Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 372/2295/15-ц

провадження № 61-38449св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

заявник (боржник) - ОСОБА_1,

представник заявника (боржника) - ОСОБА_2,

суб'єкт оскарження - старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедал ОлександрОлександрович,

заінтересована особа (стягувач) - публічне акціонерне товариство «Європейський газовий банк»

представник заінтересованої особи (стягувача) - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 18 січня 2018 року у складі судді Тиханського О. Б. та постанову Апеляційного суду Київської області від 14 травня 2018 року у складі колегії суддів: Суханової Є. М., Мережко М. В., Фінагеєва В. О.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедала О. О.

Скарга мотивована тим, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 27 липня 2015 року задоволено позов публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк» (далі - ПАТ «Європейський газовий банк») до неї про звернення стягнення на предмет іпотеки та у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 66 817 693,51 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме житлові будинки АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, які належать їй на праві власності.

15 вересня 2015 року Обухівським районним судом Київської області видано виконавчий лист № 372/2295/15-ц з примусового виконання вищевказаного рішення суду.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 08 жовтня 2015 року було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 372/2295/15-ц.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 16 травня 2017 року виконавчий лист № 372/2295/15-ц на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернуто стягувачу.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 16 травня 2017 року з неї стягнуто виконавчий збір у розмірі 6 681 769,35 грн.

Вказувала на відсутність підстав для стягнення з неї виконавчого збору у розмірі 6 681 769,35 грн, оскільки розмір цього збору державним виконавцем визначено з урахуванням всієї суми заборгованості за кредитним договором, яка становила 66 817 693,51 грн. Однак, вона є майновим поручителем за цим кредитним договором і несе майнову відповідальність лише у межах вартості заставного майна, вартість якого є значно нижчою, ніж загальний розмір кредитної заборгованості. Крім того, згідно з положеннями Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір стягується лише у разі фактичного виконання виконавчого документа, а у даному випадку виконавчий лист № 372/2295/15-ц був повернутий стягувачу, стягнення за виконавчим документом не проводилося.

На підставі вказаного, ОСОБА_1 просила суд визнати дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедала О. О. щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору неправомірними та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 16 травня 2017 року № 49046553 про стягнення виконавчого збору.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 18 січня 2018 року скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Визнано неправомірними дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедала О. О. щодо винесення постанови від 16 травня 2017 року № 49046553 про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 6 681 769,35 грн.

Скасовано постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедала О. О. від 16 травня 2017 року № 49046553 про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 6 681 769,35 грн.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1 є майновим поручителем за кредитним договором, загальна заборгованість за яким згідно з рішенням Обухівського районного суду Київської області від 27 липня 2015 року становить 66 817 693,51 грн. Відповідно до експертного висновку, чинного на момент винесення оскаржуваної постанови, загальна ринкова вартість майна, переданого ОСОБА_1 в іпотеку, становить 5 125 000,00 грн. Оскільки ОСОБА_1 не є стороною кредитного договору, а лише іпотекодавцем і несе відповідальність за його невиконання лише у межах вартості предмета іпотеки, то стягнення з неї виконавчого збору у розмірі 6 681 769,35 грн є неправомірним. Крім того, оскільки виконавчий лист був повернутий стягувачу, у межах виконавчого провадження кошти стягнуто не було, майно стягувачу не передавалося, то підстав для стягнення із боржника виконавчого збору немає.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 14 травня 2018 року апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишено без задоволення.

Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 18 січня 2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 є майновим поручителем за кредитним договором і несе відповідальність за його невиконання лише у межах вартості предмета іпотеки, тому прийняття державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору із загальної суми заборгованості за цим кредитним договором у розмірі 66 817 693,51 грн є неправомірним. Також, встановивши, що фактично кошти у межах виконавчого провадження державним виконавцем не стягнуто, майно стягувачу не передано, оскільки виконавчий лист був повернутий стягувачу, то підстав для стягнення виконавчого збору у державного виконавця не було.

У касаційній скарзі Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1

Касаційна скарга мотивована тим, що у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на виконанні перебувало виконавче провадження № 49046553 з примусового виконання виконавчого листа № 372/2295/15-ц. У зв'язку з надходженням до відділу заяви стягувача про повернення виконавчого документа, 16 травня 2017 року державним виконавцем на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. У частині третій статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев'ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує у порядку, встановленому цим Законом. Вказане свідчить, що державний виконавець діяв у межах повноважень, визначених законом, тому у суду першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, не було підстав для визнання його дій неправомірними і скасування постанови про стягнення виконавчого збору.

У вересні 2018 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У частині третій статті 400 ЦПК України визначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Судом установлено, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 27 липня 2015 року задоволено позов ПАТ «Європейський газовий банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 66 817 693,51 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме житлові будинки АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, які належать їй на праві власності.

15 вересня 2015 року Обухівським районним судом Київської області видано виконавчий лист № 372/2295/15-ц з примусового виконання вищевказаного рішення суду.

08 жовтня 2015 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 372/2295/15-ц.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 16 травня 2017 року виконавчий лист № 372/2295/15-ц на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернуто стягувачу.

Згідно з постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 16 травня 2017 року із ОСОБА_1 стягнуто виконавчий збір у розмірі 6 681 769,35 грн.

Вважаючи зазначену постанову незаконною, ОСОБА_1 у червні 2017 року звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця з посиланням на статтю 74 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. За пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція).

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» та зміни до ЦПК України, внесені відповідно до цього Закону.

Оскільки ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргоюна дії державного виконавця у червні 2017 року, на спірні правовідносини поширюється саме Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», згідно зі статтею 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини другої статті 63 Закон України «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, ? протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

За змістом пункту 7 частини другої статті 17 Закон України «Про виконавче провадження» постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Згідно із частиною другою статті 74 Закон України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закон України «Про виконавче провадження» закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Вказані правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18), від 06 червня 2018 року у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11 (провадження № 14-425цс18).

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З указаного вбачається, що Законом України «Про виконавче провадження» установлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, розглянувши по суті скаргу ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 6 681 769,35 грн, як суд, який видав виконавчий документ на виконання ухваленого ним судового рішення, не звернув уваги на те, що такий спір не підлягає розгляду в межах цієї справи за правилами цивільного судочинства, тому допустив порушення відповідних норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушенням норм процесуального права, що у силу пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України є підставою для їх скасування із закриттям провадження у справі.

Керуючись статтями 255, 400, 409,416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задовольнити частково.

Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 18 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 14 травня 2018 року скасувати.

Провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедала Олександра Олександровича закрити.

Роз'яснити, що спір підлягає вирішенню у порядку адміністративного судочинства.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников Ю. В. Черняк