Категорія 59 Головуючий у 1-й інстанції Щербіна А.В.
Суддя-доповідач Мироненко І.П.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

24 січня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Мироненко І.П.

суддів: Биліни Т.І., Мальцевої Є.Є.

секретаря Тулянкіної М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області, ухвалено 27 вересня 2018 року у м.Маріуполі (повний текст складено 01 жовтня 2018 року) у справі за позовом Маріупольського міського центру зайнятості до ОСОБА_2 про стягнення суми незаконно отриманої допомоги по безробіттю, -

в с т а н о в и в:

У березні 2017 року Маріупольський міський центр зайнятості звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_2 суму незаконно одержаних матеріальних коштів у розмірі 30 680 грн. 02 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у липні 2012 року до Центру зайнятості звернувся ОСОБА_2, на підставі особистої заяви, йому надано статус безробітного з 02 серпня 2012 року, згідно тексту заяви останній підтвердив, що не зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності, трудовою діяльністю не займається, пенсію не отримує. Також ОСОБА_2 був ознайомлений з правами та обов'язками безробітного, визначеними Законами України «Про зайнятість населення» та «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Спеціалістами Центру зайнятості було здійснено перевірку і складено акт розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення №785 від 28 жовтня 2016 року. В ході якої було встановлено, що ОСОБА_2 згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців з 13 серпня 2002 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець. Дата та номер запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності 12 жовтня 2016 року №2033165.

Таким чином, під час реєстрації в Маріупольському МЦЗ ОСОБА_2 надав недостовірні дані, а саме в заяві від 02 серпня 2012 року про надання статусу безробітного зазначив, що не зареєстрований як фізична особа-підприємець, в той час, як на момент реєстрації мав статус фізичної особи-підприємця. Отже, у період з моменту державної реєстрації як фізичної особи-підприємця до моменту державної реєстрації припинення підприємницької діяльності відповідач був самозайнятою особою, мав зайнятість, відносився до зайнятого населення, а тому не мав права перебувати на обліку в центрі зайнятості та отримувати допомогу по безробіттю.

Крім того, ОСОБА_2 мав обов'язок повідомити Центр зайнятості про факт належності до самозайнятої категорії осіб, та відношення до зайнятого населення, оскільки ч.2 ст.36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено, що застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 вересня 2018 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Маріупольського міського центру зайнятості суму одержаних матеріальних коштів у розмірі 30 680 грн. 02 коп.

Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що неповідомлення відповідачем центру зайнятості про існування обставин на які посилається позивач, свідчить про невиконання своїх обов'язків та відповідно до ч.3 ст.36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» є підставою для стягнення суми виплаченого забезпечення.

Відмовляючи у застосуванні строків позовної давності, суд виходив з того, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо встановлення обставин для її застосування.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування та недоведеність обставин, що мають значення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що підприємницькою діяльністю не займався, доходів не отримував, також вважає, що дана справа повинна розглядатися судом адміністративної юрисдикції.

Позивачем не було надано доказів щодо отримання відповідачем доходів від підприємницької діяльності. Суду було надано довідку Орджонікідзевського відділення Маріупольської об'єднаної державної податкової інспекції з якої вбачається, що на момент реєстрації в Центрі зайнятості як безробітного, відповідач був зареєстрований як платник податків з 2002 року по 2016 рік, але згідно податкових декларації про майновий стан і доходи за період з 01 січня 2004 року по 31 грудня 2011 року доходів від підприємницької діяльності не отримував. Судом не було отримано всіх доказів для розгляду даної справи по суті, оскільки МО ДПІ ГУ ДФС було відмовлено у наданні відомостей через відсутність ідентифікаційного номеру відповідача.

Перевірка була проведена позивачем з порушеннями, оскільки останній її провів не під час реєстрації та не протягом перебування відповідача на обліку як безробітного. Суд не обґрунтував відмову у задоволенні клопотання про застосування позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу Маріупольський МЦЗ просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Вказує, що відповідач хибно посилається на відсутність доходу від підприємницької діяльності. Позивач звернувся до суду саме з підстав порушення відповідачем своїх обов'язків як безробітного, надання останнім недостовірних даних під час реєстрації у Центрі зайнятості. Отримання ОСОБА_2 у спірний період доходу не стосується предмету спору, та не спростовував факт невиконання ОСОБА_2 своїх обов'язків.

Застосування позовної давності у даній справі є безпідставним, оскільки на момент реєстрації та під час перебування відповідача на обліку, Центр зайнятості не мав можливості, та не міг довідатись про факт реєстрації відповідача як фізичної особи-підприємця (тобто про факт порушення ним своїх обов'язків), перебіг позовної давності в даному спорі за ч.1 ст.261 ЦК України мав початись 11 жовтня 2016 року, коли Центр зайнятості дізнався про факт реєстрації відповідача як фізичної особи-підприємця. Через невиконання обов'язків безробітного під час перебування на обліку в Центрі зайнятості, відповідач за змістом ч.3 ст.36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» має повернути суму незаконно отриманої ним допомоги по безробіттю, в нього виникає заборгованість перед Фондом, у зв'язку з чим строк позовної давності для стягнення такої заборгованості не застосовується.

Твердження відповідача щодо надання довідки з Орджонікідзевського відділу Маріупольської ОДПІ ТУ ДФС про перебування на обліку, як фізичної особи-підприємця при реєстрації в Центрі зайнятості не відповідає дійсності та є необґрунтованим, оскільки відповідач не надав жодних доказів того, що він повідомляв Центр зайнятості про свій статус фізичної особи-підприємця під час реєстрації, а заява про те, що у 2012 році було припинено його діяльність як фізичної особи-підприємця, не відповідає офіційним даним Державного реєстру. Додатково, Центр зайнятості зауважує, що надання такої довідки не було умовою для реєстрації ОСОБА_2 як безробітного.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2, який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення представників позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити, як розподілити між сторонами судові витрати тощо.

Перевіряючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 02 серпня 2012 року ОСОБА_2 звернувся до Маріупольського МЦЗ із заявою про надання статусу безробітного та був ознайомлений з правами та обов'язками зареєстрованого безробітного, що визначені Законом України «Про зайнятість населення» та Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». У письмовій заяві ОСОБА_2, серед іншого повідомив, що він не є зареєстрованим як фізична особа-підприємець, не належить до громадян, які забезпечують себе роботою самостійно (а.с. 7).

Наказом Маріупольського МЦЗ від 02 серпня 2012 року №НТ120802 ОСОБА_2 було надано статус безробітного та призначено допомогу по безробіттю у розмірі 70% від середньої заробітної плати терміном з 02 серпня 2012 року по 27 липня 2013 року на 360 календарних днів та розпочато виплату допомоги.

Наказом Маріупольського МЦЗ від 16 липня 2013 року №НТ130716 ОСОБА_2 припинено виплату допомоги по безробіттю на підстав пп.13 п.1 ст.31 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» з 01 травня 2013 року та припинена реєстрація як безробітного з 18 червня 2013 року.

Згідно з довідкою Центру зайнятості від 28 жовтня 2016 року ОСОБА_2 за період з серпня 2012 року по червень 2013 року була виплачена допомога по безробіттю в сумі 30 680 грн. 02 коп.

Відповідно до акту розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення №785 від 28 жовтня 2016 року, складеного спеціалістами Центру зайнятості, в ході перевірки було встановлено, що ОСОБА_2 з 13 серпня 2002 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець, державна реєстрація припинення підприємницької діяльності була проведена 12 жовтня 2016 року за №2033165.

28 жовтня 2016 року Маріупольським МЦЗ ОСОБА_2 було направлено повідомлення №10-5361 про необхідність повернення в добровільному порядку коштів в сумі 30 680 грн. 02 коп., яке останнім отримано 03 листопада 2016 року та залишено без задоволення.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Згідно ч.1 ст.2 Закону України «Про зайнятість населення» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи. Безробітними визнаються також інваліди, які не досягли пенсійного віку, не працюють та зареєстровані як такі, що шукають роботу.

Відповідно до ч.2, ч.3 ст.36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Згідно з п.6.2 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 20 листопада 2000 року № 307, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, допомога по безробіттю призначається на підставі особистої заяви безробітного, довідки (довідок) про середню заробітну плату (дохід) за останнім місцем (декількома місцями) роботи чи служби, трудової книжки, військового квитка, копії цивільно-правового договору, за пред'явленням, у разі наявності, свідоцтва про загальнообов'язкове державне соціальне страхування та паспорта або іншого документа, що посвідчує особу.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 подав недостовірні відомості щодо своєї особи, зазначивши у заяві від 26 липня 2011 року про те, що він не зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності.

Відповідно до ч.1, ч.6 ст.47 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» для проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності ФОП за її рішенням ФОП або уповноважена нею особа подає (надсилає) державному реєстратору реєстраційну картку на проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності ФОП за її рішенням. Державний реєстратор за відсутності підстав для залишення реєстраційної картки на проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності ФОП за її рішенням без розгляду зобов'язаний не пізніше наступного робочого дня з дати надходження цього документа внести до Єдиного державного реєстру запис про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності ФОП та в той же день видати (надіслати поштовим відправленням з описом вкладення) їй повідомлення про внесення такого запису.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що особа, зареєстрована як ФОП, не може бути визнана безробітною і не має права на виплату допомоги по безробіттю.

Запис про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_2 внесено до Єдиного державного реєстру 12 жовтня 2016 року за № 2033165 (власне рішення).

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що при зверненні до центру зайнятості ОСОБА_2 подав недостовірні відомості, обов'язок надання яких покладено на особу, що звертається до центру зайнятості для встановлення статусу безробітного та виплати відповідної матеріальної допомоги, що спричинило незаконну виплату коштів у вигляді допомоги по безробіттю.

Разом з тим висновок суду про те, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню позовна давність, ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Пунктом 3 ст.36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» встановлено, що сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Таким чином, підставою для стягнення суми виплаченого забезпечення є умисне невиконання особою своїх обов'язків та зловживання ними.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.12 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (виключена згідно із Законом України №5067-УІ, який набрав чинності з 01 січня 2013 року), виконавча дирекція Фонду та її робочі органи контролюють правильність витрат за страхуванням на випадок безробіття, проводять розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення в порядку, встановленому центральними органами виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, державної податкової політики, Пенсійним фондом України за погодженням з правлінням Фонду.

Механізм розслідування страхових випадків визначено Порядком розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Державної податкової адміністрації України від 13 лютого 2009 року № 60/62, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 березня 2009 року № 232/16248 (далі - Порядок).

Пунктом 2 даного Порядку передбачено, що розслідування здійснюється шляхом перевірки достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітного та виплати їй матеріального забезпечення, що зазначені в документах, поданих особою до державної служби зайнятості під час її реєстрації та протягом періоду її перебування на обліку як безробітної.

Тобто, ті документи, які подані особою до державної служби зайнятості повинні бути перевірені службою зайнятості під час реєстрації особи та протягом періоду перебування на обліку як безробітної.

Представники позивача в судовому засіданні апеляційного суду наголошували на тому, що неможливо провести розслідування страхового випадку під час перебування особи на обліку як безробітної, якщо інформація, яка підлягає розслідуванню, під час перебування на обліку особою подана не була та надійшла після зняття особи з обліку як безробітної.

Відповідно до п.4 Порядку розслідування для проведення перевірки центри зайнятості взаємодіють з Державною податковою адміністрацією України та Пенсійним фондом України шляхом обміну інформацією про отримані особами, які перебувають на обліку в державній службі зайнятості як безробітні, доходи від провадження підприємницької діяльності, виконання робіт за трудовим договором, у тому числі за сумісництвом, під час роботи за кордоном, виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Обмін інформацією між центрами зайнятості та державними реєстраторами здійснюється згідно з Порядком взаємодії суб'єктів інформаційного обміну щодо надання та використання відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, затвердженим наказом Держпідприємництва, ДПА, Держкомстату від 07 грудня 2005 року №121/560/406, постановою правління Пенсійного фонду України від 07 грудня 2005 року № 23-3, постановою правління Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття від 07 грудня 2005 року №368, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 16 грудня 2005 року за № 1523/11803.

Відповідно до абз.1 п.5 Порядку перевірка проводиться у разі, коли подані застрахованою особою документи дають їй право на одержання допомоги по безробіттю відповідно до ч.1 ст.22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Як зазначено вище, 02 серпня 2012 року ОСОБА_2 було надано статус безробітного та призначено допомогу по безробіттю, а 16 липня 2013 року було прийнято рішення про припинення виплати відповідачу вказаної допомоги та знято його з реєстрації як безробітного.

Тобто в період з 02 серпня 2012 року по 15 липня 2013 року позивач мав можливість провести перевірку достовірності відомостей, які були підставою для надання ОСОБА_2 статусу безробітного та виплати йому матеріального забезпечення, зазначених у документах, поданих ним до Маріупольського міського центру зайнятості.

Як встановлено судом та не заперечувалося сторонами, Маріупольським МЦЗ було проведено розслідування страхових випадків з метою виявлення обґрунтованості виплат матеріального забезпечення лише 28 жовтня 2016 року, про що складено Акт № 785, а з позовом до суду Маріупольський МЦЗ звернувся 30 березня 2017 року.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ч.1 ст.261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 14 вересня 2017 року подав до суду першої інстанції заяву про застосування до заявлених Маріупольським МЦЗ позовних вимог та відмову у їх задоволенні в повному обсязі у зв'язку з пропуском строку позовної давності (а.с.57-58).

З огляду на викладене, Маріупольський МЦЗ звернувся до суду з пропуском строку, встановленого ст.257 ЦК України, що є підставою для відмови у задоволені позову.

Доводи представників позивача про те, що до даних правовідносин позовна давність не застосовується є безпідставними.

Відповідно до ч.3 ст.38 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» своєчасно не сплачені фінансові санкції та адміністративні штрафи стягуються із страхувальника в дохід Фонду в порядку, встановленому законом.

Пунктом 10 ч.1 ст.1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» передбачено, що страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов'язані сплачувати єдиний внесок.

Отже, ч.4 ст.38 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» стосується відповідальності роботодавця (страхувальника), а не застрахованих осіб, які зареєстровані в установленому законом порядку як безробітні.

Також безпідставними є і доводи апеляційної скарги щодо порушення правил юрисдикції, адже Центр зайнятості, як державна установа, не є суб'єктом владних повноважень і даний спір не може розглядатися в порядку адміністративного судочинства. У справі, що розглядається, спір виник щодо правомірності набуття відповідачем права власності на виплачену Центром зайнятості матеріальну допомогу по безробіттю та стягнення цієї суми з нього як набутої без достатньої правової підстави, тобто спір має приватно-правовий, а не публічно-правовий характер.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. У зв'язку з цим апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 вересня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову Маріупольського міського центру зайнятості до ОСОБА_2 про стягнення суми незаконно отриманої допомоги по безробіттю, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 29 січня 2019 року.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: Т.І. Биліна

Є.Є. Мальцева