ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» грудня 2019 року

м. Харків

справа № 640/10855/19-ц

провадження № 22ц/818/5420/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.

учасники справи:

скаржник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - Головне територіальне управління юстиції у Харківській області

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 серпня 2019 року у складі судді Горчакової О.І.

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне територіальне управління юстиції у Харківській області звернувся до суду зі скаргою про визнання рішення протиправним та скасування постанови державного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату.

Скарга мотивована тим, що 19 травня 2019 року він отримав рішення Головного територіального управління юстиції у Харківській області про відмову на його заяву щодо скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № 47323155.

Зазначив, що в Міжрайонному відділі державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області відкрито виконавче провадження № 4732315 по виконанню судового наказу від 20 травня 2014 року № 2н-650, виданого Орджонікідзевським районним судом м. Харкова.

Вважав, що оскільки постанову про відкриття виконавчого провадження винесено 21 квітня 2015 року, всі виконавчі дії державний виконавець повинен був провести протягом шести місяців, а саме до 21 жовтня 2015 року включно, та винести постанову про закінчення виконавчого провадження.

Проте, виконавче провадження не було закінчено. Через півтора року після спливу вказаних строків, 14 листопада 2017 року, державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на доходи боржника, що знов-таки є грубим порушенням вимог закону.

Просив визнати рішення в. о. заступника начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 16 травня 2019 року № 07.02-08/К-961 ОСОБА_2 неправомірним та зобов`язати його скасувати постанову старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Гусєвої Н.Г. від 14 листопада 2017 року про звернення стягнення на його заробітну плату із закінченням виконавчого провадження у зв`язку із закінченням строків стягнення.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 серпня 2019 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким заявлені ним в скарзі вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи та вимоги апеляційної скарги виклав доводи скарги.

07 листопада 2019 року від Головного територіального управління юстиції у Харківській області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому управління вважав оскаржувану ухвалу законною, а апеляційну скаргу -необґрунтованою. При цьому посилався на те, що ОСОБА_1 вже оскаржував постанову про звернення стягнення на заробітну плату, яку за його заявою, залишено без розгляду. Ухвала є чинною.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду - залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції, з висновком якої погоджується судова колегія, мотивована тим, що державний виконавець діяв в межах вимог, передбачених частиною 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», про що правомірно зазначено і у відповіді.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 21 квітня 2015 року у Міжрайонному відділі державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження № 47323155 з примусового виконання судового наказу № 2-н/650 від 20 травня 2014 року про солідарне стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 заборгованості за опалення та гарячу воду на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» в розмірі 13 065,65 грн., що утворилась за період з 01 грудня 2010 року по 31 січня 2014 року. Судовий наказ є чинним, учасниками справи він не оскаржувався.

За постановою державного виконавця від 14 листопада 2017 року з грудня 2017 року розпочалося звернення стягнення на заробітну плату ОСОБА_1 в розмірі, встановленому статтями 68-70 Закону України «Про виконавче провадження».

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснив, що йому не відомо, чи надсилало підприємство державному виконавцю звіт про здійснення відрахувань. Йому відомо, що всі виплати направлялись до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі».

Дійсно, з повідомлення Приватної промислово-торгівельної фірми «ЮСІ» № 108 від 11 липня 2019 року вбачається, що згідно судового наказу № 2н-650 від 20 травня 2014 року та виконавчого провадження № 47323155 із заробітної плати співробітника фірми ОСОБА_1 , за період з грудня 2017 року по червень 2019 року утримано та сплачено на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» 13 065,65 грн., судовий збір та витрати на проведення виконавчих дій - 1376,56 грн. Також, згідно виконавчого листа № 2/644/393/15 від 28 серпня 2015 року ВП № 49514594 з ОСОБА_1 стягнуто - 114,20 грн. Станом на 11 липня 2019 року усі вищезазначені провадження фірмою виконано у повному обсязі (а. с.34).

Зі зверненням щодо примусового виконання судового наказу він звернувся до Головного територіального управління юстиції у Харківській області, на яке в межах компетенції Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області 16 травня 2019 року надало відповідь, з якою ОСОБА_1 не згодний та оскаржив її.

Статтею 12 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено організаційні засади контролю за діяльністю державних виконавців. Зокрема, контроль за діяльністю державних виконавців та інших працівників органів державної виконавчої служби здійснюють органи примусового виконання рішень, а саме: Міністерство юстиції України, органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку, в порядку, встановленому Міністерством юстиції України.

Частиною 3 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.

Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини.

Відповідно до пункту 1 Розділу ХІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2832/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802, перевірити законність виконавчого провадження мають право: директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, відділах примусового виконання рішень управлінь державної виконавчої служби, відділах державної виконавчої служби; начальник відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у цьому відділі; начальник управління державної виконавчої служби - виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у відділі примусового виконання рішень цього управління та відділах державної виконавчої служби, що йому підпорядковані; начальник відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби - виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у цьому відділі; начальник відділу державної виконавчої служби - виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у цьому відділі.

Тобто, законодавцем чітко визначено коло осіб, які перевіряють правильність та законність сутнісних питань виконавчого провадження та встановлено обсяг їх прав та обов`язків.

Завданням ж суду є перевірка дотримання такими особами їх повноважень та дотримання меж їх компетенції.

Згідно пункту 7 Розділу ХІІ Інструкції про результати перевірки законності виконавчого провадження виноситься постанова, у якій зазначаються: підстави перевірки виконавчого провадження; строки проведення перевірки; у мотивувальній частині - номер виконавчого провадження, реквізити виконавчого документа, дата відкриття виконавчого провадження, державний виконавець, який здійснює (здійснював) виконання, коротко зміст проведених виконавчих дій та їх відповідність вимогам чинного законодавства з посиланням на відповідну норму Закону; у резолютивній частині - висновок з урахуванням вимог законодавства щодо дій державного виконавця у виконавчому провадженні, у разі оскарження дій (бездіяльності) начальника органу державної виконавчої служби - щодо його дій, визначаються особа, яку зобов`язано вжити заходів щодо усунення порушень законодавства (у разі їх виявлення), особа, на яку покладено здійснення контролю за виконанням цієї постанови; строк виконання постанови; коло осіб, яким надсилаються копії постанови; інша необхідна інформація.

Якщо посадовою особою, зазначеною в абзацах третьому, п`ятому та шостому пункту 1 цього розділу, прийнято рішення про скасування постанови або іншого процесуального документа (або їх частини), винесених у виконавчому провадженні в резолютивній частині постанови про результати перевірки законності виконавчого провадження, зазначається постанова або документ, який скасовується (частина, яка скасовується).

У разі якщо під час перевірки виконавчого провадження виявлено порушення вимог Закону, посадова особа, зазначена в абзацах другому та четвертому пункту 1 цього розділу, в резолютивній частині постанови доручає начальнику органу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, провести дії, передбачені абзацами другим і третім частини третьої статті 74 Закону.

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Завдання цивільного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому, завданням цивільного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію суду та виходить за межі завдання цивільного судочинства.

Надаючи відповідь ОСОБА_1 щодо примусового виконання судового наказу станом на травень 2019 року, в. о. заступника начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Селіванов О.А. діяв в межах повноважень, наданих йому Законом України «Про виконавче провадження», тому вважати, що його відповідь є неправомірною, підстав немає. У цій відповіді ОСОБА_1 роз`яснено підстави закінчення виконавчого провадження, які передбачені Законом України «Про виконавче провадження» у редакції, що дів на час відкриття виконавчого провадження і на теперішній час.

Не підлягає задоволенню і вимога ОСОБА_1 щодо зобов`язання в. о. заступника начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Селіванова О.А. скасувати постанову старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Гусєвої Н.Г. від 14 листопада 2017 року про звернення стягнення на його заробітну плату із закінченням виконавчого провадження у зв`язку із закінченням строків стягнення, оскільки порушень вимог закону не виявлено. Правомірність постанови про звернення стягнення на заробітну плату ОСОБА_1 базується на положеннях статей 68-70 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому судова колегія звертає увагу на те, що відповідь надано станом на травень 2019 року під час проведення примусового виконання судового наказу. Із повідомлення підприємства, в якому працює ОСОБА_1 , вбачається, що всі виплати за виконавчими провадженнями здійснено у липні 2019 року. Однак, доказів того, що підприємство повідомило про відрахування належних з ОСОБА_1 сум виконавчу службу, як це передбачено статтею 69 Закону України «Про виконавче провадження», матеріали справи не містять і до суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 таких відомостей не надав.

Таким чином, доводи та вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу - залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат не вирішувалось.

Керуючись ст. ст. 367, 368, ст.374, п. 1 ч. 1 ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 серпня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 09 грудня 2019 року.