних днів) з 28 квітня по 14 травня 2016 року включно, із виплатою одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення відповідно до п. 5.15 Колективного договору ПАТ «Укртранснафта» від 18 грудня 2015 року (а. с. 63).

25 квітня 2016 року ОСОБА_1 подав заяву на ім`я генерального директора ПАТ «Укртранснафта», в якій просив звільнити його з роботи 16 травня 2016 року відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України (угода сторін) у зв`язку з досягненням згоди з роботодавцем щодо припинення його трудового договору. В заяві вказано, що ОСОБА_1 будь-яких фінансових, майнових та інших претензій до роботодавця, пов`язаних з його працевлаштуванням та звільненням з роботи з товариства, не має. Матеріальні цінності (майно) роботодавця, що були видані йому під розпис, зобов`язується повернути в його останній робочий день. Остаточний розрахунок та виплату всіх сум, що належать йому у зв`язку з його звільненням, просив провести 23 травня 2016 року. В заяві вказано, що дана заява підписана ним власноручно без будь-якого примусу (в тому числі психологічного тиску) з боку роботодавця (а. с. 66).

Наказом генерального директора ПАТ «Укртранснафта» від 26 квітня 2016 року № 119-К ОСОБА_1 , начальника відділу організації транспортного обслуговування апарату управління Управління автотранспортного забезпечення звільнено з роботи 16 травня 2016 року за угодою сторін, на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України. В наказі вказано, що головному бухгалтеру Клименку К. В. необхідно забезпечити проведення розрахунку по заробітній платі за фактично відпрацьований час та виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку в кількості 19 календарних днів (а. с. 65).

26 квітня 2016 року на підставі заяви позивача ОСОБА_1 про надання відпустки було видано наказ ПАТ «Укртранснафта» № 78-ВП, яким ОСОБА_1 було надано відпустку з 28 квітня 2016 року по 14 травня 2016 року.

27 квітня 2016 року ОСОБА_1 у зв`язку з наступним звільненням були передані Лаврушку П. М. матеріальні цінності ПАТ «Укртранснафта», які зазначені в накладних-вимогах на відпуск (внутрішнє переміщення) матеріалів від 27 квітня 2016 року № 2 та від 27 квітня 2016 року № 89 (а. с. 69-71).

Після виходу з відпустки 16 травня 2016 року у зв`язку з звільненням ОСОБА_1 передав Лаврушку П. М. матеріальні цінності, які зазначені в актах приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів від 16 травня 2016 року (а. с. 72-86).

Цього ж дня 16 травня 2016 року ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника відділу організації транспортного обслуговування апарату управління Управління автотранспортного забезпечення за угодою сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України), а також видано трудову книжку, про що свідчить особистий підпис ОСОБА_1 в книзі обліку трудових книжок і вкладишів до них (а. с. 68).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої та ухвала апеляційної інстанції без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частини перша та друга статті 58 ЦПК України 2004 року).

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення (частина друга статті 212 ЦПК України 2004 року).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина друга статті 59 ЦПК України 2004 року).

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Відповідно частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Підставою для укладення строкового трудового договору на вимогу працівника є його заява про прийняття на роботу, в якій вказуються обставини або причини, що спонукають працівника найматися на роботу за строковим трудовим договором, а також строк, протягом якого він працюватиме.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.

Відповідно до статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Слід зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємств, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

При домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

З огляду на наведене, Верховний Суд вважає, що судом першої та апеляційної інстанції було правильно установлені фактичні обставини справи, на підставі яких зроблені обґрунтовані висновки, що звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог чинного законодавства України, а тому відсутні підстави для поновлення ОСОБА_1 на роботі, визнання недійсною угоди про припинення трудового договору за угодою сторін, визнання незаконним і скасування наказу про звільнення за угодою сторін і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи позивача про те, що суд не звернув увагу на те, що він фактичної згоди на звільнення з роботи не давав, не заслуговують на увагу, оскільки заява позивача ОСОБА_1 про звільнення за угодою сторін містить дату її складання, тобто 25 квітня 2016 року, підпис позивача та підпис відповідача в особі генерального директора ПАТ «Укртранснафта» Гавриленка М. М., підставу звільнення - угода сторін і дату звільнення - 16 травня 2016 року, тобто сторони досягли домовленості про дату та підстави припинення трудового договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішення суду першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків рішення суду першої та апеляційної інстанцій.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанцій залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 16 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська