Ухвала

31 липня 2019 року

м. Київ

справа № 274/2079/16-ц

провадження № 61-13795ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Дундар І. О. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11 листопада 2016 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 19 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , у якому просила зобов`язати усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою загальною площею 0,30 га із кадастровим номером НОМЕР_1 , шляхом демонтажу паркану та воріт.

Позовна заява мотивована тим, що що згідно з договором дарування від 24 лютого 2014 року є власником вищезазначеної земельної ділянки, але відповідач перешкоджає їй у доступі до земельної ділянки та, відповідно у використанні її за призначенням. Зайнявши її земельну ділянку самовільно, ОСОБА_1 встановив у паркані ворота, які зачиняються, а тому вона не може безперешкодно користуватися свою земельною ділянкою. На неодноразові усні звернення ОСОБА_1 позитивно не реагує. За захистом порушених прав зверталася до правоохоронних та інших органів, але вони порекомендували звернутися до суду, просила суд задовольнити позов.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11 листопада 2016 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 19 червня 2019 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,30 га з кадастровим номером НОМЕР_1 та цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, яка належить на праві власності ОСОБА_2 , шляхом демонтажу паркану та воріт на вищевказаній земельній ділянці. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

11 липня 2019 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11 листопада 2016 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 19 червня 2019 року. Посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що до суду надано підроблені документи по розробленні технічної документації із землеустрою, а саме про передану у власність ОСОБА_3 земельної ділянки, яка фактично знаходиться у власності ОСОБА_1 . Крім того, порушено принципи статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України, у зв`язку з чим об`єкти нерухомості, які належать на праві власності відповідачу, підлягають знесенню.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими, ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, шляхом перенесення із земельної ділянки незаконно побудованого паркану.

Отже, справа № 274/2079/16-ц не є справою з ціною позову, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Справа № 274/2079/16-ц є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, а також значення справи для сторін і суспільства, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі вказує, що справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики у зв`язку з нормами статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України і має виняткове значення для відповідача, як власника нерухомого майна.

Проте ОСОБА_1 не обґрунтовує, у чому проявляється виняткове значення для відповідача та чому касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Посилання у касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскарженими судовими рішеннями. І, відповідно, не свідчить, що справа виняткове значення для учасника справи, касаційна скарга стосується питань права, що мають фундаментальне значення для єдиної правозастосовчої практики.

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Таким чином, оскаржені рішення ухвалені у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11 листопада 2016 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 19 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя І. О. Дундар