Справа № 344/7690/16-ц
Провадження № 22-ц/4808/1414/19
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Томин О.О., Ясеновенко Л.В.,

за участю секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Пастернак І.А., ухвалене 17 вересня 2019 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 24 вересня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради, виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про перерахунок заробітної плати (посадового окладу) відповідно до галузевої угоди, стягнення недоотриманої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та визнання дій відповідачів в трудових відносинах при визначенні посадового окладу дискримінаційними,

в с т а н о в и в:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом, у якому з врахуванням уточнень просив зобов`язати виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради провести перерахунок його заробітної плати відповідно до галузевої угоди, стягнути в солідарному порядку з Івано-Франківської міської ради та виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради 18 245,97 грн недоотриманої заробітної плати, 216 114,00 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку, а також визнати дії відповідачів в трудових відносинах при визначенні посадового окладу дискримінаційними.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в період з 04 вересня 2011 року до 21 березня 2016 року він працював директором комунальної організації «Івано-Франківський міський парк культури та відпочинку імені Т.Г. Шевченка». На підставі додаткової угоди №2 до контракту від 03 травня 2012 року йому встановлено посадовий оклад у розмірі 3 500,00 грн. Відповідно до умов галузевої угоди на 2013-2015 роки, укладеної між Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об`єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України, посадові оклади вираховуються виходячи з мінімальної заробітної плати. Після укладення додаткової угоди мінімальна заробітна плата в Україні збільшувалась тричі. Зокрема, з 01 січня 2013 року її розмір становив 1147 грн, з 01 грудня 2013 року 1218 грн, з 01 вересня 2015 року 1378 грн. Однак, в порушення умов галузевої угоди та вимог законодавства його посадовий оклад залишався незміннним та став меншим від мінімального гарантованого розміру. Посилаючись на ці обставини просив задовольнити позов.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 26 жовтня 2017 року за клопотанням позивача до участі у справі в якості співвідповідача залучено виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 17 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що нарахування позивачу заробітної плати проводилось відповідно до умов укладеного контракту. А відповідно відсутні підстави для задоволення його позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим судом не враховано закінчення 04 серпня 2015 року строку дії укладеного між сторонами контракту, після чого відповідачі двічі відмовляли в укладенні нового контракту та збільшенні розміру його посадового окладу.

Помилковим вважає і висновок суду про незастосування до спірних правовідносин Галузевої угоди. При цьому не надано належної оцінки тому, що колективним договором, статутом КО «Івано-Франківський міський парк культури та відпочинку імені Т.Г. Шевченка» було передбачено, що розмір посадових окладів працівників встановлюється з урахуванням мінімальних гарантій, визначених Галузевою угодою. Про дотримання умов Галузевої угоди зазначено і в рішенні Івано-Франківської міської ради №107 від 17 березня 2011 року «Про порядок призначення керівників підприємств, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Івано-Франківська» та відповідно в укладеному з ним контракті. Крім того, з 2006 року він був членом профспілкової організації міського парку культури та відпочинку, що входить до складу профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості і побутового обслуговування населення України. А така є стороною Галузевої угоди.

Також зазначає, що при вирішенні спору місцевим судом не застосовано положення статті 43 Конституції України, статті 5 Закону України «Про колективні договори і угоди», статей 11, 14, 15 Закону України «Про оплату праці», статей 18, 97, 240-1 КЗпП України. Натомість, суд безпідставно зіслався на судові рішення у справі №344/3868/16-ц за його позовом до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, міського голови м. Івано-Франківська Марцінківа Р., Івано-Франківської міської ради, третя особа ОСОБА_2 , про скасування розпоряджень про звільнення з роботи та призначення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та інших виплат, відшкодування моральної шкоди.

Крім того, судом не розглянуто його позовної вимоги про визнання дій відповідачів в трудових відносинах при визначенні посадового окладу дискримінаційними.

У засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 доводи скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Представник Івано-Франківської міської ради та виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Тарновська І.Я. доводів скарги не визнала посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 04 серпня 2011 року між Івано-Франківською міською радою, яка від імені та в інтересах територіальної громади м. Івано-Франківська здійснює правомочності власника об`єктів права комунальної власності, в особі міського голови Анушкевичуса В.А. та ОСОБА_1 укладено контракт, згідно якого позивача призначено на посаду директора міського парку культури та відпочинку імені Т.Г. Шевченка (а.с.7-11 т.1).

Розділом 3 цього контракту сторони визначили умови матеріального забезпечення керівника підприємства. Зокрема, за виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, йому нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу одержаного підприємством в результаті господарської діяльності, виходячи з установлених керівнику, в тому числі, посадового окладу в розмірі 2 000 грн і фактично відпрацьованого часу (п.3.1. контракту).

03 травня 2012 року додатковою угодою №2 до контракту з керівником підприємства, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Івано-Франківська від 04 серпня 2011 року, внесено зміни до п.3.1. Розділу 3 «Умови матеріального забезпечення керівника». Викладено абзац перший у такій редакції «посадовий оклад в розмірі 3 500 грн і фактично відпрацьованого часу» (а.с.12 т.1). В подальшому будь-які зміни та доповнення до цього контракту не вносились.

Розпорядженням міського голови м. Івано-Франківська від 29 лютого 2016 року № 25/1-с ОСОБА_1 звільнено з посади директора КО «Івано-Франківський міський парк культури та відпочинку імені Т. Г. Шевченка» у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці та відмовою міського голови від укладення контракту на підставі пункту першого статті 40 КЗпП України. Оскільки на день звільнення позивач перебував на лікарняному листку, то згідно з розпорядженням міського голови від 23 березня 2016 року № 44/1-с до попереднього розпорядження в частині дати звільнення внесено зміни. Зокрема, дату 29 лютого 2016 року змінено на 21 березня 2016 року.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 24 січня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, міського голови м. Івано-Франківська Марцінківа Р., Івано-Франківської міської ради, третя особа ОСОБА_2 , про скасування розпоряджень про звільнення з роботи та призначення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та інших виплат, відшкодування моральної шкоди (а.с.201-208 т.1).

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Виключено з мотивувальної частини рішення Івано-Франківського міського суду від 24 січня 2017 року вказівку на те, що робота позивача у період з 05 серпня 2015 року і до часу звільнення відноситься до роботи на загальних умовах безстрокового трудового договору. В іншій частині рішення Івано-Франківського міського суду від 24 січня 2017 року залишено без змін (а.с.209-212 т.1).

Постановою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 24 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 березня 2017 року - без змін (а.с.7-12 т.2).

Звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 зазначав, що відповідно до контракту розмір його посадового окладу становив 3 500,00 грн. З січня 2013 року розмір мінімальної заробітної плати в Україні неодноразово збільшувався, що було підставою відповідно до галузевої угоди та вимог законодавства підвищити цей посадовий оклад. Оскільки відповідачі його не змінювали, то він став меншим від мінімального гарантованого окладу. З огляду на це просив провести перерахунок заробітної плати (посадового окладу) згідно умов галузевої угоди, стягнути недоотриману заробітну плату за період з 01 січня 2013 року по 21 березня 2016 року та середній заробіток за час затримки розрахунку. В ході розгляду справи уточнив позовні вимоги та просив стягнути недоотриману заробітну плату лише за період з 01 вересня 2015 року до 21 березня 2016 року.

Відповідно до положень статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

За змістом статей 1, 20 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Оплата праці за контрактом визначається за угодою сторін на підставі чинного законодавства, умов колективного договору і пов`язана з виконанням умов контракту.

Згідно із частиною першою статті 21 цього закону працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Частиною першою статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Матеріалами справи підтверджується, що до 04 серпня 2015 року ОСОБА_1 працював на посаді директора КО «Івано-Франківський міський парк культури та відпочинку імені Т.Г. Шевченка» на підставі контракту. По закінченню строку дії контракту позивача звільнено не було, він продовжував працювати на цій же посаді.

За змістом статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із частинами другою, третьою статті 97 КЗпП форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а в разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Аналогічні положення викладені і в статті 15 Закону України «Про оплату праці».

Пунктом 7.7. статуту КО «Івано-Франківський міський парк культури та відпочинку імені Т.Г. Шевченка» (затвердженого рішенням Івано-Франківської міської ради №971-34 від 26 лютого 2013 року) передбачено, що директор організації обирає форми і системи оплати праці, встановлює працівникам конкретні розміри тарифних ставок, відрядних розцінок, посадових окладів, премій, винагород, надбавок і доплат на умовах, визначених чинним законодавством, колективним договором та галузевою угодою в межах чинного законодавства (а.с.64-66 т.1).

Згідно штатного розпису працівників парку культури та відпочинку імені Т.Г. Шевченка на 2015 рік, затвердженого директором підприємства, розмір його посадового окладу складає 3 500,00 грн (а.с.86 т.1). Такий же розмір посадового окладу було встановлено ОСОБА_1 як керівнику підприємства, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Івано-Франківська, і додатковою угодою №2 до контракту від 04 серпня 2011 року.

Відповідно до виписок з книг нарахування заробітної плати за 2015, 2016 роки заробітна плата позивачу з вересня 2015 року продовжувала нараховуватись виходячи з посадового окладу 3 500,00 грн.

04 жовтня 2013 року Міністерством соціальної політики України зареєстровано галузеву угоду між Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об`єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України, укладену на 2013-2015 роки (а.с.13-28 т.1).

Відповідно до п.3.1. галузевої угоди сторони встановили такі мінімальні обов`язкові гарантії в оплаті та нормуванні праці у сфері житлового господарства: мінімальну тарифну ставку (оклад) за просту некваліфіковану працю у розмірі не нижче визначеної законом мінімальної заробітної плати, а мінімальну тарифну ставку робітника І розряду в розмірі не менше 120 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом. Коефіцієнти співвідношення розмірів мінімальних місячних посадових окладів керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців до мінімальної тарифної ставки робітника I розряду основного виробництва (мінімального посадового окладу (ставки) працівника основної професії) згідно з додатком 3 до цієї Угоди (п.3.1.4.).

Статтею 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» визначено, що положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

З огляду на норми статті 4 Закону України «Про соціальний діалог в Україні» інтереси працівників підприємства під час укладення галузевої угоди представляє профспілкова сторона цієї угоди, суб`єктами якої є всеукраїнські профспілки та їхні об`єднання, що діють в межах певного виду (кількох видів економічної діяльності), а інтереси роботодавця сторона роботодавців, суб`єктами якої є всеукраїнські об`єднання організацій роботодавців, що діють у межах певного виду (кількох видів економічної діяльності), або сторона органів виконавчої влади, суб`єктами якої є відповідні центральні органи виконавчої влади.

Отже, обов`язковими для підприємства положення галузевої угоди будуть, якщо і роботодавець, і працівники підприємства є суб`єктами сторін галузевої угоди через відповідне членство та на підставі установчих документів (статутів, положень тощо).

Натомість, позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердженння того, що він та КО «Івано-Франківський міський парк культури та відпочинку імені Т. Г. Шевченка» були суб`єктами сторін галузевої угоди.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, на думку колегії суддів, норми вказаної галузевої угоди носять рекомендаційний, а не зобов`язальний характер.

Що стосується посилання ОСОБА_1 на те, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19 травня 1999 року № 859 «Про умови і розміри оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній комунальній власності та об`єднань державних підприємств» розмір його посадового окладу як керівника залежить від мінімального посадового окладу (ставки) працівника основної професії, то такі не заслуговують на увагу.

Згідно з положеннями цієї постанови право встановлювати розмір посадового окладу керівника підприємства залежно від середньооблікової чисельності працівників в еквіваленті повної зайнятості за рік, вартості активів підприємства або чистого доходу від реалізації товарів (робіт, послуг), за даними останньої річної фінансової звітності, у кратності до мінімального посадового окладу (ставки) працівника основної професії згідно з додатком надано керівникам місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, які укладають контракти з керівниками підприємств, заснованих на державній власності, у тому числі казенних, та об`єднань державних підприємств, утворених центральними органами виконавчої влади відповідно до законодавства, підприємств, які належать Автономній Республіці Крим, підприємств, заснованих на комунальній власності.

Разом з тим, після закінчення строку дії контракту (05 серпня 2015 року) між Івано-Франківською міською радою та ОСОБА_1 нового контракту не було укладено.

Таким чином, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності цивільного судочинства, колегія суддів вважає, що заробітна плата позивачу з 01 вересня 2015 року по 21 березня 2016 року нараховувалась та виплачувалась згідно штатного розпису, а тому його права на оплату праці відповідачами не порушено.

Зважаючи на те, що позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є похідною від вимоги про стягнення недоотриманої заробітної плати, вона також не підлягає до задоволення.

Частиною першою статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За положеннями частин четвертої, п`ятої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; 5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування. У резолютивній частині рішення зазначаються: 1) висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог.

З`ясовано, що в ході розгляду справи ОСОБА_1 збільшив позовні вимоги та просив також визнати дії відповідачів в трудових відносинах при визначенні його посадового окладу дискримінаційними.

Проте, будь-яких висновків по суті цієї позовної вимоги судом першої інстанції не зроблено.

Обґрунтовуючи в цій частині свій позов ОСОБА_1 покликався на те, що після закінчення строку дії контракту Івано-Франківська міська рада та виконавчий комітет міської ради, незважаючи на його звернення, відмовили у підвищенні його посадового окладу до мінімального гарантовано розміру згідно умов галузевої угоди. Разом з тим, при однакових умовах праці та посадових обов`язках новому директору КО «Івано-Франківський міський парк культури та відпочинку імені Т.Г. Шевченка» було встановлено посадовий оклад у розмірі 5 500,00 грн.

Матеріалами справи підтверджується, що після закінчення строку контракту від 04 серпня 2011 року позивач дійсно звертався до міського голови м. Івано-Франківська із заявами про збільшення посадового окладу та надавав примірники нового контракту, в якому пропонував встановити його посадовий оклад у розмірі 5 500,00 грн та 6 000,00 грн (а.с.235-241, 242-248 т.1). Однак, міським головою ці пропозиції не були прийняті. Відповідно не було укладено новий контракт.

Натомість, 02 березня 2016 року між Івано-Франківською міською радою, яка від імені та в інтересах територіальної громади м. Івано-Франківська здійснює правомочності власника об`єктів права комунальної власності, в особі міського голови Марцінківа Р.Р. та ОСОБА_2 укладено контракт, згідно якого останню було призначено на посаду директора міського парку культури та відпочинку імені Т.Г. Шевченка (а.с.109-112 т.1). Пунктом 3.1.1. контракту посадовий оклад керівника встановлено в розмірі 5 500,00 грн.

Згідно з пунктами 2, 3 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні»: дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними; непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

За змістом частин першої та другої статті шостої цього закону, відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації. Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються.

Дія закону поширюється також на трудові відносини, у тому числі застосування роботодавцем принципу розумного пристосування (стаття 4).

Згідно статті 24 Конституції України, статті 2-1 КЗпП України, статей 2, 7 Загальної декларації прав людини, статей 2, 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 2 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 14, стаття 1 Протоколу № 12 до Конвенції) необхідною підставою для встановлення факту дискримінації є обумовленість відмінного ставлення за певними ознаками.

У рішеннях Європейського суду з прав людини зазначено, що лише розрізнення, яке базується на персональній ознаці, за якою особа чи групи осіб відрізняються один від одного, можна характеризувати як дискримінацію (рішення у справах «Карсон та інші проти Сполученого Королівства», «Кьєльдсен, Буск Мадсен і Педерсен проти Данії»). Суд деталізує вимоги до природи ознак, за якими забороняється дискримінація, та встановлює, що категорія «інші ознаки» поширюється винятково на такі ознаки, які за своєї природою є достатньо подібними до ознак, які вже перелічені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тобто відносяться до визначального для ідентичності особи вибору або є невід`ємними, вродженими та незмінними характеристиками (рішення у справі «Петерка проти Чеської Республіки»).

Отже, факт дискримінації може бути встановлений лише у випадку, коли розрізнення у ставленні до особи вмотивоване притаманною їй певною персональною ознакою.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів дійшла переконання, що дії відповідачів стосовно визначення розміру посадового окладу керівника міського парку культури та відпочинку імені Т.Г. Шевченка жодним чином не свідчать про факт дискримінації позивача, оскільки при цьому не встановлено відмінного ставлення за певними ознаками, визначеними законом.

За положеннями статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи зазначне апеляційний суд прийшов висновку, що постановлене рішення не може залишатися в силі та підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з викладених вище підстав.

В силу вимог частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Матеріалами справи підтверджується, що при зверненні до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 зазначав, що звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Разом з тим, згідно цієї норми закону від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі в справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Тобто, за її змістом в справах, що випливають із трудових відносин, від сплати судового збору звільняються позивачі лише у двох категоріях справ: про стягнення заробітної плати та про поновлення на роботі.

Натомість, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) в розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку не входить до структури заробітної плати.

Таким чином, ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору в частині позовних вимог про стягнення заробітної плати. Однак, в частині позовних вимог щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку та визнання дій відповідачів в трудових відносинах при визначенні посадового окладу дискримінаційними йому необхідно було сплатити судовий збір.

Якщо факт недоплати судового збору з`ясовано судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд залежно від конкретних обставин справи може: зобов`язати позивача (заявника) доплатити належну суму судового збору і подати суду відповідні докази у встановлений ним строк та за необхідності оголосити перерву в її розгляді; у разі неподання доказів оплати - стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням положень статті 141 ЦПК України.

За таких обставин з ОСОБА_1 на користь держави необхідно стягнути 2 712,34 грн не сплаченого судового збору за подання позовної заяви в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та визнання дій відповідачів в трудових відносинах при визначенні посадового окладу дискримінаційними.

Відповідно до квитанції №5102-07-003/С від 07 листопада 2019 року позивачем сплачено 4 068,60 грн судового збору за подання апеляційної скарги (а.с.86 т.2).

Згідно із частинами шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи розмір судового збору за подання апеляційної скарги (4 068,51 грн), звільнення позивача від сплати судового збору в частині позовних вимог про стягнення заробітної плати, з Івано-Франківської міської ради, виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради підлягають стягненню судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції на користь ОСОБА_1 в розмірі по 2 034,25 грн з кожного, а на користь держави - по 136,85 грн з кожного.

Керуючись статтями 374, 376, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 17 вересня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради, виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про перерахунок заробітної плати (посадового окладу) відповідно до галузевої угоди, стягнення недоотриманої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та визнання дій відповідачів в трудових відносинах при визначенні посадового окладу дискримінаційними відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 2 712,34 грн не сплаченого судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з Івано-Франківської міської ради, виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції на користь ОСОБА_1 в розмірі по 2 034,25 грн з кожного, а на користь держави по 136,85 грн з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.О. Томин

Л.В. Ясеновенко

Повний текст постанови виготовлено 12 грудня 2019 року