ПОСТАНОВА

іменем України

09 грудня 2019 року м. Кропивницький

справа № 404/5133/16-ц

провадження № 22-ц/4809/1305/19

Кропивницький апеляційний суд колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Дуковського О.Л., Письменного О.А.,

за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 04 червня 2019 року у складі судді Бершадської О.В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі по тексту - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі по тексту - АТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору.

В обґрунтування позову вказала, що 16 липня 2008 року між нею та відповідачем було укладено договір про надання споживчого кредиту №KGKWGK01580001, за умовами якого вона отримала кредит у розмірі 27 452,55 доларів США. Зазначала, що вказаний кредитний договір слід визнати недійсним, оскільки у ньому не зазначено, що банк є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій на видачу валютних кредитів резидентам України фізичним особам для використання на території України відповідно до ст.ст. 5, 11, 13 Декрету Кабінету Міністрів України № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, не була надана достовірна інформація про це. Вказала, що станом на 16 липня 2008 року відповідач не був уповноваженим банком з надання кредиту готівкою іноземною валютою фізичній особі для використання на території України. Крім того, всупереч вимогам п.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 80, 91, 92 ЦК України, ст.11 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» позивачу при підписанні кредитного договору від 16 липня 2008 року №KGKWGK01580001 відповідачем не було надано інформацію про особу кредитодавця, його правоздатність та дієздатність. Посилалась на те, що перед укладанням договору банк не повідомив її, як споживача, у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням). Зазначала, що під час укладання кредитного договору банк приховав від неї повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим ввів її в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному договором.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту від 16 липня 2008 року №KGKWGK01580001.

Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 04 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі. Посилається на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи.

Представник позивача ОСОБА_2 підтримав доводи поданої апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» Науменко В.В. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що 16 липня 2008 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір №КGKWGK01580001 про надання споживчого кредиту, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 27 452,65 доларів США строком до 16 липня 2018 року (т.1, а.с.172-174).

ОСОБА_1 , обґрунтовуючи свій позов посилалась на те, що умови зазначеного вище договору суперечать валютному законодавству України та Закону України «Про захист прав споживачів».

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Конституція не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмеження приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі по тексту декрет КМУ).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» установлено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47, 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст.5 декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Згідно з п.2 ст.5 декрету КМУ генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, встановлена пунктом «в» ч.4 ст.5 декрету КМУ, у разі, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак на час розгляду справи такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операції, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року №275, у п. 5.3 якою зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ.

Відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року №483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року за №1429/10028, використання іноземної валюти, як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Отже банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, мав право на час видачі кредиту здійснювати операції з наданням кредитів в іноземній валюті.

З матеріалів справи убачається, що закритому акціонерному товариству Комерційний банк «Приватбанк» (далі по тексту ЗАТ КБ «Приватбанк») 04 грудня 2001 року НБУ було видно банківську ліцензію №22 на право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та пп. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», та письмовий дозвіл №22-2 на право здійснення операцій, визначених пп.1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» з додатком, що є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, тому використання Банком іноземної валюти як засобу платежу за кредитним договором відповідає вимогам чинного законодавства; 29 липня 2003 року Національний банк України видав ЗАТ КБ «ПриватБанк» дозвіл №22-2 з додатком, який містить перелік операцій, які має право здійснювати цей банк серед яких, зокрема, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України (т.1, а.с.24 26).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що посилання позивачки на відсутність у банку ліцензії на здійснення операцій з іноземною валютою, як на підставу для визнання кредитного договору недійсним, є безпідставною.

Також слід зазначити, що оспорюваний договір укладався сторонами у 2008 році і Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті на час укладення договору.

Зі змісту преамбули кредитного договору від 16 липня 2008 року №КGKWGK01580001 та іпотечного договору від 16 липня 2008 року убачається, що ці договори від імені банку укладено керівником напрямку «Іпотечне кредитування» Кіровоградської філії ЗАТ КБ «ПриватБанк» Одіноковим Сергієм Валерійовичем , який діяв на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л. Л. 12 жовтня 2006 року за реєстраційним номером 6630. Дійсність довіреності, на підставі якої діяв Одіноков С.В. від імені банку, ніким не оспорена, відомості про те, що на час укладення договору ця довіреність була скасована або втратила чинність у матеріалах справи відсутні (т.1 а.с.172-174, 178-180).

Судом першої інстанції встановлено, що після укладення договору банк виконав умови договору, а тому будь-які сумніви у дієздатності відповідача чи особи, яка уклала від імені банку договори, є безпідставними. Станом на 16 липня 2008 року цивільна правосуб`єктність відповідача не була обмежена, у тому числі щодо укладення кредитного договору з ОСОБА_1 .

Крім того, підставами для визнання оспорюваного договору від 16 липня 2008 року недійсним, позивач зокрема зазначала про невідповідність умов договору вимогам законодавства та несправедливість його умов.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.ч.1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При укладенні кредитного договору сторони узгодили всі істотні умови. У договорі вказана сума кредиту, строк дії договору, річна відсоткова ставка, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків. На час укладення договору позичальник була ознайомлена з умовами кредитування, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасників договору було вільним.

Виконання банком зазначених умов підтверджено позивачкою, яка особисто підписала договір, чим засвідчила отримання вищевказаної інформації.

На момент укладення кредитного договору ОСОБА_1 не навела жодних зауважень щодо змісту цього правочину, не зверталася до банку з пропозиціями щодо викладення у певній редакції чи зміни умов договору та про надання їй докладнішої інформації. Крім того, ОСОБА_1 підписала кожну сторінку кредитного договору, а також загальну вартість кредитування, графік погашення кредиту, сертифікат, анкету-заяву, в якій підтвердила «Я ознайомилася та згодна з умовами кредитування, які були надані мені у письмовій формі. Своїм підписом я підтверджую факт надання мені повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку (а також його місце знаходження), а саме; мету, для якої кредит може бути використаний; форми його забезпечення; існуючі форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними; у тому числі між зобов`язаннями позичальника; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартості послуги по оформленню договору (перелік всіх витрат, пов`язаних з отриманням кредиту, його обслуговуванням та поверненням); строк, на який кредит може бути виданий; варіанти повернення кредиту; включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливість дострокового кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які позичальник має право, та відомості про те, від кого позичальник може отримати детальну інформацію, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування»;

Умови укладеного між банком та позивачкою кредитного договору були погоджені сторонами у встановленому законом порядку і позичальник проти них не заперечувала, тобто договір був результатом домовленості сторін і відповідав загальним засадам цивільного законодавства, встановленим ст.ст.3, 627 ЦК України. Докази, які б спростовували дані обставини позивачем не подавались.

При цьому протягом тривалого часу ОСОБА_1 виконувала умови договору, сплачувала усі платежі, отже схвалила умови договору.

Апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено, що умови укладених між сторонами договорів є несправедливими.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими документами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

За змістом наведеної правової норми, а також ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Отже умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Зі змісту укладеного сторонами кредитного договору не убачається жодної з перелічених умов, які Законом визнаються несправедливими.

Перед підписанням кредитного договору позичальник могла безперешкодно ознайомитися з умовами кредитування відповідача та будь-якими іншими продуктами, що пропонувалися банком, на офіційному сайті відповідача, а також порівняти його з кредитними продуктами інших банків. Вказану інформацію, яка є відкритою для ознайомлення, позивач також могла отримати і у фінансового консультанта в будь-якому відділенні банку.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача» ( в редакції, чинній на момент укладання оспорюваного Договору) споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов`язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини.

Відповідна правова норма надає право позичальнику відмовитись від кредиту, проте в матеріалах справи відстутні відомості про те, що з такою заявою позивачка зверталась до Банку та Баком їй було відмовлено.

Посилання ОСОБА_1 на введення її в оману при укладенні кредитного договору не заслуговує на увагу суду, оскільки тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести, по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Встановивши, що позивач не довів підстав, передбачених статтями 203, 230 ЦК України, для визнання недійсним кредитного договору від 16 липня 2008 року №КGKWGK01580001, суд першої інстанції зробив правильний висновок про безпідставність посилань позивача на введення її в оману.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 у своїх позовних вимогах не ставить питання застосування правових наслідків визнання недійсним кредитного договору, передбачених ст.216 ЦК України.

За положеннями ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов`язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені ч.1 ст.216 цього Кодексу.

Відтак, договір не може визнаватися судом недійсним без застосування правових наслідків, про що не було заявлено у позові, та також є однією із підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

З огляду на викладене вище апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки банком були виконані усі взяті на себе зобов`язання, передбачені договором, що підтверджується виписками по рахункам позивача, а позивачка в свою чергу виконувала умови договору, тривалий час здійснювала погашення кредиту.

Доводи апеляційної скарги також не спростовують правильність висновків оскаржуваного рішення, оскільки ці доводи зводяться до посилання на ті ж самі обставини та наведення обґрунтувань заявлених вимог, які вказані у позовній заяві позивача, яким суд першої інстанції надав належну оцінку в оскаржуваному рішенні і колегія суддів повністю погоджується із цією оцінкою та прийнятим рішенням у даній цивільній справі.

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому на підставі статті 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 04 червня 2019 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 грудня 2019 року.

Головуючий суддя О.І. Чельник

Судді О.Л. Дуковський

О.А. Письменний