Провадження № 2/761/472/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді Притули Н.Г.

при секретарях: Припутневич В.І., Кривошия Н.В.,

за участі позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Некрилов Костянтин Юрійович про визнання договору дарування удаваним правочином, -

В С Т А Н О В И В:

06 квітня 2017 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Некрилов Костянтин Юрійович про визнання договору дарування удаваним правочином.

Під час слухання справи як відповідача було залучено ОСОБА_4.

В позовних вимогах позивач просить: визнати укладений 12.07.2010 року договір дарування частини квартири за яким ОСОБА_3 отримала в дар 68/100 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 посвідчений приватним нотаріусом Некриловим К.Ю. удаваним правочином; встановити, що 12.07.2010 року було укладено договір купівлі-продажу квартири яким ОСОБА_3 придбала 68/100 квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Вимоги обгрунтовані тим, що 30.07.2005 року між сторонами був зареєстрований шлюб. Під час шлюбу сторони накопичували кошти на купівлю житла в м.Києві, так як переїхали працювати та проживати в м.Києві.

Як зазначає позивач, він 29.08.2005 року продав квартиру, яка належала йому на праві власності та придбана до шлюбу. За кошти отримані від продажу квартири та накопичені кошти за час шлюбу, сторони придбали 68/100 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1, де одразу зареєстрували своє місце проживання. Потім приблизно через рік відповідач почала поживати окремо, а пізніше стало відомо, що Шевченківським районним судом м.Києва було прийнято рішення про розірвання шлюбу між сторонами. Позивач зазначає, що він не отримував судові повістки та не знав про судове засідання. Крім того позивач зазначив, що в 2014 році йому стало відомо про те, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 27.05.2013 року його визнано таким, що втратив право користування квартирою.

Коли позивач став займатись питанням поділу майна подружжя, він з'ясував, що купівля квартири була оформлена як договір дарування квартири.

Позивач зауважує, що було вчинено саме договір купівлі-продажу квартири так як не відомим особам було передано 29 тисяч доларів США.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з'явились, хоча належним чином повідомлялись про час та місце слухання справи, до суду відзив на заявлені вимоги не надійшов, будь-які клопотання, заяви від відповідачів не надходили.

Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Некрилов Костянтин Юрійович в судове засідання не з'явився, звернувся до суду із заявою про слухання справи в його відсутність.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони.

Оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, вислухавши позивача та його представника, свідка, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог за наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 30.07.2005 року.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 14.06.2012 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Після реєстрації розірвання шлюбу ОСОБА_3 змінила прізвище на «ОСОБА_3».

Крім того, заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 27.05.2013 року визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1.

Як пояснив в судовому засіданні позивач, він не оскаржував зазначене рішення.

Крім того з матеріалів справи вбачається, що 12.07.2010 року між ОСОБА_4 (далі - Дарувальник) та ОСОБА_3 (далі - Обдаровувана) був укладений Договір дарування частки квартири, за яким Дарувальник зобов'язувався передати Обдаровуваній безоплатно у власність 68/100 часток квартири загальною площею 60,20 кв.м., житловою площею 44,20 кв.м., з яких відчужується 68/100 часток квартири житловою площею 30,06 кв.м., загальною площею 40,94 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. та зареєстрований в реєстрі за №4475.

Крім того в договорі зазначено (п.3), що дар сторонами оцінений у 58 806,00 грн.

В договорі нотаріус зазначив, що сторонам роз'яснено зокрема і зміст статті 235 ЦК України (п.14 Договору).

Позивач посилається в позовній заяві, що фактично між сторонами був укладений договір купівлі-продажу квартири, так частину коштів він отримав від продажу квартири АДРЕСА_1.

Позивач не надав суду доказів яка сума коштів була отримана від продажу квартири, проте згідно з умовами договору купівлі-продажу зазначеної квартири, який вчинено 29.08.2005 року, квартира відчужена за 2 700,00 грн.

Суду не надано доказів, що договір купівлі-продажу було вчинено за іншу суму. Водночас за курсом НБУ встановленим станом на 29.08.2005 року 2700,00 грн. становило майже 535 доларів (100 доларів США = 505,00 грн.).

Крім того протягом 2005-2010 років позивач був працевлаштований та отримував дохід у вигляді заробітної плати, а також допомогу по безробіттю:

2005 рік - 5 210,20 грн.

2006 рік - 7 910,21 грн.

2007 рік - 2 774,18 грн.

2008 рік - 4 161,61 грн.

2009 рік - 4 239,44 грн.

2010 рік (за два квартали) -2 670,00 грн., а всього за вказаний період позивач отримав дохід 13 120,41 грн.

В судовому засіданні позивач пояснював, що він отримував дохід в розмірі однієї тисячі доларів США щомісячно, проте суду не було надано доказів на підтвердження зазначених обставин.

Позивач зазначав, що кошти, які знаходились на депозитних рахунках ОСОБА_3 були використані для купівлі квартири, проте суд не може взяти до уваги зазначені пояснення позивача, так як суду не надано доказів, що дійсно кошти були отримані з рахунку по закінченню терміну дії депозитного договору (заяви на видачу готівки не було надано) так як кошти могли бути перераховані на інший рахунок або на рахунок на вимогу. Крім того, в опитувальнику від 23.09.2009 року при укладенні депозитного договору ОСОБА_3 зазначила що кошти є заощадженнями з півночі.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив, що він в 2008 році на стоянці для автомобілів познайомився з позивачем та дізнався що він з дружиною проживає в гаражі на АДРЕСА_2 Проживали вони в гаражі з 2008 по 2014 рік, а потім в 2014 році позивач повідомив що в нього якісь проблеми та він переїхав на інше місце проживання. Крім того свідок пояснив, що зі слів позивача знає, що він отримував в той період дохід приблизно одну тисячу доларів США та вони разом з дружиною накопичували кошти для купівлі квартири. В той же час свідок зазначив, що йому відомо про придбання квартири приблизно за 30 тисяч доларів США та поскільки там були проблеми із вселенням, які вирішувала дружина, вони не могли користуватись квартирою.

Згідно ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетівтощо) є прийняттям дарунка.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що укладений між відповідачами договір дарування є удаваними, оскільки сторони насправді уклали договір купівлі-продажу.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16.

Згідно роз'яснень викладених в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Таким чином, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Судом під час розгляду справи не встановлено, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових правовідносин, ніж ті, які передбачені договором дарування та не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження передачі коштів ОСОБА_4.

А тому враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, оцінюючи належність та допустимість наданих суду доказів, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 137, 141, 259-261, 270, 353-355 ЦПК України, суд

вирішив:

Відмовити в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договору дарування удаваним правочином - в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Шевченківський районний суд міста Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 23 січня 2019 року

Суддя: Н.Г.Притула