Номер провадження: 22-ц/813/2405/19
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В. І.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Півнєву Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області та Комінтернівської місцевої прокуратури Одеської області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комінтернівської місцевої прокуратури Одеської області, Южненського відділення поліції Лиманського відділу поліції ГУНП в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органами дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, -

ВСТАНОВИВ:

12 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органами дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду та просив стягнути за рахунок Державного бюджету Державної казначейської служби України на його користь завдану йому СВ Южненський МВ ГУМВС України в Одеській області та Прокуратурою м. Южне Одеської області, матеріальну шкоду в розмірі 24179,80 гривень та моральну шкоду в розмірі 3000000 гривень. При цьому позивач посилався на те, що 12.02.2013 року СВ Южненський МВ ГУМВС України в Одеській області було відкрите кримінальне провадження № 000098 по заяві ОСОБА_2 за розбійний напад в ювелірному магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1», відповідальність за який передбачено ч.3 ст. 187 КК України. 18.02.2013 року СВ Южненський МВ ГУМВС України в Одеській області затримав ОСОБА_1 за підозрою в скоєнні зазначеного розбійного нападу, а 19.02.2013 року до нього був застосований запобіжний захід - тримання під вартою. За результатами розгляду справи по суті, 03.11.2014 року Суворовський районний суд м. Одеси виніс вирок, який залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 19.03.2015 року, яким його по звинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 187 КК України, визнано невинним, за недоведеністю вчинення даного кримінального правопорушення виправдано, застосований до нього запобіжний захід у вигляді триманні під вартою - скасовано. У зв`язку з притягненням ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, він провів під вартою 1 рік 8 місяців 15 днів, через що не мав ніякої можливості заробляти грошові кошти на утримання себе та своєї сім`ї і відповідно втратив свій заробіток. Враховуючи мінімальну заробітну плату по Україні, за 2013 - 2014 рр. розмір завданої йому матеріальної шкоди, в результаті незаконного затримання та притягнення до кримінальної відповідальності, а також незаконного застосування запобіжного заходу - тримання під вартою, складає - 24179,80 гривень. Окрім того, зазначений тривалий термін перебування під вартою, за злочин, який позивачем не вчинявся, став причиною виникнення моральних страждань, які, враховуючи характер заподіяного правопорушення, довготу викликаних та перенесених страждань, тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках, призвели до порушення сімейних зв`язків і стосунків з іншими людьми, неможливості відновлення його немайнових втрат, глибокого душевного неспокою, підвищення нервозності, погіршення сну в результаті пережитого, порушення звичайного способу та ритму життя, не можливості знайти нову роботу та й інших негативних впливів. Тривале утримання під вартою також призвело до погіршення стану його здоров`я, тому завдану йому моральну шкоду оцінював в 3000000 гривень (а.с. 1-4).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2018 року було вирішено позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково, стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 24179,80 грн, моральну шкоду у розмірі 130000,00 грн та сплачений судовий збір у розмірі 704,80 грн (а.с. 121-125).

Не погоджуючись з вказаним рішенням Головне управління Державної казначейської служби в Одеській області засобами поштового зв`язку направили апеляційну скаргу, яка надійшла до суду першої інстанції 26.11.2018 року. В обґрунтування своєї скарги апелянт зазначає, що Головне управління Державної казначейської служби в Одеській області є окремою юридичною особою, самостійно несе відповідальність за своїми зобов`язаннями, жодних прав та законних інтересів позивача не порушувало. Позовні вимоги ОСОБА_1 були направлені до Головного управління Державної казначейської служби в Одеській області, а не до Державної казначейської служби України, яка також не була залучена до участі в справі судом першої інстанції. При цьому апелянт зауважує, що судом першої інстанції було неналежним чином сформульовано порядок відшкодування шкоди ОСОБА_1 , зокрема з Державної казначейської служби України, що призведе до нецільового використання бюджетних коштів саме Державної казначейської служби України. Так апелянт вважає, що за обставинами даної справи правові підстави для відшкодування матеріальної шкоди Головним управлінням Державної казначейської служби в Одеській області відсутні. Крім того, апелянт вказує на те, що позивачем не було надано жодних доказів, які підтверджують, що він був працевлаштований, мав заробіток, який ним було втрачено у зв`язку із застосуванням до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Тому на думку апелянта будь-які розрахунки, надані позивачем, нікчемні та не могли використовуватись судом як підстава для задоволення вимог в цій частині. Крім іншого апелянт зазначає, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Апелянт вказав на те, що позивач не надав обґрунтованого розрахунку суми, яку він хотів стягнути в якості компенсації моральної шкоди, заподіяної органами досудового слідства. Також апелянт зазначає, що Приморський районний суд м. Одеси розглянув заяву ОСОБА_1 всупереч вимогам Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки відповідний розгляд повинен був здійснювати Суворовський районний суд м. Одеси. Крім того апелянт зауважує, що відшкодування такої шкоди можливо лише за умови визнання незаконним дій відповідних органів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Оскільки за обставинами даної справи дії державних органів не визнавалися незаконними, то і шкода не підлягає відшкодуванню. Тому апелянт просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог (а.с. 127-142).

Також не погоджуючись з рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2018 року Комінтернівська місцева прокуратура Одеської області 26.11.2018 року подала до суду апеляційну скаргу. В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції було проігноровано лист Комінтернівської місцевої прокуратури Одеської області з проханням вирішення питання про направлення до прокуратури Одеської області повідомлення про виклик до суду відповідного представника органу прокуратури, оскільки відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами в судовому процесі можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава, у зв`язку з чим Комінтернівська місцева прокуратура не є належним відповідачем по справі, оскільки не наділена необхідним обсягом процесуальної правоздатності та дієздатності, адже не є юридичною особою через що не може бути відповідачем або третьою особою в цивільному процесі. Також апелянт зазначає, що на момент затримання правоохоронними органами ОСОБА_1 , він не працював, отже посилання позивача щодо відшкодування втраченого заробітку безпідставні, до суду першої інстанції заявлялося клопотання про витребування у ОСОБА_1 трудової книжки на підтвердження трудових відносин, однак вказане клопотання залишено без розгляду. Крім іншого, апелянт зауважив, що дійсно в позивача виникло право ставити питання про відшкодування державою шкоди відповідно до вимог закону за час перебування під слідством та судом на підставі ст. 1176 ЦК України. Однак, на думку апелянта, право на відшкодування - це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію. Разом з тим апелянт зауважив, що стягнута сума моральної шкоди невірно розрахована та більш ніж вдвічі перевищує мінімальний розмір відшкодування. На думку апелянта такий розмір присуджених коштів жодним чином судом не вмотивований в зв`язку з чим стягнута сума позбавлена засад розумності та виваженості. Тому апелянт просить суд оскаржуване рішення скасувати та направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю (а.с.146-153).

Ухвалою судді Апеляційного суду Одеської області Сегеди С.М. від 26 грудня 2018 року апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби в Одеській області було відмовлено апелянту в звільненні від сплати судового збору, апеляційну скаргу залишено без руху та надано апелянту строк на усунення недоліків, а саме сплати судового збору та надання до суду оригіналу квитанції (а.с.163-164).

Також ухвалою судді Апеляційного суду Одеської області Сегеди С.М. від 26 грудня 2018 року апеляційну скаргу керівника Комінтернівської місцевої прокуратури Одеської області було залишено без руху та надано апелянту строк на усунення недоліків, а саме сплати судового збору та надання до суду оригіналу квитанції (а.с.165-166).

В зв`язку з ліквідацією Апеляційного суду Одеської області протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа була розподілена колегії суддів Одеського апеляційного суду в складі головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М. Ухвалами судді Одеського апеляційного суду Дрішлюка А.І. від 28.01.2019 року справа за апеляційними скаргами Головного управління Державної казначейської служби в Одеській області та керівника Комінтернівської місцевої прокуратури Одеської області була прийнята до провадження (а.с. 170-171, 172-173).

Після усунення апелянтами недоліків апеляційних скарг ухвалами судді Одеського апеляційного суду Дрішлюка А.І. від 01.02.2019 року були відкриті провадження. Ухвалою Одеського апеляційного суду справа була призначена до розгляду.

Відзив чи заперечення на апеляційні скарги до апеляційного суду не надходили.

В судовому засіданні 10.07.2019 року прокурор Синюк О.М. підтримав апеляційну скаргу. Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 проти задоволення апеляційних скарг заперечували. Інші учасники провадження в судове засідання не з`явилися. Про час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Одночасно апеляційний суд звертає увагу на те, що апелянт, як ініціатор процесу на цій стадії, за логікою цивільного процесуального законодавства в системному взаємозв`язку з завданнями та засадами цивільного судочинства, повинен цікавитись рухом власної скарги у разі наявності процесуальної зацікавленості в її розгляді з особистою участю. Крім того, будь-який учасник провадження має можливість дізнатись інформацію про час та місце проведення судового засідання також на офіційній сторінці суду в мережі Інтернет.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників провадження, які з`явились, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з притягненням позивача до кримінальної відповідальності, він провів під вартою 1 (один) рік 8 (вісім) місяців 15 (п`ятнадцять) днів, через що не мав можливості заробляти грошові кошти на своє та своєї родини утримання. Так суд першої інстанції дійшов висновку, що розмір завданої позивачу матеріальної шкоди, в результаті незаконного затримання та притягнення до кримінальної відповідальності, а також незаконного застосування запобіжного заходу - тримання під вартою, складає - 24179,80 гривень, яку слід стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з рахунку Державної казначейської служби України на користь позивача. Вирішуючи питання про розмір грошового відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, суд, виходячи із засад виваженості, розумності і справедливості, характеру правопорушення, яке відбулось по відношенню до позивача, тривалий термін перебування позивача під вартою, за злочин, який він не вчиняв, що були грубо порушені життєво-важливі зв`язки та звичний ритм життя позивача, вирішив встановити моральну шкоду в розмірі 130000 гривень, яку вирішив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 .

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні апеляційних скарг вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Як вбачається з матеріалів справи 12.02.2013 року СВ Южненський МВ ГУМВС України в Одеській області відкрив кримінальне провадження № 000098 по заяві ОСОБА_2 за розбійний напад в ювелірному магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1», відповідальність за який передбачено ч.3 ст. 187 КК України. 18.02.2013 року СВ Южненський МВ ГУМВС України в Одеській області затримав ОСОБА_1 за підозрою в скоєнні зазначеного розбійного нападу, а 19.02.2013 року до нього був застосований запобіжний захід - тримання під вартою, що підтверджується матеріалами справи не оспорювалось сторонами в процесі розгляду справи.

Вироком Суворовського районного суду м. Одеси в складі головуючого судді Шкуренкова М.В., суддів Гончарова Б.П., Шкорупєєва Д.А., від 03.11.2014 року ОСОБА_1 було визнано невинним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України і за недоведеністю вчинення даного кримінального правопорушення виправдано. Застосований до нього запобіжний захід у вигляді триманні під вартою - скасовано (а.с. 5-18).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області в складі головуючого судді Тарівєрдієва Т.А., Мандрика В.О., Олініченко В.В., від 19.03.2015 року апеляційну скаргу прокурора прокуратури м. Южне Одеської області Вяткіної С.П. залишено без задоволення та виправдувальний вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 03.11.2014 року залишено без змін (а.с. 19-27).

Одночасно апеляційний суд звертає увагу на те, що як вбачається з вироку Суворовського районного суду м. Одеси від 03.11.2014 року, яким ОСОБА_1 було визнано невинним у вчиненні кримінального правопорушення, суд дійшов висновку, що при затриманні та подальшому проведенні пізнання були порушені права ОСОБА_1 на захист.

Відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. За ч. 7 вказаної статті порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Апеляційний суд звертає увагу на те, що ч. 1 ст. 1176 ЦК України визначений усічений склад підстав для притягнення до цивільно-правової відповідальності, зокрема наявність вини суб`єкта, який притягається до відповідальності, не є обов`язковою.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.

За ст. 3 вказаного закону в наведених в Законі випадках громадянинові відшкодовується (повертається) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

Відповідно до ст. 4 відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Так з вище наведеного вбачається, що особа має право у встановленому законом випадку на відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Щодо матеріальної шкоди, то, як було вище зазначено, пункт 1 статті 3 Закону визначає, що серед іншого громадянинові відшкодовується (повертається) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій. Відповідно до п. 9 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» у тих випадках, коли не можна визначити доход громадянина або коли громадянин не мав певних джерел доходів з поважних причин розмір шкоди визначається виходячи з встановленого законом мінімуму заробітної плати. Позивач з позиції діючого національного законодавства є особою працездатного віку. Відтак, оскільки позивач протягом тривалого часу, більш ніж півтора року, перебував під слідством, зокрема під вартою, тобто був позбавлений волі, що само по собі позбавляє особу права на здійснення нормальної життєдіяльності, в тому числі працювати та отримувати заробітну плату задля забезпечення себе та своєї сім`ї, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції в частині стягнення втраченого заробітку та відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги.

Щодо відшкодування моральної шкоди. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За положеннями ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пленум Верховного суду України в своїй постанові № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», а саме в п. 3 роз`яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до пункту 5 вказаної постанови відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що відшкодування громадянинові моральної шкоди у випадку, зокрема, незаконного перебування під слідством чи судом та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина здійснюється в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду (вказана позиція висловлена Верховним Судом в справі № 296/3038/17-ц, постанова від 24.04.2019 року).

Одночасно апеляційний суд вважає за необхідне зауважити, що специфіка процедури притягнення особи до кримінальної відповідальності, що включає вчинення відповідних кримінальних процесуальних дій, сама по собі свідчить про введення державою в особі правоохоронних органів обмежень відносно особи. Наприклад, накладення арешту на майно особи обмежує її в праві вільно розпоряджатися своїм майном, обмеження в праві виїзду особи за межі визначеної території само по собі безумовно обмежує право особи на вільне пересування та свободу вибору місця перебування, застосування запобіжного заходу - тримання під вартою обмежує право свободи особи тощо. Загалом будь-яке таке обмеження фактично позбавляє особу вільно здійснювати свої права, що як результат впливає на її психо-емоційний стан та, відповідно, тягне за собою наслідки різного характеру. У разі якщо такі обмеження вводились (за остаточним результатом розгляду кримінальної справи) безпідставно, сторона має право на сатисфакцію.

Враховуючи вище наведене, оскільки за обставинами даної справи позивача було затримано за підозрою у вчиненні злочину, застосовано запобіжний захід - тримання під вартою та за результатами розгляду кримінальної справи відносно позивача було винесено виправдувальний вирок, що свідчить про набуття позивачем передбаченого законом права для отримання відповідного відшкодування, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди та відхиляє відповідні доводи апеляційних скарг.

Одночасно апеляційний суд завертає увагу на те, що відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відповідно до позиції Верховного Суду в постанові від 20.09.2018 року в справі № 686/23731/15-ц, законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Апеляційний суд зауважує, що при визначені розміру шкоди, яка підлягає стягненню суд, перш за все, керується положеннями діючого законодавства, якими безпосередньо регулюються спірні правовідносини. В даному випадку такими положеннями передбачена мінімальна сума відшкодування. Окрім того, в кожному конкретному випадку зважаючи на ступінь завданих моральних страждань, доведеність цього ступеню позивачем суд, з врахуванням оцінки доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, визначає розмір відшкодування яке підлягає стягненню. Відтак, враховуючи встановлені обставини справи, час, впродовж якого позивач перебував під слідством та утримувався під вартою (з 18.02.2013 року до 03.11.2014 року), доводи позивача, пояснення сторін в справі, апеляційний суд погоджується з розрахунком суду першої інстанції та розміром відшкодування в 130 000 грн, який був стягнений на користь позивача та відхиляє інші доводи апелянтів.

Щодо інших доводів апеляційної скарги. Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області. Здійснюючи в межах своїх повноважень контроль за дотриманням бюджетного законодавства учасниками бюджетного процесу, Казначейство України, відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, забезпечує казначейське обслуговування державного та місцевих бюджетів Функціями Казначейства, водночас, є забезпечення казначейського обслуговування бюджетних коштів, здійснення Казначейством безспірного списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (Положення, затверджене КМ України від 15 квітня 2015 року № 215; статей 25, 43 Бюджетного кодексу України). Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду Отже, суд першої інстанції вирішуючи питання про відшкодування шкоди правильно стягнув кошти за рахунок держави, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України. Відтак відповідні доводи апелянта відхиляються. Одночасно апеляційний суд звертає увагу на те, що як зазначив Верховний Суд в своїй постанові від 20.09.2018 року в справі № 686/23731/15 оскільки Закон України № 266/94-ВР не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою. Відтак, оскільки позивач мав право на звернення до суду з відповідним позовом стосовно стягнення матеріальної та моральної шкоди, доводи апеляційної скарги у відповідній частині відхиляються апеляційним судом.

Щодо доводів стосовно суб`єктного складу. Як вбачається з матеріалів справи в процесі розгляду справи позивач звернувся до суду з уточненою позовною заявою, в якій, серед іншого, визначив належного відповідача в справі - Комінтернівську місцеву прокуратуру. Уточнена позовна заява була прийнята ухвалою суду першої інстанції від 21.03.2018 року (а.с. 95).

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про прокуратуру» у системі прокуратури України діють місцеві прокуратури, перелік та територіальна юрисдикція яких визначається в Додатку до цього Закону. Відповідач в даній справі має статус місцевої прокуратури. Так, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про прокуратуру» керівник місцевої прокуратури представляє місцеву прокуратуру у зносинах з органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, особами, підприємствами, установами та організаціями.

За вище вказаним Додатком до ЗУ «Про прокуратуру» «Перелік і територіальна юрисдикція місцевих та військових прокуратур» юрисдикція Комінтернівської місцевої прокуратури розповсюджується на: Комінтернівський район, місто Южне, Миколаївський район та Березівський район. Відповідно до ч. 2 вказаної статті місцеву прокуратуру очолює керівник місцевої прокуратури, який має першого заступника та не більше двох заступників. Крім того, відповідно до Наказу Генеральної прокуратури України № 186 від 21.09.2018 року «Про організацію діяльності прокурорів щодо представництва інтересів держави в суді та при виконанні судових рішень», а саме відповідно до п. 3 представницьку діяльність здійснювати шляхом вступу у справи, порушені за позовами (заявами) інших осіб. За п. 8.5. апеляційні скарги на судові рішення, прийняті по суті спору або якими закінчується судовий розгляд (судове провадження) за позовами прокурора, і такі ж рішення, постановлені за позовами інших осіб, вносити Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам, першим заступникам, заступникам керівника регіональної прокуратури. Керівникам місцевих прокуратур у разі виявлення зазначених судових рішень, які потребують реагування шляхом подання апеляційної скарги, інформувати (з наданням відповідних обґрунтувань) про них регіональні прокуратури для вирішення питання щодо апеляційного оскарження. За п. 10.1. участь у розгляді позовів у місцевих загальних судах забезпечувати місцевими прокуратурами за місцем розташування суду. Отже, з наведеного вбачається, що місцева прокуратура наділена відповідними правами та обов`язками, які, в тому числі, передбачають можливість участі місцевої прокуратури в справі за позовом особи в суді першої інстанції. При цьому, у разі необхідності оскарження рішення суду першої інстанції, керівник місцевої прокуратури інформує про такі рішення регіональну прокуратуру для вирішення питання щодо апеляційного оскарження. Відтак, апеляційний суд приходить до висновку, що діючим законодавством не передбачена заборона звертатися до суду з відповідною позовною заявою з залученням органу прокуратури відповідного рівня. Представництво органу прокуратури в суді відповідної інстанції відноситься до питань внутрішньої компетенції відповідного органу в визначеному законом порядку. За таких обставин доводи апеляційної скарги в даній частині не приймаються апеляційним судом.

Одночасно апеляційний суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції, апеляційний суд на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області та Комінтернівської місцевої прокуратури Одеської області - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

Повний текст постанови виготовлено 29 липня 2019 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

10.07.2019 року м. Одеса