Ухвала

Іменем України

24 січня 2019 року

м. Київ

справа № 742/1322/18

провадження № 61-747ск19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В.І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 31 травня 2018 року у складі судді Павлова В. Г. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Губар В. С., Вінгаль В. М., Кузюри Л. В., у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Укрнафта» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення вартості нестачі паливно-мастильних матеріалів,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року публічне акціонерне товариство «Укрнафта» (далі - ПАТ «Укрнафта») звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Укрнафта» нестачу паливно-мастильних матеріалів у розмірі 7 153,04 грн, стягнення з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Укрнафта» нестачу паливно-мастильних матеріалів у розмірі 2 280,40 грн.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у трудових відносинах із ПАТ «Укрнафта», працюючи на посадах операторів заправних станцій 3 розряду бази матеріально-технічного забезпечення. 27 квітня 2017 року під час проведення щомісячної інвентаризації на автозаправочній станції № 1 встановлена нестача паливно-мастильних матеріалів на суму 14 067,83 грн.

Позивач вказував, що в період з 01 січня 2017 року по 27 квітня 2017 року відпуск паливно-мастильних матеріалів на АЗС № 1 здійснювався операторами ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_5, з якими укладені договори про повну особисту матеріальну відповідальність та договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність від 25 листопада 2010 року у зв'язку з тим, що оператори виконували роботу безпосередньо пов'язану із прийманням, зберіганням та відпуском паливно-мастильних матеріалів. У зв'язку з виявленою нестачею була проведена перевірка правильності обліку та списання паливно-мастильних матеріалів на АЗС № 1, за результатами якої складено акт № 06.2.1-09/18Ч від 14 червня 2017 року, яким підтверджено наявність нестачі паливно-мастильних матеріалів на загальну суму 14 067,83 грн та неналежне виконання трудових обов'язків операторами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Оскільки відповідачі як матеріально-відповідальні особи не забезпечили зберігання матеріальних цінностей, ПАТ «Укрнафта» просило задовольнити позов.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 31 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року, позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Укрнафта» вартість нестачі пально-мастильних матеріалів у розмірі 7 153,04 грн. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Укрнафта» вартість нестачі пально-мастильних матеріалів у розмірі 2 280,40 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення судів мотивовані тим, що НГВУ «Чернігівнафтогаз» ПАТ «Укрнафта» надано належні та допустимі докази на підтвердження факту укладання між сторонами договорів про повну матеріальну відповідальність та про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність, зобов'язання за якими щодо забезпечення збереження ввірених матеріальних цінностей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не виконано. Позивачем доведено факт не забезпечення відповідачами зберігання матеріальних цінностей, внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків, та заподіяння майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню.

Крім того, суд апеляційної інстанції, відхиляючи доводи апеляційної скарги про те, що акт контрольного заміру від 27 квітня 2017 року не відповідає формі акту інвентаризації, вказав, що цей акт є належним і допустимим доказом у справі та таким, що відповідає вимогам статей 76-79 ЦПК України. Зазначений акт узгоджується із звіряльною відомістю від 27 квітня 2017 року, яка також підтверджує наявність нестачі та на спростування якої апелянтами належних і допустимих доказів не надано.

При цьому апеляційний суд при відхиленні доводів апеляційної скарги про пропуск позивачем строків звернення з позовом вказав, що днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації слід вважати день підписання відповідного акту або висновку. За результатами перевірки окремих питань фінансово-господарського діяльності НГВУ «Чернігівнафтогаз», якою була встановлена нестача паливно-мастильних матеріалів, був складений відповідний акт 14 червня 2017 року, а з позовом ПАТ «Укрнафтазвернулось 25 квітня 2018 року, тобто в межах річного строку.

02 січня 2019 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 засобами поштового зв'язку подали до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 31 травня 2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просять скасувати рішення суду першої інстанції і постанову суду апеляційної інстанції, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ПАТ «Укрнафта».

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Зокрема, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вказують, що позивач не надав докази правильно виявленої нестачі ПММ, оскільки акти замірів ПММ згідно з вимогами законодавства не можуть вважатися допустимими та належними доказами, а інвентаризаційні документи в матеріалах справи відсутні. Судами попередніх інстанцій не встановлено, якими саме неправомірними діями відповідачів заподіяна власнику пряма дійсна шкода, чи входили ці дії в перелік покладених на них посадових обов'язків, а отже, не доведено причинного зв'язку між шкодою, зазначеною в позові, та виною відповідачів.Зауважують, що акт контрольного заміру складений 20 квітня 2017 року, а позов поданий до суду 25 квітня 2018 року і відповідно до положень частини третьої статті 233 КЗпП пропущений строк звернення до суду.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

У пункті 1 частини першої статті 134 КЗпП передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку коли між працівником і підприємством, установою, організацією, відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-216цс16 зроблено висновок, що днем виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення до суду з позовом про її відшкодування є день підписання акта або висновку, складених за результатами інвентаризації матеріальних цінностей, під час ревізії або перевірки фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації.

Суди встановили, що з 30 листопада 2006 року до 28 квітня 2017 року ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах із ПАТ «Укрнафта» за строковим договором, працюючи на посаді оператора заправних станцій 3 розряду бази матеріально-технічного забезпечення. Згідно з наказом № 43 від 28 квітня 2017 року ОСОБА_4 звільнено із займаної посади на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України (втрата довір'я).

Відповідно до наказу № 155 з 24 листопада 2010 року ОСОБА_5 перебувала у трудових відносинах із ПАТ «Укрнафта», працюючи на посаді оператора заправних станцій 3 розряду бази матеріально-технічного забезпечення. 30 листопада 2006 року між оператором АЗС 3 розряду ОСОБА_4 та ПАТ «Укрнафта» укладено договір про повну особисту матеріальну відповідальність, а 25 листопада 2010 року - з оператором АЗС 3 розряду ОСОБА_5

Встановивши, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відносяться до категорії працівників, з якими може бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність та несуть повну матеріальну відповідальність, визначивши розмір шкоди, суди зробили обґрунтований висновок про задоволення позову.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги.

З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від

19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення свідчить, що правильне застосовування судами першої та апеляційної інстанцій норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 31 травня 2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Укрнафта» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення вартості нестачі паливно-мастильних матеріалів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель