КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/1765/2019
справа №759/129/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Шкоріної О.І., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Амборської Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Журибеди О.М. 30 серпня 2018 року,

у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства "Антонов" про стягнення суми авторської винагороди за використання винаходу та відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

встановив:

В січні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з ДП "Антонов":

- авторську винагороду з урахуванням індексу інфляції з дня заборгованості у розмірі 115264,10 доларів США, що еквівалентно 3 235 143,20 грн. за курсом НБУ на 03 січня 2018 року;

- збитки, внаслідок невиконання зобов"язань, в розмірі 3% річних, що становить 3457,92 долари США, що еквівалентно 97054,30 грн. за курсом НБУ на 03 січня 2018 року;

- за прострочення видачі винагороди за кожний прострочений день з 28 лютого 2017 року пеню в розмірі 0,04% суми належної до сплати у розмірі 13923,90 доларів США, що еквівалентно 390805,30 за курсом НБУ на 03 січня 2018 року;

- 1 657 116,98 грн. моральної шкоди.

Вимоги обґрунтовує тим, що в 1992 році в період роботи у Авіаційному науково-технічному комплексі імені О.К. Антонова, правонаступником якого є ДП "Антонов", ним, разом з іншими двома працівниками, створено технічне рішення "ІНФОРМАЦІЯ_1", якому надано правову охорону, на підтвердження чого 25 грудня 1997 року Держпатентом України видано патент НОМЕР_1 на службовий винахід на ім"я роботодавця. Окрім того, патент також видано і на території Російської Федерації.

Вказує, що в порушення ст.526 ЦК України, ч.3 ст.9 Закону України "Про охорону прав на винаходи і корисні моделі" в редакції 1993 року, п.54 Тимчасового положення про правову охорону об"єктів промислової власності та раціоналізаторських пропозицій в Україні відповідач не уклав з винахідниками письмовий договір про розмір та умови виплати винагороди відповідно до економічної цінності винаходу, не визначив економічну цінність винаходу, чим порушив права позивача.

Зазначає, що на підприємстві діє наказ від 23 жовтня 1992 року №642, додатком до якого є "Положення про патентно-ліцензійні комісії", а до повноважень цих комісій віднесено питання "4. Проекти угод між авторами та АНТК про розмір винагороди за використання або продаж ліцензії по запатентованим на ім"я АНТК винаходам".

Відповідач використовував винахід, застосовуючи його в конструкціях літаків Ан-124-100 і Ан-225, що дало змогу підвищити показники зносу деталей, а отже винахід мав значну економічну цінність.

Посилаючись на триваюче правопорушення, просить стягнути:

- 74976,57 доларів США винагороди, яку обраховує з орієнтовної винагороди, яка могла бути виплачена в СРСР за винахід, який має велике народногосподарське значення і могла дорівнювати 20000 рублів (або 74976,57 доларів США за курсом 0,5335 руб за 1 долар), а також інфляційні втрати в сумі 40287,53 доларів США за період з 25 грудня 1997 року по 03 січня 2018 року, що нараховані на суму у доларах США;

- 3% річних в розмірі 3457,92 долари США відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України;

- пеню у розмірі 0,04% від 115264,10 доларів США, що становить 13923,90 доларів США, за період з 08 березня 2017 року по 03 січня 2018 року на підставі п.54 Тимчасового положення про правову охорону об"єктів промислової власності та раціоналізаторських пропозицій в Україні.

Моральну шкоду обґрунтовує триваючим порушенням його прав, що призвело до погіршення його здоров"я.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 30 серпня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Посилається на безпідставне відхилення судом даних Акту від 07 квітня 1998 року, який підтверджує використання винаходу, перериває строк позовної давності, засвідчує визнання обов"язку перед винахідниками. Наказ Мінстату від 24 березня 1995 року №79, на який послався суд при дослідженні цього акту, останнього не стосується.

Вказує, що розгляд питання про виплату авторської винагороди не зупинявся протягом всього часу, поки профспілкова організація проводила роботу по захисту прав винахідників на винагороду до встановлення факту порушення п.2.3.14 колективного договору 2012 року та переносу його в п.2 "Заходів з реалізації пропозицій спільного профспілкового органу ДП "Антонов" та їх впровадження в колективний договір від 19 лютого 2015 року.

Зазначає, що позовну давність слід відраховувати саме з 19 лютого 2015 року, коли він зрозумів, що відповідач не відновить його прав на винагороду.

Зазначає про чинність Інструкції про порядок виплати винагороди за відкриття, винаходи і раціоналізаторські пропозиції від 15 січня 1974 року, якою передбачено, що строк позовної давності встановлений у три роки з дня повідомлення автора про початок використання його винаходу, чого зроблено не було.

Вважає необґрунтованим відхилення судом п.23 цієї Інструкції, та її взагалі, щодо розміру винагороди, оскільки іншого розміру, ніж запропонованого позивачем, не визначено законодавством і не запропоновано відповідачем.

Вказує, що при розгляді справи суд не встановив дійсних обставин справи, виходив з припущень, які не підтверджені доказами, порушив вимоги законодавства, яке регулює спірні правовідносини, не сприяв у витребуванні доказів.

Скаржник також зазначає, що несплата грошової винагороди є фактом заподіяння душевних страждань позивачу, а нехтування правами винахідника на винагороду є приниженням і надає моральних страждань, що є загальновідомим фактом і не потребує доведення.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що твердження скаржника в тій частині, що підтвердженням введення в цивільний обіг винаходу (утому числі за патентом України НОМЕР_1) є Акт від 07 квітня 1998 року, що підписаний заступником Головного конструктора АНТК ім. О.К. Антонова Новіковим В.І., є помилковими. Вказує, що в квітні 1998 року порядок фіксації фактів використання винаходів, захищених патентами, було закріплено Наказом Міністерства статистики України "Про затвердження форм первинного обліку об"єктів промислової власності (винаходів, корисних моделей, промислових зразків), раціоналізаторських пропозицій" від 24 березня 1995 року №79. Зазначеним наказом було затверджено форму Акту використання об"єкта промислової власності (винаходів, корисних моделей, промислових зразків), а саме Форма ПВ-3. В цій формі прямо закріплено, що Акт підписується керівником підприємства, яким заступник Головного конструктора АНТК ім. О.К. Антонова Новіков В.І. не являвся.

Окрім того, відповідач зазначає про пропуск позивачем позовної давності, оскільки з моменту видачі патенту йому було відомо про відсутність письмового договору про виплату винагороди, відтак з цього часу розпочався перебіг строку позовної давності.

В судовому засіданні позивач доводи апеляційної скарги підтримав, просив скаргу задовольнити.

Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами не було укладено договору про умови, порядок та розмір винагороди, наведений позивачем розрахунок економічної цінності не є належним доказом, з клопотанням про призначення відповідної експертизи сторони не звертались.

Також суд дійшов висновку про пропуск позовної давності, про застосування якої просив відповідач, вказавши, що така має відраховуватися з дати видачі патенту НОМЕР_1, тобто з 25 грудня 1997 року.

Окрім того, суд вказав на недоведеність факту заподіяння моральної шкоди внаслідок неправомірних дій відповідача.

Судом першої інстанції установлено, що 27 листопада 1992 року відповідачем подано в Комітет по патентам і товарним знакам Російської Федерації (Роспатент) заяву про видачу патенту на винахід "ІНФОРМАЦІЯ_1". Роспатентом видано відповідачу патент на винахід НОМЕР_2 від 20 липня 1997 року.

02 листопада 1993 року відповідачем подано до Державного патентного відомства України (Держпатент) заяву про видачу патенту на винахід "ІНФОРМАЦІЯ_1" (з датою пріоритету 27 листопада 1992 року на підставі первинної заяви у Роспатент). Держпатентом видано патент на винахід НОМЕР_1 від 25 грудня 1997 року.

Відповідно до патенту на винахід НОМЕР_1 та патенту на винахід НОМЕР_2 співавтором згаданого патенту є ОСОБА_5, ОСОБА_6, а також ОСОБА_2.

Патент на винахід НОМЕР_1 зареєстровано відповідно до Закону України "Про охорону прав на винаходи і корисні моделі" в редакції від 23 грудня 1993 року.

Установлено також, що сторони перебували у трудових відносинах, у тому числі на час створення винаходу та подачі заяв про видачу патентів та на момент видачі (реєстрації) патентів; договір про умови, порядок та розмір виплати винагороди між сторонами не укладався.

З матеріалів справи убачається, що позивачем заявлено вимогу про стягнення авторської винагороди за винахід, та, мотивуючи відсутністю письмового договору з роботодавцем, позивач просить стягнути 74976,57 доларів США винагороди, яку обраховує з орієнтовної винагороди в подвійному розмірі, яка могла бути виплачена в СРСР за винахід, який має велике народногосподарське значення і могла дорівнювати 20000 рублів (або 74976,57 доларів США за курсом 0,5335 руб за 1 долар), а також інфляційні втрати в сумі 40287,53 доларів США за період з 25 грудня 1997 року по 03 січня 2018 року, що нараховані на суму у доларах США; 3% річних в розмірі 3457,92 долари США відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України; а також за прострочення видачі винагороди за кожний прострочений день з 28 лютого 2017 року пеню в розмірі 0,04% суми належної до сплати у розмірі 13923,90 доларів США, що еквівалентно 390805,30 за курсом НБУ на 03 січня 2018 року.

Відповідно до ст.9 Закону України "Про охорону прав на винаходи і корисні моделі", в редакції на час видачі патенту, встановлено, що право на одержання патенту має роботодавець, якщо винахід (корисну модель) створено у зв'язку з виконанням службових обов'язків чи доручення роботодавця, за умови, що трудовим договором (контрактом) не передбачено інше. Роботодавець повинен укласти письмовий договір з винахідником і згідно з його умовами видати винагороду винахіднику відповідно до економічної цінності винаходу (корисної моделі) та іншої вигоди, одержаної роботодавцем від винаходу (корисної моделі). Спори щодо умов одержання винагороди та її розміру розв'язуються у судовому порядку.

Винахідник подає роботодавцю письмове повідомлення про створений ним винахід (корисну модель) з описом, що розкриває суть винаходу (корисної моделі) досить ясно і повно. Якщо роботодавець протягом чотирьох місяців від дати одержання цього повідомлення не подасть заявки до Відомства, то право на одержання патенту переходить до винахідника.

Відповідно до пункту 54 Тимчасового положення Про правову охорону об'єктів промислової власності та раціоналізаторських пропозицій в Україні, затвердженого Указом Президента України від 18 вересня 1992 року №479/92 (Положення втратило чинність у частині правової охорони об'єктів промислової власності (крім пунктів 54, 59, 60, 61, 62, 68 і 70) на підставі Указу Президента №324/94 від 22 червня 1994 року), визначено, що винагорода сплачується автору винаходу чи промислового зразка відповідно до договору, але не пізніше 3 місяців після закінчення кожного року, в якому використовувався винахід чи промисловий зразок, і не пізніше 3 місяців після надходження виручки від продажу ліцензії протягом строку дії патенту. При реалізації в іноземних державах винаходу чи промислового зразка, запатентованого на ім'я підприємства або Фонду винаходів України, в тому числі при продажу ліцензії та поставці продукції на експорт, винагорода авторові сплачується за його бажанням в іноземній валюті. Винагорода, сплачена автору власником патенту, не підлягає стягненню у разі анулювання патенту на винахід чи промисловий зразок. Автори винаходів, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій при одержані винагороди користуються пільгами відповідно до чинного законодавства. За несвоєчасну виплату винагороди винний у цьому власник патенту сплачує автору за кожний прострочений день пеню в розмірі 0,04 відсотка суми, належної до сплати.

Тобто законодавством визначено, що необхідною умовою для виплати винагороди є наявність договору між винахідником і власником патенту, умовами якого визначається розмір і порядок виплати винагороди.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив з того, що законодавець пов"язує виплату та розмір винагороди винахідникам з економічною цінністю винаходу та іншою вигодою, одержаною роботодавцем, та розмір її визначається на договірних засадах.

Розрахунок позивача економічної цінності винаходу ґрунтується на припущеннях, належних та допустимих доказів визначення цього чинника матеріали справи не містять.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на порядок визначення винагороди відповідно до Інструкції про порядок виплати винагороди за відкриття, винаходи і раціоналізаторські пропозиції від 15 січня 1974 року, затвердженої Головою Державного комітету Ради Міністрів СРСР у справах винаходів і відкриттів 15 січня 1974 року, відхиляються колегією суддів, оскільки є помилковими.

Судом першої інстанції вірно установлено, що відповідно до Постанови Верховної ради України від 12 вересня 1991 року №1545-ХІІ "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" до прийняття відповідних актів законодавства України застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України.

Питання виплати роботодавцями авторам винагороди за використання винаходу регулюється актами законодавства України, зокрема статтею 9 Закону України "Про охорону прав на винаходи і корисні моделі", відтак вказана Інструкція застосуванню не підлягає.

Посилання скаржника на дані Акту від 07 квітня 1998 року, що підписаний заступником Головного конструктора АНТК ім. О.К. Антонова Новіковим В.І., а також на обставини проведення профспілковою організацією роботи по захисту прав винахідників на винагороду, відхиляються колегією суддів, оскільки з огляду на предмет та підстави позову в цій справі такі дані не мають доказового навантаження.

Суд першої інстанції повно з"ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін зібраними у справі доказами, та зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача винагороди та відповідних компенсаційних виплат.

Окрім того, судом правильно установлено відсутність підстав для задоволення вимог в частині відшкодування моральної шкоди.

Законодавством встановлено, що моральна шкода - це втрати немайнового характеру, яких позивач зазнав внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, що настали через незаконні винні дії відповідача. Як загальна умова цивільно-правової відповідальності законодавством передбачений зв"язок між протиправною поведінкою та відповідними наслідками.

Проте матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту наявності моральної шкоди, а в діях відповідача відсутня така неправомірна поведінка, яка потягнула б за собою настання відповідальності за завдання такої шкоди.

При цьому, само по собі не укладення договору не може бути підставою для застосування цивільно-правової відповідальності з відшкодування втрат немайнового характеру.

Твердження скаржника в тій частині, що нехтування правами винахідника на винагороду є приниженням і надає моральних страждань, що є загальновідомим фактом і не потребує доведення відповідно до частини 3 ст.82 ЦПК України, є помилковим, оскільки суперечить засадам цивільного судочинства. При цьому, загальновідомі факти - це обставини, які відомі широкому колу осіб, вони не потребують доказуванню в силу об"єктивності і очевидності існування. Факт заподіяння моральної шкоди та її розмір підлягають доведенню в кожному конкретному випадку за загальними принципами змагальності сторін і диспозитивності цивільного судочинства та ці обставини не можуть бути визнані судом загальновідомими.

Разом з тим, суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення помилково послався на застосування наслідків спливу позовної давності (ст.ст. 261, 267 ЦК України) з огляду на таке.

Положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватись лише у випадках, коли буде доведено існування самого суб"єктивного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб"єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити у позові не через пропуск позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Відтак посилання на застосування наслідків спливу позовної давності підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення суду, у зв"язку із чим апеляційна скарга задовольняється частково, а рішення суду змінюється в цій частині відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381, 383, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Виключити з мотивувальної частини рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 серпня 2018 року посилання на застосування позовної давності.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 січня 2019 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді О.І. Шкоріна

В.В.Соколова