Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 452/2599/16-ц

провадження № 61-38363св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представник позивачів - ОСОБА_3,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

представник відповідача - ОСОБА_4,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5, приватний нотаріус Самбірського районногонотаріального округу Захарко Юрій Володимирович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 і ОСОБА_1, які діють через представника ОСОБА_3, на постанову Апеляційного суду Львівської області від 02 травня 2018 року у складі колегії суддів: Мельничук О. Я., Крайник Н. П., Савуляк Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5, приватний нотаріус Самбірського районного нотаріального округу Захарко Ю. В., про припинення договору іпотеки, зняття заборони відчуження нерухомого майна та державної реєстрації припинення обтяження речових прав на нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що 18 квітня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 (далі - ФОП ОСОБА_5.) було укладено кредитний договір, за умовами якого ПАТ «Дельта Банк» відкрив ФОП ОСОБА_5 невідновлювальну кредитну лінію з максимальним лімітом заборгованості 400 000,00 грн, а ФОП ОСОБА_5 зобов'язався повернути фактично отримані кошти, сплатити проценти за користування отриманими кредитними коштами у порядку, розмірі та у строк, встановлені кредитним договором, з кінцевим терміном повернення кредиту до 17 квітня 2015 року.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, 18 квітня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» з однієї сторони та ОСОБА_7 і ОСОБА_2 з іншої сторони було укладено договір іпотеки, згідно з яким останні передали в іпотеку банку нерухоме майно, а саме кафе «Під каштаном» з прибудованими приміщеннями загальною площею 388,20 кв. м, розташоване по АДРЕСА_1, що належить іпотекодавцям на праві спільної часткової власності.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 18 листопада 2015 року з ФОП ОСОБА_5 стягнуто на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 18 квітня 2012 року у розмірі 33 679,38 грн.

Постановою державного виконавця Самбірського міськрайонного відділу державної виконавчої служби від 18 листопада 2015 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення Господарського суду Львівської області від 18 листопада 2015 року.

18 травня 2016 року ОСОБА_5 вніс на рахунок Самбірського міськрайонного відділу державної виконавчої служби кошти у розмірі 33 679,38 грн, що свідчить про виконання рішення Господарського суду Львівської області від 18 листопада 2015 року і погашення заборгованості за кредитним договором від 18 квітня 2012 року.

Постановою заступника начальника Самбірського міськрайонного відділу державної виконавчої служби від 24 травня 2016 року виконавче провадження з виконання рішення Господарського суду Львівської області від 18 листопада 2015 року закрито у зв'язку з фактичним повним виконанням виконавчого документа.

Вказували, що оскільки основне зобов'язання за кредитним договором від 18 листопада 2015 року виконано позичальником у повному обсязі, то й іпотека, якою було забезпечено це зобов'язання, є припиненою.

На підставі вказаного, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 просили суд визнати договір іпотеки, укладений 18 квітня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» з однієї сторони та ОСОБА_7 і ОСОБА_2 з іншої сторони, припиненим; провести державну реєстрацію припинення обтяження речових прав на нерухоме майно - кафе «Під каштаном» з прибудованими приміщеннями загальною площею 388,20 кв. м, розташоване по АДРЕСА_1 і зняти заборону на відчуження цього майна, накладену приватним нотаріусом Самбірського районного нотаріального округу Захарко Ю. В. 18 квітня 2012 року за реєстровим № 438.

Рішенням Самбірський міськрайонний суд Львівської області від 09 жовтня 2017 року позовОСОБА_1 і ОСОБА_2 задоволено.

Припинено договір іпотеки від 18 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_7, ОСОБА_2, з однієї сторони, та ПАТ «Дельта Банк», з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Самбірського районного нотаріального округу Захарко Ю. В. за реєстровим № 437.

Проведено державну реєстрацію припинення обтяження речових прав на нерухоме майно кафе «Під каштаном» з прибудованими приміщеннями, загальною площею 388,2 кв. м, розташоване АДРЕСА_1 та знято заборону на відчуження зазначеного нерухомого майна, накладену приватним нотаріусом Самбірського районного нотаріального округу Захарко Ю. В. 18 квітня 2012 року за реєстровим № 438.

Стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» солідарно на користь ОСОБА_1 і ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 102,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору, а згідно з частиною п'ятою статті 3 цього Закону іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Встановивши, що рішення Господарського суду Львівської області від 18 листопада 2015 року, яким було стягнуто заборгованість за кредитним договором від 18 квітня 2012 року, було виконано позичальником, суд дійшов висновку про припинення іпотеки у зв'язку з повним виконанням боржником основного зобов'язання.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 02 травня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 09 жовтня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» судові витрати у розмірі по 606,32 грн з кожного.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що у статті 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Разом з тим, виконання позичальником рішення Господарського суду Львівської області від 18 листопада 2015 року та закриття виконавчого провадження з примусового виконання цього рішення не може свідчити про відсутність у ФОП ОСОБА_5 заборгованості перед ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором. За наявності чинного кредитного договору, зобов'язання за яким не виконано, відсутні правові підстави для визнання іпотеки припиненою. Крім того, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, набрання законної сили рішенням суду про стягнення заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов'язання, оскільки боржник зобов'язаний відшкодувати кредитору інфляційні втрати від знецінення неповернутих коштів і три проценти річних від простроченої суми.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 і ОСОБА_1 - ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить постанову апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що у випадку пред'явлення вимоги про дострокове повне повернення позики і належних кредитору процентів вважається, що строк договору настав і позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти. Вимога про дострокове повернення позики і належних процентів може бути задоволена шляхом добровільного повернення позичальником заборгованості або її стягнення у судовому порядку. У частині третій статті 1049 ЦК України визначено, що позика вважається повернутою у момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Таким чином, встановивши, що позичальником погашено усю заборгованість за кредитним договором, яка була стягнута на підставі рішення суду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову. При цьому, апеляційний суд не звернув увагу, що рішенням Господарського суду Львівської області від 18 листопада 2016 року встановлено, що у позичальника відсутня заборгованість за тілом кредиту, а тому у кредитора немає правових підстав для нарахування процентів, пені, штрафів і притягнення боржника до відповідальності, встановленої статтею 625 ЦК України, оскільки відсутня база для їх нарахування. Крім того, після виконання рішення Господарського суду Львівської області від 18 листопада 2016 року ПАТ «Дельта Банк» не пред'являло боржнику чи майновим поручителям вимог про погашення заборгованості в іншому розмірі, ніж визначено цим судовим рішенням.

У вересні 2019 року ПАТ «Дельта Банк» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваного судового рішення немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи. Так, судом правильно встановлено, що умовами договору іпотеки встановлено, що цей договір діє до повного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором та іпотекодавцями за цим договором. Однак, позивачі не надали суду належних і допустимих доказів на підтвердження відсутності у позичальника заборгованості за кредитним договором від 18 квітня 2012 року. При цьому, посилається на правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, згідно з якою виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України

У вересні 2019 року представник ОСОБА_2 і ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав відповідь на відзив ПАТ «Дельта Банк», у якій зазначив, що матеріали справи не містять даних про наявність у позичальника заборгованості за кредитним договором від 18 квітня 2012 року, як і не надано таких доказів відповідачем (кредитором), що свідчить про припинення іпотеки.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У частині третій статті 400 ЦПК України визначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судом установлено, що 18 квітня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» і ФОП ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, за умовами якого ПАТ «Дельта Банк» відкрив ФОП ОСОБА_5 невідновлювальну кредитну лінію з максимальним лімітом заборгованості 400 000,00 грн, а ФОП ОСОБА_5 зобов'язався повернути фактично отримані кошти, сплатити проценти за користування отриманими кредитними коштами у порядку, розмірі та у строк, встановлені кредитним договором, з кінцевим терміном повернення кредиту до 17 квітня 2015 року.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, 18 квітня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» з однієї сторони та ОСОБА_7 і ОСОБА_2 з іншої сторони було укладено договір іпотеки, згідно з яким останні передали в іпотеку банку нерухоме майно, а саме кафе «Під каштаном» з прибудованими приміщеннями загальною площею 388,20 кв. м, розташоване по АДРЕСА_1, що належить іпотекодавця на праві спільної часткової власності.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором від 18 квітня 2012 року, ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду із позовами до ФОП ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та до ОСОБА_7 і ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 18 листопада 2015 року із ФОП ОСОБА_5 стягнуто на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 18 квітня 2012 року у розмірі 33 679,38 грн.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 23 травня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_7, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки у зв'язку з невідповідністю вартості предмета іпотеки розміру заборгованості.

Згідно з частиною третьою статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини

Постановою державного виконавця Самбірського міськрайонного відділу державної виконавчої служби від 18 листопада 2015 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення Господарського суду Львівської області від 18 листопада 2015 року.

18 травня 2016 року ОСОБА_5 вніс на рахунок Самбірського міськрайонного відділу державної виконавчої служби кошти у розмірі 33 679,38 грн, що свідчить про виконання рішення Господарського суду Львівської області від 18 листопада 2015 року і погашення заборгованості за кредитним договором від 18 квітня 2012 року.

Постановою заступника начальника Самбірського міськрайонного відділу державної виконавчої служби від 24 травня 2016 року виконавче провадження з виконання рішення Господарського суду Львівської області від 18 листопада 2015 року закрито у зв'язку з фактичним повним виконанням виконавчого документа.

Тобто рішення суду виконано в повному обсязі.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За положеннями частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини третьої статті 1049 ЦК України грошова позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалась, на банківський рахунок позикодавця.

При зарахуванні грошової суми, стягнутої за рішенням суду, на банківський рахунок позикодавця грошова позика вважається повернутою.

Разом з тим, статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а тому з часу зарахування на банківський рахунок сум, стягнутих за рішенням суду або добровільно сплачених позичальником на вимогу про дострокове повернення позики ці зобов'язання вважаються припиненими.

За положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку», частини першої статті 572 ЦК України та частини першої статті 575 іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

Таким чином, іпотека припиняється в разі припинення основного зобов'язання, зокрема, на підставі виконанням.

При цьому законодавство не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов'язаних з припиненням іпотеки, оскільки іпотека, за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості, припиняється за фактом припинення виконанням основного зобов'язання.

Отже, за відсутності обґрунтованої заборгованості позичальника та судових вимог кредитора на момент виконання рішення суду про дострокове стягнення заборгованості та припинення у зв'язку із цим основного зобов'язання іпотека припиняється.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 06 липня 2016 року у справі № 6-118цс16.

З урахуванням вказаного, встановивши, що рішення Господарського суду Львівської області від 18 листопада 2015 року, яким було стягнуто заборгованість за кредитним договором від 18 квітня 2012 року, було виконано позичальником, відповідачем у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не надано суду належних і допустимих доказів наявності у позичальника заборгованості за кредитним договором від 18 квітня 2012 року, позову до суду щодо заборгованості не пред'явлено, що свідчить про відсутність обґрунтованої заборгованості позичальника, суд першої інстанції відповідно до вимог статей 3, 17 Закону України «Про іпотеку» дійшов правильного висновку про припинення іпотеки у зв'язку з повним виконанням боржником основного зобов'язання.

При цьому, апеляційний суд безпідставно вважав, що за наявності чинного кредитного договору, зобов'язання за яким не виконано, відсутні правові підстави для визнання іпотеки припиненою, так як кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Так, частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Вказаний висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 4-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разіпорушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.

Разом з тим,відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов'язання.

З указаного вбачається, що ухвалюючи оскаржуване судове рішення, апеляційний суд не врахував, що рішенням Господарського суду Львівської області від 18 листопада 2015 року, що набрало законної сили, встановлено відсутність у позичальника ФОП ОСОБА_5 за кредитним договором від 18 квітня 2012 року заборгованості за тілом кредиту, а після спливу визначеного договором строку кредитування - 17 квітня 2015 року, у кредитора немає правових підстав для нарахування процентів за користування кредитом і пені.

При цьому, твердження апеляційного суду, що кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, ґрунтується на припущеннях, оскільки доказів пред'явлення кредитором таких вимог до боржника чи майнових поручителів матеріали справи не містять.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Вказане свідчить, що апеляційним судом безпідставно скасовано рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, рішення апеляційного суду згідно зі статтею 413 ЦПК України підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Таким чином, з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 204,80 грн, сплачений нею за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 і ОСОБА_1, які діють через представника ОСОБА_3, задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Львівської області від 02 травня 2018 року скасувати.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 09 жовтня 2017 року залишити в силі.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов'язані з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 2 204,80 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников Ю. В. Черняк