Справа № 2-1518/11
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 листопада 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., СОБОСЛОЯ Г.Г.

при секретарі ЧУЧЦІ Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 2-1518/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про солідарне стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Виноградівського районного суду від 23 січня 2012 року, головуючий суддя Трагнюк В.Р., -

встановив:

У листопаді 2011 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 мотивуючи наступним.

17.08.2007 Товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» уклало з ОСОБА_1 кредитний договір № 265/ФКВ-07, на підставі якого надало йому кредит у сумі 25200,00 дол. США зі сплатою за нього 12,2% річних і строком по 16.08.2032, метою кредитування було придбання земельної ділянки. Виконання зобов`язань позичальником було забезпечено іпотекою належної ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0800 га по АДРЕСА_1 , про що з ОСОБА_1 був 17.08.2007 укладений іпотечний договір № 265/Zфквіп 07-01.

На підставі договору про передачу активів, укладеного 30.06.2010 між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» і Національним банком України, права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами ТОВ «Укрпромбанк» були передані (відступлені) АТ «Дельта Банк».

Позичальник ОСОБА_1 порушив свої зобов`язання за кредитним договором і спричинив виникнення боргу, який станом на 13.10.2011 складається із заборгованості: за сумою кредиту - 194239,33 грн, за відсотками - 22431,21 грн, за комісією за управління кредитом - 2028,11 грн, разом - 218698,66 грн.

Посилаючись на ці обставини, на норми ст.ст. 512, 514, 516, 526, 530, 536, 610, 1049, 1050 ЦК України, на положення кредитного договору, виходячи з права вимагати дострокового стягнення всього заборгованого в разі порушення зобов`язань позичальником, позивач ПАТ «Дельта Банк» просив стягнути на свою користь солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 заборгованість у сумі 218698,66 грн, покласти на них солідарно судові витрати, а також обмежити ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у праві виїзду за кордон.

Заочним рішенням Виноградівського районного суду від 23.01.2012 позов задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 218698,66 грн і судові витрати в розмірі 2186,99 грн.

Ухвалою Виноградівського районного суду від 20.03.2012 заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду залишено без розгляду. Ухвалою судді Апеляційного суду Закарпатської області від 12.04.2012 апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на заочне рішення Виноградівського районного суду від 23.01.2012 повернуто апелянту.

Ухвалою Виноградівського районного суду від 25.07.2019 заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Виноградівського районного суду від 23.01.2012 залишено без задоволення.

Задовольняючи пред`явлений до ОСОБА_2 позов, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості та доведеності, з наявності підстав для пред`явлення ПАТ «Дельта Банк» вимоги до поручителя про солідарне з позичальником стягнення боргу, з того, що поручитель ОСОБА_2 неналежно виконував взяті на себе зобов`язання за договором поруки.

Відповідач ОСОБА_2 оскаржив заочне рішення суду як незаконне та необґрунтоване. Доводи апеляції зводяться до таких.

Про розгляд справи судом першої інстанції його не було повідомлено належним чином, наявні в справі повідомлення про вручення поштових відправлень із суду ані він, ані члени його сім`ї не підписували, поштові відправлення не отримували. Про заочне рішення суду йому стало відомо лише 07.05.2019, коли його копію він отримав у суді.

Про отримання ОСОБА_1 такої великої суми кредиту він не був обізнаний, а до банку на час укладення договору був запрошений лише для того, щоб підтвердити особу ОСОБА_1 . Умови договору поруки йому не роз`яснювали, у протилежному випадку він би його не підписав, оскільки не поручався б просто за знайомого, останній разом з працівником банку його «втягнули» як поручителя.

У позовній заяві банк взагалі не посилався на договір поруки і не наводив його реквізитів, тому не посилався на зобов`язання апелянта перед банком. Крім того, банк у заяві спотворив його ім`я та по-батькові. Поза тим, банк не виконав умови договору поруки, оскільки не повідомляв письмово поручителя про порушення зобов`язання позичальником із наданням поручителю реквізитів для сплати коштів, як це передбачалося договором. Отже, відповідний обов`язок сплатити кошти у поручителя не виник.

У договорі не був встановлений строк поруки, тому відповідно до ст. 599 ч. 4 ЦК України вона припиняється після спливу шести місяців від дня настання строку виконання зобов`язання, якщо кредитор протягом цього часу не пред`явив вимогу до поручителя. Такі вимоги згідно з умовами договору поруки кредитором не пред`являлися.

В частині солідарного стягнення боргу з поручителя позов не був доведений належними і допустимими доказами.

Таким чином, суд не мав законних підстав для стягнення з апелянта боргу солідарно з позичальником.

Апелянт просить ухвалене щодо нього рішення суду скасувати.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Пшеницької Г.В., які апеляцію підтримали, розглянувши відповідно до ст. 372 ч. 2 ЦПК України справу у відсутність інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний ризик і розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання правом не допускається; правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення або оспорювання саме її прав; кожна особа має право в порядку, встановленому цим ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору, реалізує право на судовий захист; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, включно з тими, які власне обґрунтовують як право на пред`явлення вимог (право на позов), так і право на пред`явлення вимог до конкретного відповідача (відповідачів) та обов`язок такого конкретного відповідача (відповідачів) відповідати за пред`явленим до нього позовом; обов`язок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів), ст. 2 ч.ч. 1, 3, ст. 3 ч. 1, ст.ст. 10, 11, 15, 57-61 ЦПК України в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, 76-82 цього Кодексу в редакції, чинній на час апеляційного розгляду справи).

Із урахуванням положень ст. 2 ч.ч. 1, 3, ст. 3 ч. 1, ст.ст. 10, 11, 15, 27, 31, 107, 118, ст. 303 ч. 1 і положень ст.ст. 12, 13, 19, ст. 23 ч. 1, ст.ст. 43, 49, 184, ст. 367 ч.ч. 1, 6 відповідних редакцій ЦПК України щодо диспозитивності судового процесу та повноважень суду, розгляд цивільної справи по суті належить до компетенції суду першої інстанції, на стадії апеляційного розгляду позовні вимоги не можуть бути змінені в бік їх збільшення, доповнення тощо; суд першої інстанції розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог і з наведених ним підстав позову, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів і вимог апеляційної скарги та не приймає і не розглядає позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Апеляційний суд не робить висновків щодо ухваленого стосовно відповідача ОСОБА_1 судового рішення та в неоскарженій частині рішення по суті і бере до уваги відповідні пов`язані факти і обставини, оскільки це необхідно для розгляду апеляції. Функцією апеляційного суду є перевірка законності та обґрунтованості судового рішення, ухваленого судом першої інстанції, відповідно до закону, а не фактичне продовження розгляду справи після ухвалення рішення судом першої інстанції, вирішення позову замість суду першої інстанції і т.ін.

Предметом позову є матеріально-правовий зміст позовних вимог, задоволення пред`явлених вимог є метою позивача, результатом реалізації права на отримання шляхом ухвалення судом рішення конкретно визначеного цими вимогами матеріального блага. Підставами позову є факти і обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача. Підстави та предмет позову взаємопов`язані, предмет позову обумовлюється підставами позову, випливає з них, ці елементи позову не можуть розглядатися окремо один від одного. Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб.

Відповідно до ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 541, 543, 549, 550, 553, 554, 611, 612, 614, 622-625, ст. 1050 ч. 2, ст. 1054 ЦК України, цивільні права та обов`язки, що виникають з договорів, повинні належно виконуватися; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; позичальник зобов`язаний повернути борг кредитору, а останній вправі вимагати стягнення боргу, за відповідних умов - достроково, включно зі штрафними санкціями з боржника і поручителя, які відповідають перед кредитором як солідарні боржники; поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник.

Наявність підстави для виникнення боргу, пред`явленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ст. 614 ч. 2, ст. 623 ч. 2 ЦК України).

За загальним правилом, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.ст. 598, 599 ЦК України).

Згідно із нормами ст. 559 ч.ч. 1, 4 ЦК України, порука припиняється: із припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності; після закінчення строку, встановленого в договорі поруки; у разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя; якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ст. 631 ч.ч. 1, 4 ЦК України), правомірність правочину презюмується, договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 204, 629 ЦК України).

Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 212-215 і ст.ст. 89, 263-265 відповідних редакцій ЦПК України).

Встановлено, що за кредитним договором від 17.08.2007 № 265/ФКВ-07 ТОВ «Український промисловий банк» надало ОСОБА_1 кредит у сумі 25200,00 дол. США зі сплатою за нього 12,2% річних за базовою процентною ставкою і строком по 16.08.2032, метою кредитування було визначено придбання земельної ділянки (п.п. 1.1., 1.3., 1.4., 1.5.1. та ін.) (а.с. 7-13, 19). За умовами договору банк управі вимагати дострокового повернення позичальником усього заборгованого включно зі штрафними санкціями в разі порушення позичальником своїх платіжних зобов`язань, а позичальник зобов`язаний здійснити такий повний достроковий розрахунок за договором протягом 30 днів з дня отримання від банку відповідної письмової вимоги (п.п. 4.2.5., 4.3.4., 6.2. «а»). Пунктом 3.1. договору було передбачено, що виконання зобов`язань позичальником забезпечується іпотекою належної ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,08 га по АДРЕСА_1 .

17.08.2007 ТОВ «Український промисловий банк» уклало з ОСОБА_1 іпотечний договір № 265/Zфквіп 07-01, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Житко О.І. за реєстровим № 2140, предметом якого є забезпечення вимог іпотекодержателя за кредитним договором від 17.08.2007 № 265/ФКВ-07 іпотекою належної ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0800 га з кадастровим номером :02:002:0011 по АДРЕСА_1 , вартість предмета іпотеки сторони оцінили у 141400,00 грн (а.с. 14-17).

Позивач додав до заяви також договір поруки від 17.08.2007 № 265/Zфпор-07-01, укладений ТОВ «Український промисловий банк» з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 18). Згідно з умовами цього договору:

ОСОБА_2 (поручитель) поручається перед ТОВ «Український промисловий банк» (кредитором) за виконання ОСОБА_1 (боржником) зобов`язань за кредитним договором від 17.08.2007 № 265/ФКВ-07 у разі невиконання (неналежного виконання) боржником своїх зобов`язань за цим договором, поручитель і боржник несуть перед кредитором солідарну відповідальність, поручитель відповідає в тому ж обсязі, що і боржник (п.п. 1, 2, 3);

у випадку невиконання (неналежного виконання) боржником зобов`язань за кредитним договором кредитор повідомляє про це поручителя шляхом направлення письмової вимоги з зазначенням суми заборгованості та реквізитів рахунків, на які поручитель зобов`язаний сплатити заборгованість не пізніше п`яти днів з моменту отримання претензії (п.п. 4, 5);

цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов`язань по кредитному договору боржником чи поручителем (п. 10).

Позичальник порушив свої зобов`язання і спричинив виникнення боргу, що його станом на 13.10.2011 кредитор визначив у сумі 218698,66 грн, де борг: за кредитом - 194239,33 грн, що за офіційним курсом НБУ 1,00 дол. США / 7,9737 грн є еквівалентом 24360,00 дол. США, за відсотками - 22431,21 грн (еквівалент 2813,15 дол. США), за комісією за управління кредитом - 2028,11 грн (а.с. 28). З розрахунку вбачається, зокрема, що вказані елементи боргу зафіксовані вже станом на 30.06.2010 і в усякому разі в період з 30.06.2010 по 13.10.2011 платежі в рахунок погашення заборгованості позичальником кредитору не сплачувалися.

30.06.2010 ТОВ «Український промисловий банк», ПАТ «Дельта Банк» і Національний банк України уклали «Договір про передачу Активів та Кредитних зобов`язань Укрпромбанку на користь Дельта Банку», що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. за реєстровим № 2258, відповідно до якого борги ТОВ «Український промисловий банк», що перебувають у заставі НБУ, були переведені на користь ПАТ «Дельта Банк» та права вимоги ТОВ «Український промисловий банк» за кредитними і забезпечувальними зобов`язаннями, що забезпечують виконання кредитних зобов`язань перед НБУ, були передані (відступлені) на користь ПАТ «Дельта Банк», внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінив ТОВ «Український промисловий банк» як кредитора (став новим кредитором) у зазначених зобов`язаннях (п.п. 3, 4) (а.с. 32-35).

Витягом із Додатку № 2 «Перелік Кредитних та Забезпечувальних договорів» до вказаного договору від 30.06.2010 про передачу активів та кредитних зобов`язань зафіксовано щодо зобов`язань ОСОБА_1 таке:

вказано кредитний договір від 17.08.2007 № 265/ФКВ-07, позичальником за яким є ОСОБА_1 , фактичний розмір невиконаного грошового зобов`язання станом на 01.06.2010: у валюті кредиту - 29201,26 дол. США, у гривневому еквіваленті - 217378,04 грн;

вказані два забезпечувальні договори, при цьому:

в графі щодо реквізитів договорів в обох випадках зазначено «265/Zфквіп-07-01 від 17.08.2007»;

в графі щодо назви боржника (заставодавця, іпотекодавця, поручителя тощо) в обох випадках зазначено « ОСОБА_1 »;

у графі щодо ідентифікаційного коду боржника (заставодавця, іпотекодавця, поручителя тощо) в обох випадках зазначено «»;

в графі щодо заставної вартості за договором застави, іпотеки, поруки тощо вказано щодо першого за списком договору з реквізитами «265/Zфквіп-07-01 від 17.08.2007» суму 141400,00 грн, а в графі щодо опису майна, переданого в заставу, вказано «земельна ділянка», щодо другого за списком договору з цими реквізитами в графі щодо заставної вартості за договором застави, іпотеки, поруки тощо вказано суму 199712,52 грн, а в графі щодо опису майна, переданого в заставу, вказано «договір поруки» (а.с. 36).

Таким чином, якщо відступлення прав за іпотечним договором від 17.08.2007 № 265/Zфквіп 07-01 належним чином оформлене та зафіксоване, то відступлення прав за договором поруки від 17.08.2007 № 265/Zфпор-07-01 не зафіксоване та не оформлене, запис про «договір поруки» не відповідає дійсним даним цього договору ані щодо його номера, ані щодо поручителя, ані щодо його ідентифікаційного коду, який належить ОСОБА_1 (а.с. 27), а не ОСОБА_2 , код якого НОМЕР_1 (а.с. 26), а вказана у відповідному записі «заставна вартість за договором застави, іпотеки, поруки тощо» у сумі 199712,52 грн не зазначена в договорі поруки і її походження нічим не обґрунтоване і не підтверджене. У справі відсутні докази відступлення первісним кредитором ТОВ «Український промисловий банк» новому кредитору ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за забезпечувальним зобов`язанням, що виникло з договору поруки від 17.08.2007 № 265/Zфпор-07-01.

За таких умов, належних і достатніх підстав для висновку про те, що ПАТ «Дельта Банк» у порядку, передбаченому ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст.ст. 202, 204, ст. 512 ч. 1 п. 1, ст. 514, ст. 516 ч. 1, ст. 517 ч. 1 ЦК України, набуло прав вимоги за забезпечувальним зобов`язанням - договором поруки від 17.08.2007 № 265/Zфпор-07-01, відповідно до закону та договору набуло усіх прав первісного кредитора в повному обсязі, немає.

Наведені обставини є достатніми для відмови ПАТ «Дельта Банк» у вимозі про солідарне стягнення боргу, пред`явленій до поручителя ОСОБА_2 , позаяк позивач не довів наявності у нього права вимоги до цього відповідача, що виникло з договору поруки.

Попри це, апеляційний суд зважаючи на доводи сторін вважає за необхідне зауважити також наступне.

За приписами ЦПК України в редакції, що була чинною до 15.12.2017, позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування, позовна заява повинна відповідати іншим вимогам, встановленим законом (ст. 119 ч. 2 п.п. 3, 5, 6, ч. 4). Тобто, зава повинна містити фактичне та правове обґрунтування пред`явлених вимог і оскільки кредитор пред`явив вимогу про солідарне стягнення боргу з позичальника і поручителя, то повинен був обґрунтувати заяву відповідним чином: зазначити відповідні підстави позову, послатися на докази, які ці підстави підтверджують, зазначити норми права, якими регулюються спірні правовідносини та на підставі яких належить задовольнити вимогу, тощо. Вимоги чинної з 15.12.2017 редакції ЦПК України аналогічні (ст. 175 ч. 1, ч. 3 п.п. 4, 5, ч. 6).

Ці вимоги закону позивачем не були виконані, заява не містить жодного обґрунтування та зазначення підстав, із яких слід задовольнити вимогу саме про солідарне стягнення боргу: ані відповідного фактичного обґрунтування, ані посилання на договір поруки, ані правового обґрунтування з посиланням на норми права щодо солідарної відповідальності боржників та щодо поруки заява не містить. Тож пред`явлена позивачем позовна вимога про солідарне стягнення з відповідачів боргу не ґрунтується на підставах позову та не випливає з них, чого саме лиш додавання до заяви тексту договору поруки не усуває.

На ці обставини звертав увагу суду апелянт у своїй скарзі і відповідні доводи апеляції слушні.

Далі. За умовами договору поруки від 17.08.2007 № 265/Zфпор-07-01 кредитор зобов`язаний був у випадку невиконання (неналежного виконання) боржником зобов`язань за кредитним договором повідомити про це поручителя письмовою вимогою із зазначенням суми заборгованості та реквізитів рахунків, на які поручитель зобов`язаний сплатити заборгованість, а поручитель повинен був не пізніше п`яти днів з моменту отримання претензії сплатити борг.

Враховуючи, що в розрахунку заборгованості не відображений рух коштів за кредитним договором до 30.06.2010, встановити, коли саме мало місце порушення зобов`язання з боку позичальника до цієї дати наразі не видається можливим. Однак, у будь-якому разі відсутні платежі в рахунок погашення заборгованості позичальником у період з 30.06.2010 по 13.10.2011, про що кредитору було своєчасно і достеменно відомо.

Всупереч умовам договору поруки кредитор не повідомив про це поручителя у спосіб, передбачений договором, що виключало можливість виконання поручителем обов`язку, покладеного на нього договором поруки. У справі немає жодних доказів про вчинення кредитором у розумний строк будь-яких дій, спрямованих на виконання обов`язків та на реалізацію наявних у нього прав, що випливають із договору поруки, з метою погашення боргу, що виник. Натомість кредитор у листопаді 2011 року звернувся до суду у наведений вище спосіб із позовом про солідарне стягнення боргу.

Колегія суддів відзначає, що у контексті справи мають значення дії кредитора, які спричинили для нього самого негативні майнові наслідки, вину поручителя в яких не можна визнати встановленою. Кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку; якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора; боржник не має права на відшкодування збитків, завданих простроченням кредитора, якщо кредитор доведе, що прострочення не є наслідком його вини або осіб, на яких за законом чи дорученням кредитора було покладено прийняття виконання; боржник за грошовим зобов`язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора (ст. 613 ч.ч. 1-4 ЦК України).

Під час розгляду справи не встановлені недобросовісні дії відповідача ОСОБА_2 як поручителя. Банк звернувся з позовом про солідарне стягнення боргу з позичальника і поручителя лише у листопаді 2011 року і без відповідної обов`язкової попередньої вимоги до поручителя про сплату боргу, тоді як за умови добросовісних дій, врахування реальних обставин і законних майнових прав та інтересів поручителя мав змогу пред`явити позов своєчасно, ще, наприклад, у серпні чи вересні 2010 року, тобто, більш ніж за рік до часу фактичного звернення до суду. У справі немає ніяких доказів, які б пояснювали дії (бездіяльність) банку протягом тривалого часу щодо стягнення боргу як шляхом звернення з позовом до боржника, поручителя, так і в інші способи, можливості для яких банк мав (зокрема, звернення стягнення на предмет іпотеки), вказували б на неможливість таких дій тощо, доводили б у належний процесуальний спосіб відповідні обставини.

За наведених умов, позивач не вчинив належних і зрозумілих іншій стороні дій, що випливають як із суті зобов`язання, із вимог закону, так і зі звичаїв ділового обороту щодо недопущення заподіяння шкоди іншій особі, надання своєчасної можливості належно виконати зобов`язання поручителю. Навпаки, поручитель був позбавлений можливості здійснити належне виконання зобов`язання із розрахунку за договором, натомість кредитор, не виконавши обов`язків, що їх слід було виконати саме йому, не довівши відсутності своєї вини у простроченні пред`явив без відповідного обґрунтування позов до суду про солідарне стягнення боргу.

Тож має місце прострочення кредитора, дії якого по суті мали наслідком неможливість своєчасного або в розумний після виникнення для боржника відповідних обставин строк розрахунку за договором. Такі дії призвели до безпідставного, штучного збільшення розміру боргу, пред`явленого до стягнення з поручителя, до штучного збільшення обсягу його відповідальності. Кредитор не мав належних підстав вважати поручителя винним у порушенні зобов`язання в тих межах, в яких пред`явив позов, у справі відсутні докази щодо наявності підстав для покладання на цього відповідача у визначених позивачем межах цивільно-правової відповідальності за порушення зобов`язання. З урахуванням встановленого, дій сторін, вимоги про стягнення визначеного кредитором боргу істотно та необґрунтовано порушують законні майнові права та інтереси поручителя.

Стосовно доводів апеляції про припинення поруки апеляційний суд зауважує таке.

За змістом правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 17.09.2014 (справа № 6-53цс14), з якою узгоджуються правові позиції, висловлені Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 604/156/14-ц, у постанові від 05.06.2019 у справі № 523/3082/14-ц та в інших справах:

строк дії поруки є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються (преклюзивний строк);

у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов`язання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню з цієї дати;

правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів;

«пред'явленням вимоги» до поручителя протягом строку дії поруки (шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, яким, зокрема, може бути день, встановлений кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації відповідного права) є пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку позовної вимоги до поручителя, що не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання;

сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо інший строк не встановлений у договорі поруки) припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

У справі, що розглядається, ПАТ «Дельта Банк» пред`явило позов про дострокове стягнення боргу солідарно з позичальника і поручителя, тобто, скористалося передбаченим законом правом вимагати дострокового стягнення боргу.

Умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором або до виконання поручителем зобов`язань боржника за основним договором, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні ст. 251 ЦК України, у такому випадку має застосовуватися припис ч. 4 ст. 559 цього ЦК України про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

В разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. У разі пред`явлення вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині відповідних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

У разі зміни кредитором на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України строку виконання основного зобов`язання передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обчисленню від цієї дати.

Виходячи з наведеного, враховуючи конкретні умови договору поруки, за якими поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за повне та своєчасне виконання боржником усіх зобов`язань за кредитним договором, тобто, щодо сплати боржником як кожного, так і всіх його боргових зобов`язань у такому розмірі, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі, та пред`явлення кредитором позову про солідарне стягнення боргу, слід дійти висновку, що в частині вимоги про дострокове погашення заборгованого за кредитним договором, яка є окремим (спеціальним) передбаченим законом і договором засобом захисту прав кредитора та формою цивільно-правової відповідальності боржника за порушення зобов`язання, а також у частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань, порука не припинилася.

Утім, попри такі обставини сам по собі факт існування поруки у відповідній частині не дає підстав для задоволення пред`явлених кредитором до поручителя вимог зважаючи на встановлене під час апеляційного розгляду справи.

Відтак, суд першої інстанції не мав підстав для задоволення позову, пред`явленого до поручителя, та для стягнення з нього солідарно з позичальником боргу на користь кредитора, суд неправильно застосував норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини, та норми процесуального права, дійшов безпідставного висновку про неналежне виконання поручителем зобов`язань за договором поруки, тому на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК України апеляцію поручителя слід задовольнити, ухвалене щодо нього рішення суду першої інстанції скасувати, у позові до цього відповідача про солідарне стягнення боргу - відмовити.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, заочне рішення Виноградівського районного суду від 23 січня 2012 року в частині задоволення позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про солідарне стягнення боргу та про солідарне стягнення з нього судового збору скасувати, у вимозі до ОСОБА_2 про солідарне стягнення боргу відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 9 грудня 2019 року.

Судді