Провадження № 2/760/2881/19
Справа № 760/4084/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2019 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Букіної О.М.

при секретарі - Кривулько С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Національний депозитарій України» про стягнення заборгованості із заробітної плати, проведення повного розрахунку при звільненні та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом і просить суд:

-стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національний депозитарій України» на користь ОСОБА_1 заборгованість несплаченого розміру заробітної плати з оплати щорічних відпусток в розмірі 7351,10 грн.;

-стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національний депозитарій України» на користь ОСОБА_1 заборгованість несплаченого розміру заробітної плати з виплат у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності в розмірі 23766,22 грн.;

-стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національний депозитарій України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час розрахунку при звільненні за період з 21.03.2017 по 30.01.2019 у розмірі 335324,00 грн., що підлягає збільшенню на день фактичного розрахунку.

Свої вимоги обгрунтовує тим, що з 01.09.1999 працювала в ПАТ «Національний депозитарій України» на посаді головного бухгалтера, з 07.11.2006 на посаді в.о.заступника Голови Правління, з 14.09.2007 - заступника Голови Правління, з 02.06.2014 переведено на посаду директора з економіки.

Згідно з наказом ПАТ «НДУ» від 24.04.2015 № 50-К, ОСОБА_1 була звільнена на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вказує, що згідно з рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 02.12.2015 в частині поновлення на роботі, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 02.02.2016 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.06.2016, звільнення було визнано незаконним.

Зазначає, що відповідачем видано наказ від 02.03.16 № 28-К, яким ОСОБА_1 11.03.2016 поновлено на роботі на іншу посаду, ніж та, з якої була звільнена, і тільки 22.08.2016 поновлено на посаді директора з економіки.

Відповідно до рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 27.06.2018 з урахування ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 11.12.2018 про виправлення описки, залишеним в силі у відповідній частині постановою Київського апеляційного суду від 31.10.2018, було стягнуто з ПАТ «Національний депозитарій України» 26688, 57 грн. компенсації невикористаної щорічної відпустки та 129935, 26 грн. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Вказує, що відповідно до наказу від 20.03.2017 № 124 - К ОСОБА_1 повторно було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач вважає, що оскільки вказаним вище рішенням суду встановлено факт заборгованості відповідача перед позивачем під час звільнення 20.03.2017 то відповідно, відповідач має виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Також позивач вважає, що враховуючи рішення суду від 27.06.2018 підлягають перерахунку суми виплат під час збереження заробітної плати, зокрема, оплати відпусток та виплат у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності.

Так, на думку позивача підлягають перерахунку суми оплати щорічних та соціальних відпусток, наданих у період з 11.03.2016 до 20.03.2017, зокрема: згідно з наказом №76-К від 01.07.2016 надано 10 днів відпустки та сума заборгованості складає 2 032,80 грн. згідно з заявами про надання щорічної відпустки №366 від 04.08.2016 та №408 від 19.08.2016 надано 20 днів відпустки та сума заборгованості складає 4214,40 грн., згідно з заявами про надання щорічної відпустки №521 від 21.10.2016 надано 5 днів відпустки та сума заборгованості складає 103,90 грн.

Вважає, що також підлягають перерахунку виплати у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, сплачених у період з 11.03.2016 до 20.03.2017, зокрема: згідно з лікарняними листами АГЯ№№344743, 345405 від 14.04.2016 та 30.04.2016 оплачено 6 днів непрацездатності, середньоденний заробіток відповідно до розрахунку відповідача склав 741,17 грн., проте, має складати 1096,19 грн. та сума заборгованості за 6 днів складає 2 130,12 грн.; згідно з лікарняним листом АГС№827997 від 23.05.2016 оплачено 10 днів непрацездатності, середньоденний заробіток відповідно до розрахунку відповідача склав 489,12 грн., проте, має складати 850,05 грн. та сума заборгованості за 10 днів складає 3 609,30 грн.; згідно з лікарняним листом АГХ№520607 від 07.06.2016 оплачено 6 днів непрацездатності, середньоденний заробіток відповідно до розрахунку відповідача склав 474,69 грн. проте, має складати 845,93 грн. та сума заборгованості за 6 днів складає 2 227,44 грн.; згідно з лікарняним листом АДА№313583 від 28.09.2016 оплачено 9 днів непрацездатності, середньоденний заробіток відповідно до розрахунку відповідача склав 686,10 грн., проте, має складати 1063,82 грн. та сума заборгованості за 9 днів складає 3 399,48 грн.; згідно з лікарняними листами АДА№№537129, 313919 від 06.10.2016 та 18.10.2016 оплачено 11 днів непрацездатності, середньоденний заробіток відповідно до розрахунку відповідача склав 672,83 грн., проте, має складати 1060,69 грн. та сума заборгованості за 11 днів складає 4266,46 грн.; згідно з лікарняним листом АДА№371455 від 28.11.2016 оплачено 12 днів непрацездатності, середньоденний заробіток відповідно до розрахунку відповідача склав 661,01 грн. проте, має складати 1060,20 грн. та сума заборгованості за 12 днів складає 4790,28 грн.; згідно з лікарняними листами АДА№№371515, 221407 від 13.12.2016 та 26.12.2016 оплачено 9 днів непрацездатності, середньоденний заробіток відповідно до розрахунку відповідача склав 638,64 грн., проте, має складати 1010,10 грн. та сума заборгованості за 9 днів складає 3343,14 грн.

З огляду на те, що на час звільнення заборгованість відповідача перед позивачем становила 187 741,15 грн., включаючи наявну несплачену заборгованість на суму 31117,32 грн., що включає в себе оплату щорічних відпусток у загальній сумі 7351,10 грн., виплат у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності в загальній сумі 23 766,22 грн. , заборгованість 26688,57 грн. компенсації невикористаної щорічної відпустки та 129935, 26 грн. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, з відповідача підлягає стягненню в порядку ст.117 КЗпП України середній заробіток за період з 21.03.2017-30.01.2019 у розмірі 335 324, 00 грн.

Враховуючи викладене, просить задовольнити позов.

30.01.2019 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 01.02.2019 справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

12.04.2019 до суду з Управління виконавчої дирекції фонду у м. Києві надійшли письмові пояснення. Зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 22 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», допомога по тимчасові непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення. Вказує, що згідно з відомостями Єдиної інформаційно - аналітичної системи та на підставі заяв - розрахунків, наданих ПАТ «Національний депозитарій України», робочими органами Управління були перераховані кошти для оплати матеріального забезпечення згідно з листками непрацездатності, зокрема ОСОБА_1

17.04.2019 до суду від ПАТ «Національний депозитарій України» надійшов відзив на позовну заяву. Вказує, що на момент нарахування та виплати позивачу суми за відпустки у періоді з 11.03.2016 до 20.03.2017 сума 129 935, 26 грн. не лише не була сплачена останній, а й обов`язок щодо її сплати у відповідача не виник, оскільки на той момент не було винесено рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 27.06.2018 по справі №760/20880/17, що набрало законної сили 31.10.2018. Зазначає, що на момент нарахування та виплати позивачу сум за відпустки у періоді з 11.03.2016 до 20.03.2017 відповідач керувався імперативними нормами Порядку № 100, відповідно до якого, суми за відпустки нараховуються виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи. Вважає, що при нарахуванні та виплаті позивачу сум за відпустки у періоді з 11.03.2016 до 20.03.2017 не було додаткової виплати на користь останньої у розмірі 129 935, 26 грн. Вважає, що у відповідача не було правових підстав включати до розрахунку розміру оплати щорічних відпусток інші суми, ніж ті, що були сплачені позивачу у розрахунковому періоді.

Крім того, відповідач вважає, що вимоги позивачки щодо перерахунку допомоги по листам непрацездатності не відповідають нормам законодавства щодо загальнообов`язкового державного соціального страхування та не підлягають задоволенню.

Також, зазначає, що вимога позивача щодо стягнення на її користь 26688,57 грн. компенсації невикористаної щорічної відпустки та 129935,26 грн. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі вже були сплачені ПАТ «Національний депозитарій України» на користь позивача.

З урахуванням наведеного, просить відмовити у задоволенні позову як необгрунтованого.

03.05.2019 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив. Зазначає, що відповідач ухиляється від обов`язку щодо розрахунку оплати праці всупереч нормам законодавства. Крім того, вважає, що роботодавець є відповідальним за призначення та виплату допомоги по тимчасовій непрацездатності, а тому є належним відповідачем по даній справі. Просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

22.05.2019 до суду від ПАТ «Національний депозитарій України» надійшли заперечення на відповідь на відзив. В своїх пояснення обгрунтовує підстави відмови у позові, зазначені у відзиві. Просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

24.05.2019 до суду від позивача надійшли письмові пояснення щодо заперечень відповідача на відповідь на відзив на позовну заяву. В поясненнях посилається на обставини справи та просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались.

Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що наказом ПАТ «Національний депозитарій України» від 24.04.2015 №50-К, ОСОБА_1 була звільнена на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України(а.с.31).

Згідно з рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 02.12.2015 в частині поновлення на роботі, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 02.02.2016 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.06.2016, звільнення було визнано незаконним.

Відповідно до наказу від 02.03.2016 № 28-К, скасовано наказ № 50-К від 24.04.2015 та підпункту 1.2 п. 1 наказу № 6-К від 12.01.2015 (а.с.35).

Разом з тим, відповідно до наказу від 20.03.2017 № 124 - К, ОСОБА_1 повторно було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.32).

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 27.06.2018 позов ОСОБА_1 було задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Національний депозитарій України» на користь ОСОБА_1 26 688, 57 грн. компенсації та 29271,23 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнуто з ПАТ «Національний депозитарій України» на користь ОСОБА_1 141358, 14 грн. середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі (а.с.38-42).

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 11.12.2018 виправлено описку в рішенні Солом`янського районного суду м. Києва від 27.06.2018 шляхом зазначення вірної суми, яка підлягає стягненню з ПАТ «Національний депозитарій України» за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі - 129935, 26 грн.(43).

Постановою Київського апеляційного суду від 31.10.2018 апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково.

Скасовано рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27.06.2018 у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ПАТ «Національний депозитарій України» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні даних позовних вимог.

В іншій частині рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27.06.2018 залишено без змін (а.с.47-49).

Позивач просить стягнути з ПАТ «Національний депозитарій України» на свою користь заборгованість несплаченого розміру заробітної плати з оплати щорічних відпусток у розмірі 7351,10 грн. за період з 11.03.2016 по 20.03.2017.

Відповідно до наказу № 76-К від 01.07.2016, надано ОСОБА_1 додатково оплачувану відпустку за 2016 рік тривалістю 10 календарних днів з 20.07.2016 по 29.07.2016 (а.с.71).

Відповідно до записки про надання щорічної відпустки № 366 від 04.08.2016, надано ОСОБА_1 основну відпустку 12 календарних днів та додаткову відпустку 2 календарні дні з 08.08.2016 по 21.08.2016 (а.с.74).

Відповідно до записки про надання щорічної відпуски № 521, надано ОСОБА_1 основну відпустку 5 календарних днів з 31.10.2016 по 04.11.2016 (а.с.80).

Так, позивач просить стягнути на свою користь кошти за щорічні відпустки в загальній сумі 7351,10 грн., оскільки на її думку відповідачем не вірно зроблено розрахунок з урахуванням належного середньоденного заробітку позивача.

Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлені Законом України "Про відпустки", регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» передбачені види відпусток і визначено, які саме відпустки відносяться до щорічних: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Згідно із ст.6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Згідно зі ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Статтею 24 Закону України «Про відпустки» визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Статтею 79 КЗпП України та ст.10 Закону України «Про відпустки» передбачений порядок і умови надання щорічних відпусток.

