ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/866/19 Справа № 209/471/18 Суддя у 1-й інстанції - Решетник Т.О. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.,

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 вересня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2018 року до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 вересня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) суму боргу за договором позики від 02 жовтня 2017 року в сумі 8094,00 (вісім тисяч дев`яносто чотири) гривні 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 вересня 2018 року від інших учасників справ до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 02.10.2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_3 у ОСОБА_4 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири (а.с.43).

В пошуку квартири та підготовці документів ОСОБА_1 та продавцю допомагав ОСОБА_2 , який був присутній при укладенні договору купівлі-продажу зазначеної квартири.

Згідно розписки від 02 жовтня 2017 року, ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 у позику грошові кошти у розмірі 300 (триста) доларів США, які зобов`язалась повернути до 15 жовтня 2017 року, що підтверджується копією розписки, наданої позивачем та завіреної судом згідно оригіналу наданого під час судового засідання (а.с.7).

ОСОБА_1 в судовому засіданні суду першої інстанції підтверджено факт написання цієї розписки.

З матеріалів справи вбачається, що 09.02.2018 року на адресу ОСОБА_1 було направлено претензію про погашення заборгованості за договором позики від 02.10.2017 року у розмірі 8190,00 грн., що підтверджується копією претензії від 09.02.2018 року, копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення особисто адресату (а.с.9, 10).

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, викладені в ст.203 ЦК України.

Згідно з правилом ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини).

Зі змісту ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину.

Згідно із ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ст.ст.524, 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виражене та виконане у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. При цьому укладання окремого договору позики між сторонами спору, або нотаріальне посвідчення підпису боржника на розписці не обов`язкове.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 13 грудня 2017 року у справі за № 309/3458/14-ц.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч.1 ст. 1049 ЦК України).

Згідно із ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Із правової позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 08 червня 2016 року (справа № 6-1103цс16) вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Також, судом першої інстанції встановлено, що текст розписки ОСОБА_1 від 02.10.2017 р. містить безумовне та однозначне зобов`язання стосовно певної грошової суми на користь позивача від імені відповідачки, що підтверджується копією розписки ОСОБА_1 та поясненнями свідка ОСОБА_5 . Аналіз змісту розписки дає підстави стверджувати, що відповідачка визнала наявність боргу в певному розмірі станом на визначену дату, що свідчить про природу правових відносин між сторонами спору.

Розписка містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення, при цьому написана власноруч ОСОБА_1 .

Відповідно до вимог ст.545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями ст.545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Окрім того, оригінал розписки, наданий саме ОСОБА_2 , не містить надпису про повернення суми боргу, тому не має підстав для висновку про новацію, припинення зобов`язання, а так само про зміну правовідносин між сторонами.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що між сторонами по справі був укладений договір позики ОСОБА_1 , яка не виконала свої зобов`язання перед ОСОБА_2 щодо повернення боргу в сумі 300,00 доларів США в строк до 15.10.2017 року включно ,у зв`язку із чим необхідно стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу в гривневому еквіваленті за договором позики від 02.10.2017 року у розмірі 8094,00 (вісім тисяч дев`яносто чотири) гривні 00 копійок.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта, що досліджуючи навіть текстуальний зміст розписки, вбачається що вона складена швидше російською мовою ОСОБА_1 , при цьому суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позов пред`явлено до ОСОБА_1 , розписка складена російською мовою " ОСОБА_6 ", а відповідач згідно паспортних даних має ім`я українською мовою « ОСОБА_7 », а російською також « ОСОБА_8 », але аж ніяк не « ОСОБА_9 », або росiйською « ОСОБА_10 » як зазначено у розписці від 02.10.2017 року.

Більше того враховуючи, що текст розписки складено російською мовою, суд так і не зсував змісту терміну «позычаю» вжитого у розписці, його правову природу, адже в російській мові такого терміну просто не існує. Крім того навіть якщо вдатись до аналогії змісту українського походження цього терміну (хоча така аналогія в даному випадку є неприпустимою), то термін «позичаю» та «позичив» є відмінними за ознакою того чи були реально передані (отримані відповідачкою) грошові кошти, чи у розписці йде мова лише про намір ОСОБА_6 отримати кошти, колегія суддів ставиться критично з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, в доданих до позовної заяви позивачем додатків наявна копія паспорту громадянина України виданого на ім`я ОСОБА_1 Серія НОМЕР_3 виданого Бабушкінським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 17 січня 2003 року, тобто це свідчить про те, що позивач звернувся саме до ОСОБА_1 , а не до іншої особи., оскільки в розписці вказана серія паспорта НОМЕР_3 саме вфдповідачки.

Судом апеляційної інстанції досліджуючи розпису від 02.10.2017 року встановлено, що її зміст цілком чітко зрозумілий та іншого тлумачення не вбачає.

Відповідно до ст.1047 ЦК України вбачається, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, чинному законодавством України не передбачено вимог щодо мови, якою складено розписку.

Окрім того, у судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_1 підтвердила факт написання саме нею цієї розписки.

Також встановлено, що час розгляду справи в суді апеляційної інстанції справи щодо недійсність договору законом не встановлено та відсутнє відповідне рішення суду про визнання його недійсним, тому доводи апелянта є безпідставними.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення в оскарженій частині не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С. Городнича