Справа № 347/985/18
Провадження № 22-ц/4808/933/19
Головуючий у 1 інстанції Крилюк М.І.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючої Пнівчук О.В.

суддів : Мелінишин Г.П, Ясеновенко Л.В.

секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Косівського районного суду від 23 травня 2019 року, в складі судді Крилюк М.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного природного парку «Гуцульщина» про визнання недійсним наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Національного природного парку «Гуцульщина» про поновлення на роботі, визнання недійсним наказу про звільнення з роботи, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивував тим, що згідно наказу № 114 від 01.11.20107 року був прийнятий на роботу на посаду інспектора з охорони природно-заповідного фонду 2-ої категорії Косівського ПНДВ Національного природного парку «Гуцульщина».

26 квітня 2018 року відповідачем на його домашню адресу надіслано повідомлення про те, що згідно наказу №27-о від 24 квітня 2018 року його звільнено з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Позивач, посилаючись на те, що він трудової дисципліни не порушував, копію наказу про звільнення не отримав, йому невідомі підстави звільнення з роботи, просив задовольнити його позов про поновлення на роботі на посаді інспектора з охорони природно-заповідного фонду 2-ої категорії Косівського ПНДВ Національного природного парку «Гуцульщина» та стягнути заробітну плату з час вимушеного прогулу.

Ухвалою Косівського районного суду від 23 травня 2019 року провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до Національного природного парку «Гуцульщина» про визнання недійсним наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу закрито та роз`яснено позивачу його право на звернення з даним позовом до Івано-Франківського окружного адміністративного суду.

Ухвала суду мотивована тим, що спір у даній справі виник між особою, яка проходила публічну службу та суб`єктом владних повноважень, а отже є публічно-правовим та не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На вказану ухвалу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Закриваючи провадження у справі суд не врахував, що посада позивача не відноситься до публічної служби, оскільки не пов`язана з діяльністю на державних політичних посадах, крім того, посада інспектора з охорони природного-заповідного фонду ІІ категорії Косівського ПНДВ не є посадою державного органу та його апарату, на яку покладено встановлене нормативними актами коло службових повноважень, а робота на ній не належить до службової (публічної) діяльності.

Відтак, спір має вирішуватись за правилами ЦПК і тому не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

На подану апеляційну скаргу директор НПП «Гуцульщина» подав відзив, у якому посилається на необгрунтованість вимог апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін.

У засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Представники відповідача - НПП «Гуцульщина» Лазоришин І.І., Копчук І.М., Циканюк М.П. заперечили доводи апеляційної скарги, посилаючись на їх необгрунтованість.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст. 367 ЦПК України, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження в справі, суд першої інстанції виходив з того, що спір у даній справі виник з приводу проходження позивачем публічної служби є публічно-правовим та не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПНДВ Національного природного парку «Гуцульщина».

24 квітня 2018 року його звільнено з роботи згідно з п.4 ст. 40 КЗпП України.

21 травня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цивільним позовом до Національного природного парку «Гуцульщина» про визнання незаконним та скасування наказу №27-о від 24 квітня 2018 року про звільнення його з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України, поновлення на роботі на посаді інспектора з охорони природно-заповідного фонду 2-ої категорії Косівського ПНДВ Національного природного парку «Гуцульщина» та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до положень ч.1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 19 КАС України, до юрисдикції адміністративних судів відносяться спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (п.17 ч.1 ст. 4 КАС України).

Проходження публічної служби - це процес діяльності особи на посадах, які вона обіймає, починаючи від моменту призначення на відповідну посаду та завершуючи припиненням публічної служби, із сукупністю всіх обставин і фактів, які супроводжують таку діяльність.

Оскільки публічна служба є різновидом трудової діяльності, відносини публічної служби як окремий різновид трудових відносин існують на стику двох галузей права - трудового та адміністративного, тому правовідносини, пов`язані з прийняттям на публічну службу, її проходженням та припиненням, регламентуються нормами як трудового, так і адміністративного законодавства, а спори, які виникають з таких правовідносин, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював на посаді інспектора з охорони природно-заповідного фонду 2-ої категорії Косівського ПНДВ Національного природного парку «Гуцульщина».

Згідно ч.2 ст.5 Закону України Про охорону навколишнього природного середовища -

особливій державній охороні підлягають території та об`єкти природно-заповідного фонду України й інші території та об`єкти, визначені відповідно до законодавства України.

Відповідно до ч.1 Положення про державну лісову охорону, затвердженого Постановою КМ України, від 16.09.2009, № 976 державна лісова охорона діє у складі Держлісагенства, Республіканського комітету Автономної Республіки Крим з питань лісового і мисливського господарства, обласних управлінь лісового та мисливського господарства і підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Держлісагенства. Держлісоохорона має статус правоохоронного органу.

Відповідно до Посадової інструкції інспектора з охорони природно-заповідного фонду 2-ої категорії Косівського природоохоронного науково-дослідного відділення Національного природного парку «Гуцульщина» зобов`язаний складати протоколи про порушення законодавства, вилучати у порушників законодавства продукцію і знаряддя незаконного природокористування, транспортні засоби, а також документи, що відносяться до природокористування.

Судом встановлено також, що ОСОБА_1 подає щорічні декларації як особа уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, де зазначає що являється посадовою особою юридичної особи публічного права.

Таким чином посилання апелянта на те, що його робота на посаді інспектора з охорони природно-заповідного фонду 2-ої категорії Косівського НПП «Гуцульщина» не є публічною службою є необгрунтованими.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що зазначений спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а тому обгрунтовано відповідно до положень ч.1 п.1 ст. 255 ЦПК України не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на встановлене, доводи скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, не впливають на правильність постановленої судом ухвали і, з огляду на вимоги ст. 375 ЦПК України, не можуть бути визнані підставою для її скасування, тому підлягають відхиленню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Косівського районного суду від 23 травня 2019 року без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 01 серпня 2019 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: Г.П. Мелінишин

Л.В. Ясеновенко