Відповідно до зазначених норм черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату працю», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Крім того, відповідно до положень ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 № 100, (далі - Порядок № 100) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Таким чином, відповідно до статті 236 КЗпП України, винесення ухвали про виплату особі середнього заробітку за час затримки виконання рішення передує та є підставою для виплати такого середнього заробітку роботодавцем. Отже, обов`язок роботодавця зі сплати середнього заробітку за час затримки виконання рішення виникає після винесення відповідної ухвали про виплату особі такого середнього заробітку.

Разом з тим, на момент нарахування та виплати позивачу суми за відпустки у періоді з 11.03.2016 до 20.03.2017 сума 129 935, 26 грн. не була сплачена та обов`язок щодо її сплати у відповідача не виник, оскільки на той момент не було ухвалено рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27.06.2018 по справі №760/20880/17, що набрало законної сили лише 31.10.2018.

Отже, на момент нарахування та виплати позивачу сум за відпустки у періоді з 11.03.2016 до 20.03.2017 ПАТ «Національний депозитарій України» керувався імперативними нормами Порядку № 100, відповідно до якого, суми за відпустки нараховуються виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи.

Оскільки при нарахуванні та виплаті позивачу сум за відпустки у періоді з 11.03.2016 до 20.03.2017 не було додаткової виплати на користь позивача у розмірі 129 935, 26 грн., то ПАТ «Національний депозитарій України» не мав права враховувати 129 935, 26 грн. при нарахуванні сум за відпустки.

Крім того, суд вважає, що у ПАТ «Національний депозитарій України» не було правових підстав включати до розрахунку розміру оплати щорічних відпусток інші суми, ніж ті, що були сплачені позивачу у розрахунковому періоді.

Також, норми чинного законодавства не містять норм, які б зобов`язували ПАТ «Національний депозитарій України» робити перерахунок вже оплачених щорічних відпусток, які були розраховані відповідно до вимог законодавства на момент вчинення відповідного розрахунку.

Як вбачається з постанови про закінчення виконавчого провадження № 57792544 від 26.12.2018, 129935, 26 грн., тобто визначена рішенням суду заборгованість, з вирахуванням податків та зборів, ПАТ «Національний депозитарій України» сплатило на користь ОСОБА_1 у добровільному порядку 23.11.2018 (а.с.46).

Отже, суд вважає, що середній заробіток за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі не може розглядатись як виплата за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток у розумінні пункту 3 згаданого Порядку№100, на який посилається позивач.

При цьому,суд звертає увагу, що відповідно до пункту 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема, одноразові виплати.

Єдине виключення з цього положення міститься у абзаці другому пункту 3 цього Порядку, який передбачає можливість включення до середнього заробітку одноразової винагороди за підсумками роботи за рік і за вислугу років.

Таким чином, вимога позивача щодо перерахунку суми оплати за відпустки у період з 11.03.2016 до 20.03.2017 та стягнення 7351,10 грн. є безпідставною, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Щодо стосується вимог про перерахунок виплат у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, то суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 22 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Згідно з абзацом другим частини 2 статті 22 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», за рахунок коштів роботодавця здійснюється оплата лише перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві.

При цьому, відповідно до абзацу першого частини 3 статті 22 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», допомога по тимчасовій непрацездатності по догляду за хворою дитиною віком до 14 років виплачується застрахованій особі з першого дня за рахунок Фонду, а не роботодавця.

Так, позивач просить стягнути на свою користь виплати у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю 23766,22 грн. згідно з лікарняними листами: АГЯ№№344743, 345405 від 14.04.2016 та 30.04.2016, АГС№827997 від 23.05.2016, АГХ№520607 від 07.06.2016, АДА№313583 від 28.09.2016, АДА№№537129, 313919 від 06.10.2016 та 18.10.2016, АДА№371455 від 28.11.2016, АДА№№371515, 221407 від 13.12.2016 та 26.12.2016.

Як вбачається з пояснень Фонду соціального страхування, на підставі заяв - розрахунків, наданих ПАТ «Національний депозитарій України», були перераховані кошти для оплати матеріального забезпечення за листками непрацездатності: АГЯ№344743 від 14.04.2016, АГХ№520607 від 07.06.2016, АДА№537129 від 06.10.2016. АДА№371455 від 28.11.2016, АДА№371515 від 13.12.2016, АДА№221407 від 26.12.2016 (а.с.142).

