Постанова
Іменем України

23 січня 2019 року
м. Київ

справа № 257/4866/13-ц

провадження № 61-22754св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач Донецький прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Південного регіону України,
відповідачі: ОСОБА_1 , товариство з обмеженою відповідальністю «ТПК Укрсплав»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Донецького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Південного регіону України на рішення Апеляційного суду Донецької області від 02 червня 2014 року у складі колегії суддів: Лоленко А. В., Груіцької Л. О., Солодовник О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2013 року Донецький прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України орган центральної влади, який уповноважив і передав право здійснювати відповідні функції у спірних відносинах квартирно-експлуатаційному відділу м. Луганська, звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідальністю «ТПК Укрсплав» (далі ТОВ «ТПК Укрсплав») про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що земельна ділянка військового містечка № НОМЕР_1 площею 10,580 га, яка розміщена по вул. Стратонавтів у м. Донецьку, відноситься до земель оборони і перебуває у постійному користуванні Збройних Сил України, та відповідно до положень статті 13 ЗК України, статті 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», статей 9, 14 Закону України «Про Збройні Сили України» є державною власністю, тому розпоряджатися цією землею може лише Кабінет Міністрів України.
У порушення вимог закону, у грудні 2004 року командування військової частини НОМЕР_2 відповідно до угоди від 01 грудня 2003 року № 5, з урахуванням змісту додаткової угоди до цього правочину від 11 лютого 2004 року № 1, відчужило приватному підприємству «Марта» (далі ПП «Марта») чотири будівлі військового містечка та землі оборони, які знаходяться під цими будівлями, по вул. Стратонавтів у м. Донецьку.
Рішенням Господарського суду Донецької області від 21 лютого 2011 року вказані угоди, укладені між військовою частиною НОМЕР_2 і ПП «Марта», визнано недійсними.
Проте, ще 03 червня 2005 року між ПП «Марта» і ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу вищезазначених чотирьох будівель військового містечка № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 . Право власності ОСОБА_1 на ці будівлі було зареєстровано в установленому законом порядку.
Набувши у власність будівлі військового містечка № НОМЕР_1 , ОСОБА_1 самовільно зайняв земельну ділянку площею 2,2055 га, на якій без одержання будь-яких дозволів звів паркан, фактично позбавивши військові формування Збройних Сил України можливості користуватися землями оборони.
У липні 2011 року ОСОБА_1 відчужив будівлі військового містечка АДРЕСА_1 ТОВ «ТПК Укрсплав», яке на час подання позову самовільно використовує земельну ділянку площею 2,2055 га у своїй господарській діяльності.
Так, згідно з актом огляду військового містечка АДРЕСА_1 від 14 березня 2013 року на території військового містечка, навпроти адміністративної будівлі штабу військової частини НОМЕР_3 , до території автомобільного парку вказаного військового формування розміщений паркан, яким огороджено територію земельної ділянки площею 2,2055 га. За цим парканом розміщено чотири будівлі, які використовуються цивільними особами.
Вказував, що земельна ділянка військового містечка № НОМЕР_1 у власність чи користування ОСОБА_1 не передавались, будь-яких прав користування земельною ділянкою площею 2,2055 га по АДРЕСА_1 ні ОСОБА_1 , ні ТОВ «ТПК Укрсплав» не мають.
На підставі вказаного, Донецький прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Південного регіону України просив суд поновити строк позовної давності, мотивуючи це тим, що про порушення прав держави йому стало відомо лише у березні 2013 року за результатами проведення перевірки додержання службовими особами військової частини НОМЕР_3 вимог законодавства про правовий режим майна у Збройних Сил України та про використання земель оборони; зобов`язати ОСОБА_1 і ТОВ «ТПК Укрсплав» повернути Міністерству оборони України в особі його структурного підрозділу квартирно-експлуатаційного відділу м. Луганська самовільно зайняту земельну ділянку площею 2,2055 га, вартістю 3 200 842,15 грн, яка знаходиться на території військового містечка № НОМЕР_1 по вул. Стратонавтів у м. Донецьку; зобов`язати ОСОБА_1 і ТОВ «ТПК Укрсплав» привести самовільно зайняту земельну ділянку площею 2,2055 га, вартістю 3 200 842,15 грн, яка знаходиться на території військового містечка № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 у придатний для використання стан і прибрати самовільно збудований паркан на цій земельній ділянці.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду міста Донецька від 21 березня 2014 року у складі судді Коваленко В. В. позов Донецького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України задоволено.

