Справа № 754/7738/17 Головуючий в суді І інстанції Грегуль О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Гановської А.М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, приватний нотаріус Макарівського районного нотаріального округу Київської області Лисенко Людмила Володимирівна, приватний нотаріус київського міського нотаріального округу Биков Олександр Михайлович, про визнання договору недійсним, визнання права власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір міни квартири АДРЕСА_1 , укладений від 26 червня 2004 року між ним, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , визнати за ним право власності на цю квартиру та витребувати її з чужого незаконного володіння на його користь.

Мотивує позов тим, що оскаржуваний договір міни від 26 червня 2004 року був укладений ним, його матір`ю ОСОБА_4 з ОСОБА_3 внаслідок обману через вчинення злочину, що підтверджено вироком суду, що призвело до порушення його права власності та спадкових прав.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 16 квітня 2019 року позов задоволено, визнано недійсним договір міни від 26 червня 2004 року, укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , повернуто ОСОБА_2 3/4 частин квартири АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності, визнано за позивачем право власності на 1/4 частину цієї квартири у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , витребувано спірну квартиру з чужого незаконного володіння.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_1 , яка не брала участі у справі, подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зокрема зазначає, що судом не досліджено та не взято до уваги тих обставин, що спірна квартира була відчужена 03 грудня 2004 року ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу, а 12 квітня 2005 року ОСОБА_5 ця квартира вже була відчужена на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , що підтверджується даними з БТІ, і за ними до цього часу зареєстровано право власності на цю квартиру, тому, на думку апелянта, судом було неправильно застосовано положення ст. 216 ЦК України, оскільки норма частини першої цієї статті не може застосовуватися як підстава для позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину і відчужене третій особі, і права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, встановленого ст.ст. 215, 216 ЦК України, оскільки такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову відповідно до ст. 388 ЦК України, тому вважає висновок суду про наявність підстав для задоволення позову необґрунтованим.

У свою чергу, ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він погоджується із висновками суду першої інстанції та зазначає, що права апелянта оскаржуваним рішенням жодним чином не порушені, а застосування судом ст. 216 ЦК України у даній справі полягає у відшкодуванні завданих позивачу збитків шляхом взаємозаліку по квартирі у с. Комарівка, Макарівського району, Київської області і запропонований ним спосіб такого відшкодування є його правом у правовідносинах з відповідачем ОСОБА_3 , до яких апелянт не має відношення і позивачем обрано єдиний можливий та законний спосіб захисту його прав, тому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що вибуття квартири АДРЕСА_1 із власності позивача та його матері ОСОБА_4 відбулося у незаконний спосіб і на час розгляду даної справи відомостей про реєстрацію за будь-якою особою права власності на спірну квартиру небуло, тому відсутність правовстановлюючих документів на цю квартиру порушує права позивача, як власника частки квартири і як спадкоємця після смерті матері і ці права позивача підлягають захисту, натомість відповідачкою не було надано належних і допустимих доказів на спростування доводів позивача, через що позов підлягає задоволенню.

Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 червня 2004 року між позивачем ОСОБА_2 , ОСОБА_4 з одного боку та відповідачкою ОСОБА_3 з іншого боку було укладено договір міни, за умовами якого ОСОБА_4 , як власник 1/4 частини квартири, а позивач, як власник 3/4 частин, передали у власність відповідачці шляхом міни належну їм на праві власності кв. АДРЕСА_1 , а в замін отримали від відповідачки у власність належну їй квартиру АДРЕСА_2 (а.с.10-11).

Вироком Деснянського районного суду міста Києва від 14 квітня 2009 року встановлено, що вищевказаний договір від 26 червня 2004 року було укладено внаслідок вчинення злочину і міна була нерівнозначною (а.с.19-60).

З матеріалів справи також вбачається, що 12 квітня 2005 року ОСОБА_5 відчужив ОСОБА_1 та ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, який зареєстровано у Київському міському бюро технічної інвентаризації 19 квітня 2005 року та записаний у реєстрову книгу (а.с.213-214).

Також з листа КП «Київське МБТІ» від 30 вересня 2019 року вбачається, що за даними реєстрових книг комунального підприємства власниками спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 12 квітня 2005 року є ОСОБА_6 та ОСОБА_1 (а.с.216).

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Згідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Статтею 216 ЦК України передбачено загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності.

За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди.

Разом із тим частиною третьою статті 216 ЦК України передбачено що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню, не дослідив та не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, оскільки наразі власником спірної квартири є апелянт ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 12 квітня 2005 року, однак до них позивач позовних вимог на підставі ст. 388 ЦК України не пред`явив, при цьому позивач позбавлений права заявляти вимоги про повернення йому майна на підставі ст. 216 ЦК України та застосування реституції за наявності інших набувачів, які є останніми та які не були залучені до участі у справі, при цьому, пред`явивши позовні вимоги до відповідачки про визнання недійсним договору міни від 26 червня 2004 року та визнання за ним права власності на спірну квартиру, позивач вважає це відшкодуванням йому збитків внаслідок незаконного вилучення у нього нерухомого майна, що не ґрунтується на вимогах закону, однак вказаного місцевий суд у взаємозв`язку та сукупності не дослідив, через що дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

При цьому, доводи позивача про те, що ним обрано єдиний можливий та законний спосіб захисту своїх порушених прав та, що позивач не повинен пред`являти позовні вимоги до апелянта, оскільки між ними відсутні будь-які договірні правовідносини, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Також, колегія суддів враховує і положення п.4 ч. 3 ст. 366 ЦПК України про те, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі ст. 376 ЦПК України як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права та неповним з`ясуванням судом усіх обставин справи, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 квітня 2019 року - скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: