КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/2599/2019 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Сержанюка А.С., Сліпченка О.І.,

секретар судового засідання: Пітенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2018 року у складі судді Макаренко І.О. у справі за позовом ОСОБА_3 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» про стягнення пені та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом, обґрунтовуючи його тим, що 19 лютого 2015 року між нею та Публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський» (далі - ПАТ «Банк Михайлівський») було укладено договір банківського рахунку, відкрито поточний рахунок, укладено договір позики. Сума коштів, що передалася ОСОБА_3 до ПАТ «Банк Михайлівський» складала 192000,00 грн. На підставі рішення Національного банку України від 23 травня 2016 року Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення «Про затвердження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський». Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 12 липня 2016 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення, на підставі якого розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» з 13 липня 2016 року по 12 липня 2018 року включно, призначено уповноваженою особою Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Банк Михайлівський» Ірклієнку Ю.П. У подальшому ОСОБА_3 неодноразово зверталася до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із заявами про включення її до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів. 05 квітня 2017 року меморіальним ордером банк-агент Фонду гарантування вкладів фізичних осіб виплатив ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 192005,11 грн. Позивач ОСОБА_3 вказує, що протягом чотирьох місяців Фонд гарантування вкладів фізичних осіб свідомо ігнорував її заяву щодо строків розгляду заяви вкладників та виплати коштів, тому відповідно до норм ч.5 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів» у зв'язку з несвоєчасним виконанням зобов'язання має нараховуватися пеня у розмірі 3% за кожний день прострочення.

Тому, позивач просив суд стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб грошові кошти у розмірі 382880,00 грн., у тому числі пеню за прострочення зобов'язання - 362880,00 грн., відшкодування моральної шкоди - 20000,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. ОСОБА_3 вважає, що посилання суду першої інстанції на положення пунктів першого та другого частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є безпідставними. Вказує, що пеня нарахована згідно положень частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» безпосередньо у зв'язку із невиконанням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб своїх прямих обов'язків. Вказує, що Цивільний кодекс України є основним, тобто спеціальним і пріоритетним актом законодавства України, що регулює спірні правовідносини.

Відповідач Фонд гарантування вкладів фізичних осіб надав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3, у якому вказав про обґрутнованість та законність рішення суду першої інстанції. Вважав, що суд вірно застосував до спірних правовідносин спеціальні норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, і відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку закріплена Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини. Суд дійшов висновку про те, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не вступав з ОСОБА_3 у договірні правовідносини. Крім того, під час тимчасової адміністрації не передбачено можливості нарахування штрафних санкцій. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення сум відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції вказав, що Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не передбачено право позивача на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з невиплатою банком-агентом гарантованих сум відшкодування. Таким чином, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позивачем вимог.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини.

Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до частини другої статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Відповідно до положень ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Фонд є юридичною особою публічного права. Фонд є суб'єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном. Фонд є економічно самостійною установою.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000,00 грн. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Відповідно до частини 1 статті 35 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків Фонд здійснює через призначену виконавчою дирекцією уповноважену особу Фонду.

Порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, визначений статтею 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Оскільки Фонд гарантування є особою публічного права (ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»), то в силу приписів статті 19 Конституції України, останній має діяти виключно в межах повноважень, встановлених діючим законодавством, і за відсутності правових підстав не має права вчиняти будь-які дії, що не передбачені законом, або вчиняти їх передчасно (безпідставно).

Встановлено, що 19 лютого 2015 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк Михайлівський» було укладено договір банківського рахунку «Поточний рахунок для обслуговування строкового вкладу (депозиту)» №980-052-000000110, відповідно до якого банк відкриває клієнту на його ім'я рахунок у гривні для зберігання грошей клієнта і здійснює його розрахунково-касове обслуговування (а.с.20).

19 лютого 2015 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк Михайлівський» було укладено договір позики №980-052-000061819 (а.с.23).

Додатковою угодою від 15 червня 2015 року до договору позики було №980-052-000061819 внесено зміни, відповідно до яких сторони прийшли до згоди викласти п.п.1 п.1.2 розділу 1 «Предмет договору» договору в наступній редакції «сума коштів 192000,00 грн.» (а.с.25).

На підставі рішення Національного банку України від 23 травня 2016 року №14/БТ «Про віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування прийнято рішення від 23 травня 2016 року №812 «Про затвердження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень тимчасового адміністратора», яким розпочато процедуру виведення ПАТ «Банк Михайлівський» з ринку, шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації на один місяць з 23 травня 2016 року до 22 червня 2016 року.

Відповідно до рішення Правління Національного банку України №124-рш від 12 липня 2016 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №1213 від 12 липня 2016 року, згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» з 13 липня 2016 року по 12 липня 2018 року включно, призначено уповноваженою особою Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Банк Михайлівський» ІрклієнкуЮ.П. строком на два роки з 13 липня 2016 року по 12 липня 2018 року.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №265 від 24 січня 2017 року делеговані повноваження уповноваженої особи Фонду Волкову О.Ю. з 25 січня 2017 року визначені статтями 37, 38, 47-52, 52-1, 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

18 липня 2016 року ОСОБА_3 звернулася до ПАТ «Банк Михайлівський» із заявою, в якій просила включити її до переліку вкладників, які мають право на отримання гарантованої суми та провести виплату відшкодування у розмірі 192000,00 грн. (а.с.18, 19).

05 квітня 2017 року ОСОБА_3 було виплачено грошові кошти у сумі 192005,11 грн., що підтверджується меморіальним ордером №1014525 від 05 квітня 2017 року (а.с.17).

Отже, апеляційний суд доходить висновку про те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, правильно виходив із того, що на момент звернення позивача ОСОБА_3 із заявою про включення її до переліку вкладників, які мають право на отримання гарантованої суми та проведення виплат відшкодування (18 липня 2016 року), у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливлює стягнення грошових коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що право позивача, як споживача, на відшкодування моральної шкоди та право на стягнення пені у зв'язку з невиконанням грошового зобов'язання, не булипорушені відповідачем.

Суд апеляційної інстанції вважає, що положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» судом першої інстанції застосовано правильно, а рішення суду про відмову у задоволенні позову у цій справі є законним.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що Цивільний кодекс України є основним, тобто спеціальним і пріоритетним актом законодавства України по відношенню до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є безпідставними, оскільки суперечить загальноюридичному принципу «Спеціальний закон скасовує дію загального закону» («Lex specialis derogat generalі»).

Крім того, доводи апеляційної скарги з приводу не застосування судом до спірних правовідносин Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відшкодування фізичним особам через систему гарантування вкладів фізичних осіб шкоди завданої зловживанням у сфері банківських та інших фінансових послуг» від 15 листопада 2016 року відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки не застосування вказаного закону не вплинуло на правильність вирішення спору.

Доводи апеляційної скарги про порушення права позивача щодо не виплати йому грошових коштів протягом чотирьох місяців та не стягнення у зв'язку з цим пені є безпідставними, оскільки до зазначених правовідносин не може бути застосований Закон України «Про захист прав споживачів» та нарахована пеня, оскільки відповідач не є особою, що надає банківські послуги та між сторонами відсутні договірні відносини.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального права, і додержанням норм процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «30» січня 2019 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко
СуддіА.С. Сержанюк
О.І. Сліпченко