Поновлено позивачу строк позовної давності.

Зобов`язано ОСОБА_1 і ТОВ «ТПК Укрсплав» повернути Міністерству оборони України в особі його структурного підрозділу квартирно-експлуатаційного відділу м. Луганськ самовільно зайняту земельну ділянку загальною площею 2,2055 га, вартістю 3 200 842,15 грн, розташовану на території військового містечка № НОМЕР_1 по вул. Стратонавтів у м. Донецьку.

Зобов`язано ОСОБА_1 і ТОВ «ТПК Укрсплав» привести самовільно зайняту земельну ділянку загальною площею 2,2055 га, вартістю 3 200 842,15 грн, розташовану на території військового містечка № НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 у придатний для використання стан та прибрати самовільно збудований паркан на вказаній земельній ділянці.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до статті 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління. З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Встановивши, що ОСОБА_1 і ТОВ «ТПК Укрсплав» самовільно зайняли земельну ділянку площею 2,2055 га, яка знаходиться на території військового містечка № НОМЕР_1 , та у порушення вимог статті 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» використовують її не за цільовим призначенням, що порушує оборонний потенціал Збройних Сил України та майнові інтереси держави, суд відповідно до вимог статті 212 ЗК України дійшов висновку про необхідність повернення власнику самовільно зайнятої земельної ділянки і приведення її у придатний для використання стан особами, які самовільно зайняли цю ділянку. Поновлюючи прокурору строк позовної давності, суд першої інстанції виходив із того, що є підстави для його поновлення.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 02 червня 2014 року апеляційні скарги ОСОБА_1 і ТОВ «ТПК Укрсплав» задоволено.
Рішення Київського районного суду міста Донецька від 21 березня 2014 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову Донецького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що зобов`язуючи ОСОБА_1 повернути самовільно зайняту земельну ділянку, привести її у придатний для використання стан і прибрати самовільно збудований паркан, суд першої інстанції не врахував, що на момент проведення прокурорської перевірки у січні-березні 2013 року останній не був власником будівель, які знаходяться на цій ділянці, оскільки вони були відчужені ТОВ «ТПК Укрсплав». Крім того, ОСОБА_1 заперечує проти позову, посилаючись на те, що він не є власником будівель, будівництво паркану не здійснював, доказів того, що він перешкоджає користуванню спірною земельною ділянкою суду не надано. Місцевий суд на вказані обставини уваги не звернув. Також судом не здобуто доказів на підтвердження самовільного зайняття спірної земельної ділянки ТОВ «ТПК Укрсплав». Отже, підстав для задоволення позову Донецького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Південного регіону України немає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2014 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Донецький прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Південного регіону України, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 липня 2014 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 257/4866/13-цз Київського районного суду м. Донецька.

