Постанова

Іменем України

27 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 707/4651/2012

провадження № 61-28863св18

Верховний суд у складі колегії суддів Третьої Судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М. (суддя-доповідач),

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 01 червня 2017 року у складі суддів: Собослой Г.Г., Бисага Т.Ю., Куштан Б.П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2012 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , звернулася із позовом до ОСОБА_3 , в якому просила встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 02 травні 1993 року, визнати домоволодіння АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя та визнати право власності по 1/3 частині даного домоволодіння за нею та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов мотивовано тим, що між нею та відповідачем 02 травня 1993 року було укладено церковний шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_2

Позивачка в своїй позовні заяві зазначала, що з відповідачем проживають разом, тобто однією сім`єю, ведуть спільне господарство, мають спільний сімейний бюджет.

У 2006 року ОСОБА_1 продала свою особисту квартиру і вони разом з відповідачем за кошти отримані від продажу квартири та за заощадження придбали спільний будинок АДРЕСА_1 , однак договір купівлі-продажу був оформлений на відповідача.

Відповідач добровільно відмовляється переоформляти право власності на спільний будинок в рівних частках, а тому з метою захисту своїх прав та прав сина, змушена звернутися до суду із даним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 07 червня 2012 року, з урахуванням додаткового рішення від 18 листопада 2016 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково: встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 02 травня 1993 року - з дня укладення церковного шлюбу.

Визнано домоволодіння АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя.

Визнано право власності по 1/2 частині домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач в судовому засіданні визнав позов в повному обсязі і відповідно факт спільного сумісного проживання не підлягає доказуванню відповідно до статті 61 ЦПК України, та спірний будинок АДРЕСА_1 , придбаний ОСОБА_3 22 березня 2006 року, є спільним набутим майном подружжя і відповідно до статті 70 СК України частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 1 червня 2017 року, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 07 червня 2012 року та додаткове рішення цього ж суду від 18 листопада 2016 року скасовано та постановлено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що при визнанні домоволодіння АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя, суд першої інстанції не з`ясував обсяг усього спільно нажитого майна подружжя, джерело і час його придбання, борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Крім того, суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог і визнав право власності по 1/2 частині домоволодіння, про що позивач не просила.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій 29 червня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано з Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області справу № 707/4651/2012.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання домоволодіння спільним сумісним майном подружжя, визнання права власності, призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у складі колегії з п`яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду постановлено з порушенням норм матеріального права та зазначає, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними, як зазначено у статті 74 СК України. Вважає, що в даному випадку будинок АДРЕСА_1 , придбаний відповідачем ОСОБА_3 22 березня 2006 року, є спільним набутим майном подружжя.

Скаржниця зазначає, що скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, апеляційний суд порушив майнові права її та її неповнолітнього сина.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спільно проживали з 02 травня 1993 року.

02 травня 1993 року їм видано свідоцтво про таїнство вінчання.

За час спільного проживання у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_2 ..

22 березня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, а також договір іпотеки відповідно до якого ОСОБА_3 отримав у ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 150 000,00 євро на купівлю житла й у розмірі 16 529,64 євро і в забезпечення виконання зобов`язання за цим кредитним договором позичальник передав в іпотеку банку житловий будинок із надвірними спорудами, який розташований у АДРЕСА_1 , яким було передано у той саме день.

22 березня 2006 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу придбав будинок АДРЕСА_1 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла таких висновків.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої та другої статті 3 Сімейного кодексу України сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина першої статті 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності.

Згідно з пунктом першим розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набирає чинності разом з набранням чинності Цивільного кодексу України, тобто з 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми Сімейного кодексу України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених Сімейним кодексом України.

Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР таЦивільний процесуальний кодекс України 1963 року з відповідними змінами не містить норм про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу до 01 січня 2004 року. Порядок визнання такого факту визначений у пункті 5 частини першої статті 256 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій) від 18 березня 2004 року.

Відтак, факт проживання чоловіка та жінки однією сім`єю може бути встановлено за умови, що таке проживання відбувалося після січня 2004 роки та тільки починаючи з цього часу.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до свідоцтва таїнства вінчання від 02 травня 1993 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 стали проживати разом. За час спільного проживання у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_2 , а тому встановив факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 02 травня 1993 року.

Проте, це суперечить Сімейному кодексу України з наступних підстав.

Так як, Сімейний кодекс України набув законної сили з 01 січня 2004 року та не має зворотної сили, а норми Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР не передбачали встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а тому правові підстави для задоволення позовних вимог щодо встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 1993 року до 01 січня 2004 року відсутні.

Виходячи зі змісту частини другої статті 3 Сімейного кодексу України для встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов'язків.

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім'єю з урахуванням норм Сімейного кодексу України, який набув законної сили з 01 січня 2004 року, а саме з 01 січня 2004 року до подання позовної заяви до суду судами попередніх інстанцій не досліджено належні та допустимі докази на підтвердження ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, а в мотивах рішення суду першої інстанції відсутні посилання на конкретні обставини та факти.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 Сімейного кодексу України.

За змістом наведеної вище норми правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 Сімейного кодексу України.

Згідно із статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.

Отже, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з'ясувати час та джерела його придбання.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Судом першої та апеляційної інстанції, не взяли до уваги доводи позивачки про те, що для придбання зазначеного будинку нею було продано квартиру, яка належала їй на праві власності.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що 22 березня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 150 000,00 євро на купівлю житла.

Проте судами не досліджено ким погашається кредит, джерело походження коштів на його погашення, а також не з'ясовано вартість придбання будинку, чи покривали отримані у кредит кошти повну вартість будинку, чи частину коштів доплачували сторони із власних заощаджень, в тому числі і від продажу позивачкою належної їй на праві власності квартири.

При розгляді справи судом апеляційної інстанції також установлено, що 22 березня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки в рахунок забезпечення належного виконання взятих на себе ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно зі статтею 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Крім того, суди першої та апеляційної інстанції розглядаючи даний позовом, не звернути уваги на те, що зазначений будинок є іпотечним майном, не з'ясували правовий режим іпотечного майна, а також не вирішили питання щодо притягнення до участі у справі ПАТ КБ «ПриватБанк», оскільки внаслідок визнання права власності на частину будинку за ОСОБА_1 можуть бути порушені права банку як іпотекодержтеля.

Висновки суду за результатами розгляду касаційних скарг

У силу положень статті 400 ЦПК України касаційний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а відтак, не має можливості вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи судами не встановлені, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку справа підлягає направленню на новий розгляд, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 07 червня 2012 року, додаткове рішення Мукачівського міськрайонного суду від 18 листопада 2016 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 1 червня 2017 року скасувати. Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. М. Сімоненко

Судді А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик