Ухвала

Іменем України

12 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 487/6765/18

провадження № 61-19277ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Прокопчук Л. М., Самчишиної Н. В., Базовкіної Т. М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки майна. що є у спільній частковій власності,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог та ухвалених судових рішень

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки майна, що є у спільній частковій власності.

Позов мотивував тим, що він та відповідач є власниками по 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 . Квартира двокімнатна, загальною площею 62,7 кв.м., житловою 33,4 кв.м. Згідно з декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованого Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області 20 грудня 2016 року, квартира реконструйована.

Між сторонами склався порядок користування квартирою, згідно з яким у користуванні позивача знаходиться тамбур - 6, санвузол - 3, житлова - 5, кухня - 8. У користуванні відповідача: тамбур - 1, санвузол - 4, житлова - 2, кухня - 7. Входи до квартир різні.

Відповідно до висновку комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації») від 09 жовтня 2018 року є можливість виділу в натурі однокімнатної квартири.

Посилаючись на положення частини першої статті 364 ЦК України, за змістом якої співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, просив визнати за ним право власності на приміщення:

6 тамбур, 3 санвузол, 5 житлову, 8 кухню, житловою площею 17,1 кв.м., загальною площею 32,6 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 ; припинити його право спільної часткової власності на 1/2 частку у вказаній квартирі.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки майна у праві спільної часткової власності задоволено.

Виділено в натурі ОСОБА_1 у квартирі

АДРЕСА_1 : приміщення 6 тамбур, приміщення 3 санвузол, приміщення 5 житлова кімната, приміщення 8 кухня, житловою площею

17,1 кв.м., загальною площею 32,6 кв.м.

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 на 1/2 частку у квартирі АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що є технічно можливим виділення в натурі 1/2 частки квартири, що належить ОСОБА_1 , оскільки вказана частина є технічно обособленою, має окремий вихід, санвузол, кухню, згідно з висновком КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 09 жовтня 2018 року.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи, що відповідно до частини першої статті 376 ЦПК є підставою для його скасування.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У жовтні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 , в якій він просив скасувати постанову Миколаївського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року, рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не надав належної правової оцінки висновку КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації»від 09жовтня 2018 року, щодо технічної можливості виділу в натурі частки із спільного часткового майна та дійшов помилкового висновку, що така можливість відсутня. Крім того, апеляційний суд вийшов за межі вимог апеляційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 08 листопада 2019 року, касаційну скаргу було залишено без руху у зв`язку з несплатою судового збору.

У грудні 2019 року ОСОБА_1 надіслав до Верховного Суду квитанцію про сплату судового збору у належному розмірі.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необгрунтованою.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необгрунтованою.

За змістом пункту 1 частини четвертої статті 394 ЦПК України суд може визнати касаційну скаргу необгрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд вже виклав у своїй постанові висновок щодо питання правильного застосування норм права, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необгрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Згідно зі статтею 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Ураховуючи, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року N 1117 "Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них".

Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року у справі 6-130цс13.

Системний аналіз статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави для висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, тому суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.

Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 1622/16834/12.

Судом апеляційної інстанції установлено, що згідно із завіреною, невідомою особою, копією плану спірної квартири, яка міститься в технічному паспорті, складеному 12 грудня 2016 року працівниками КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації», спірна квартира після реконструкції має два входи: з боку кімнати 8 та з боку тамбура 1. Квартира розташована у багатоквартирному будинку, вхід до квартири через тамбур 1 - це вхід з під`їзду будинку.

Добудови, проведені в ході реконструкції квартири, а саме кімнати під номерами 7 та 8, знаходяться на земельній ділянці, яка сторонам у встановленому законом порядку не відводилась. Документи на відвід земельної ділянки під забудову на праві користування чи власності відсутні.

Згідно з копією плану спірної квартири від 12 грудня 2016 року, тобто від тієї ж дати, що і надана позивачем, але належним чином завірена КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації», спірна квартира має один вхід з під`їзду до тамбуру 1.

Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року N 55, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 6 липня 2007 року за

N 774/14041 (далі - Інструкція), визначено порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок.

Інструкція застосовується бюро технічної інвентаризації при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, за результатами чого надається висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна або висновок щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна (пункт 1.2 Інструкції).

За змістом пункту 3.10 Інструкції бюро технічної інвентаризації готує Висновок щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна для укладення договору про виділ в натурі частки з об`єкта нерухомого майна або договору про виділ частки з об`єктів нерухомого майна, що є у спільній частковій власності.

Оцінюючи копію висновку КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 09 жовтня 2018 року № 2-4948 щодо технічної можливості поділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна, яка завірена невідомою особою, апеляційний суд правильно зазначив, що він не відповідає встановленому Інструкцією зразку.

З огляду на наведене, доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не надав належної правової оцінки висновку КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 09 жовтня 2018 року № 2-4948 є неспроможними. Відповідно до копії плану спірної квартири від 12 грудня 2016 року, завіреної належним чином, спірна квартира має один вхід з під`їзду до тамбуру 1. Добудови, проведені в ході реконструкції квартири, знаходяться на земельній ділянці, яка сторонам у встановленому законом порядку не відводилась. Документів на відвід земельної ділянки під забудову на праві користування чи власності суду не надано, а тому за відсутності інших належних та допустимих доказів, зокрема письмових доказів на підтвердження зазначених заявником обставин, апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Не є переконливими і доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд, у порушення норм процесуального права, вийшов за межі вимог апеляційної скарги та безпідставно скасував рішення суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлені статтею 367 ЦПК України.

Відповідно до частини першої 357 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина четверта статті 367 ЦПК України).

Установивши, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи, апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції, відповідно до наданих йому цивільно -процесуальним законом повноважень.

Наведені у касаційній скарзі доводи не свідчать про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Переглядаючи справу у апеляційному порядку, суд повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, правильно застосував норми матеріального права та урахував висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 04 грудня

2019 року у справі 6-130цс13 і Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 1622/16834/12.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ураховуючи наведене, постанова Миколаївського апеляційного суду від

26 вересня 2019 року, ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до висновків викладених Верховним Судом України та Верховним Судом, щодо питання правильного застосування норм права, порушеного у касаційній скарзі, що свідчить про необгрунтованість скарги та відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою і п`ятою статті

394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки майна, що є у спільній частковій власності, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:Г. І. Усик І.Ю. Гулейков О. В. Ступак