Отже, відповідно до ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» оплата зазначених вище листків непрацездатності здійснюється повністю Фондом соціального страхування, а не ПАТ «Національний депозитарій України».

Що стосується перерахунку виплат у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, проведених на підставі листків непрацездатності: АГЯ№345405 від 30.04.2016 - 3 дні, АГС№827997 від 23.05.2016 - 10 днів, АДА№313583 від 28.09.2016 - 9 днів, АДА№313919 від 18.10.2016 - 9 днів, слід зазначити наступне.

Відповідно до абзацу другого частини 2 статті 22 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 № 1266, сума страхових виплат застрахованій особі та оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця обчислюється шляхом множення суми денної виплати, розмір якої встановлюється у відсотках середньоденної заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) залежно від страхового стажу, якщо його наявність передбачена законодавством, на кількість календарних днів, що підлягають оплаті.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 1266 середньоденна заробітна плата (дохід, грошове забезпечення) обчислюється шляхом ділення нарахованої за розрахунковий період (12 календарних місяців) заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на яку нарахований єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або страхові внески на відповідні види загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - єдиний внесок та/або страхові внески), на кількість календарних днів зайнятості (відповідно до видів страхування - період перебування у трудових відносинах, виконання робіт (послуг) за цивільно-правовими договорами, проходження служби, провадження підприємницької або іншої діяльності, пов`язаної з отриманням доходу безпосередньо від такої діяльності) у розрахунковому періоді без урахування календарних днів, не відпрацьованих з поважних причин, - тимчасова непрацездатність, відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами, відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та шестирічного віку за медичним висновком, відпустка без збереження заробітної плати (далі - поважні причини).

Враховуючи зазначене, суд вважає, що вимога позивача щодо перерахунку допомоги по листам непрацездатності не підлягають задоволенню.

Що стосується вимог про стягнення з ПАТ «Національний депозитарій України» середнього заробітку за весь час розрахунку при звільненні за період з 21.03.2017 по 30.01.2019 у розмірі 335324,00 грн., то суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо в день звільнення працівник не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З точки зору закону заходи, встановлені ст. 117 КЗпП України, є відповідальністю роботодавця перед працівником в разі несвоєчасного розрахунку при звільненні.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Як вбачається з матеріалів справи, листами № 10/05 від 10.05.2017, від 19.12.2018, 21.12.2018 ОСОБА_1 зверталася до ПАТ «Національний депозитарій України» з вимогою про здійснення розрахунку та сплати коштів та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку (а.с.121-122, 124-125, 126-127).

Листом № 91 від 21.01.2019 ПАТ «Національний депозитарій України» було повідомлено ОСОБА_1 грошові виплати, які включають 26688,57 грн. компенсації та 129935,26 грн. середнього заробітку за час виконання рішення суду про поновленні на роботі були проведені у повному обсязі на підставі рішення суду від 27.06.2018, яке набрало законної сили.

Крім того,як вбачається з матеріалів справи, звільнення ОСОБА_1 20.03.2017 було законним,що підтверджується рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16.03.2018 та постановою Апеляційного суду міста Києва від 26.06.2018 по справі №760/7037/17.

До того ж, питання застосування до відповідача статті 117 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, в тому числі при оплаті 26688,57 грн. та 129935,26 грн. вже були предметом судового розгляду по справі.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене вище, оцінюючи наявні у справі докази у їх сукупності, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, а томуприходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.43, 55, 124 Конституції України, ст.47,115,116,117 КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», ст.ст.4,6 Закону України «Про відпустки», ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», п.7 Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», ст.ст. 3, 10, 11, 76, 81, 89, 141, 209, 229, 258-259, 263-265, 273 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Національний депозитарій України» про стягнення заборгованості із заробітної плати, проведення повного розрахунку при звільненні та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.М.Букіна