Вимоги зазначеної ухвали суду касаційної інстанції в частині витребування цивільної справи не виконано, що підтверджено листами Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області, оскільки Київський районний суд м. Донецька знаходиться на території проведення операції об`єднаних сил Збройних Сил України. Тому справа до суду касаційної інстанції не надходила.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року провадження за касаційною скаргою Донецького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Південного регіону Українипередано до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 липня 2018 року копію матеріалів касаційного провадження № 61-22754ск18 у цивільній справі № 257/4866/13-ц за позовом Донецького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , ТОВ «ТПК Укрсплав» про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки направлено до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області для відновлення втраченого судового провадження.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2018 року частково відновлено втрачене судове провадження у справі № 257/4866/13-ц за позовом Донецького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , ТОВ «ТПК Укрсплав» про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки, в частині судових рішень, які міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень, а саме: рішення Київського районного суду м. Донецька від 21 березня 2014 року і рішення Апеляційного суду Донецької області від 02 червня 2014 року.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 грудня 2018 року справу за позовом Донецького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , ТОВ «ТПК Укрсплав» про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи оскаржуване судове рішення, апеляційний суд не врахував положення статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», у якій визначено, що самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Обов`язковою умовою фактичного користування земельною ділянки є наявність у особи відповідного правовстановлюючого документа, а його відсутність свідчить лише про самовільне зайняття земельної ділянки. Місцевим судом установлено, що ні ОСОБА_1 , ні ТОВ «ТПК Укрсплав» не набули в установленому законом порядку право власності чи користування спірною земельною ділянкою. Таким чином, встановивши, що відповідачам дозволи на будівництво паркану і використання спірної земельної ділянки відповідачі не отримали, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що зайняття земельної ділянки площею 2,2055 га на території військового містечка АДРЕСА_1 є самовільним.

Відзив відповідачів на касаційну скаргу не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що земельна ділянка площею 10,580 га, на якій знаходиться військове містечко АДРЕСА_1 , відноситься до земель оборони і перебуває у постійному користуванні Збройних Сил України.

01 грудня 2003 року між військовою частиною НОМЕР_2 і ПП «Марта» була укладена угода № 5, за умовами якої ПП «Марта» були передані у власність наступні будівлі і споруди: № 39-казарма, 1960 року будівництва, загальною площею 842 кв. м, № 2-казарма, 1953 року будівництва, загальною площею 1 349,00 кв. м, № 1-казарма, 1953 року будівництва, загальною площею 1 302,00 кв. м, № 6-кухня, їдальня, 1953 року будівництва, загальною площею 452 кв. м, розташовані на території військового містечка № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 .

11 лютого 2004 року між військовою частиною НОМЕР_2 і ПП «Марта» було укладено додаткову угоду № 1 до угоди від 01 грудня 2003 року № 5, згідно з якою сторони підтвердили фактичну передачу у власність будівель і споруд, які є предметом угоди.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 21 лютого 2011 року угоду від 01 грудня 2003 року № 5, укладену між військовою частиною НОМЕР_2 і ПП «Марта», та додаткову угоду № 1 до цієї угоди визнано недійсними.

Також судами встановлено, що 03 червня 2005 року між ПП «Марта» і ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу,за умовами якого ПП «Марта» передало, а ОСОБА_1 прийняв у власність наступні будівлі і споруди: № 39-казарма, 1960 року будівництва, загальною площею 842 кв. м, № 2-казарма, 1953 року будівництва, загальною площею 1 349,00 кв. м, № 1-казарма, 1953 року будівництва, загальною площею 1 302,00 кв. м, № 6-кухня, їдальня, 1953 року будівництва, загальною площею 452 кв. м, розташовані на території військового містечка АДРЕСА_1 .

Згідно з листом Управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у м. Донецьку від 18 березня 2013 року № 01-32-1545/4910 земельна ділянка, за яку ОСОБА_1 сплачує земельний податок, має кадастровий номер :00:001:0200, а вартість земельної ділянки площею 2,2055 га військового містечка № НОМЕР_1 становить 3 200 842,15 грн. Земельна ділянка військового містечка № НОМЕР_1 ОСОБА_1 не відводилась.

Відповідно до листа квартирно-експлуатаційного відділу м. Луганська № 434, квартирно-експлуатаційний відділ м. Луганська, який є структурним підрозділом Міністерства оборони України, рішення про передачу земельних ділянок, розміщених на території військового містечка № НОМЕР_1 , ОСОБА_1 не приймав.

Згідно з листом Управління земельних ресурсів Донецької міської ради № 612исх-вх11/626 у базі даних управління відсутня інформація щодо наявності правовстановлюючих документів, які підтверджують право користування ОСОБА_1 земельною ділянкою по АДРЕСА_1 .

У листі № 7/5-01-0824 зазначено, що Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Донецькій області не надавала дозвіл на будівництво паркану на земельній ділянці оборони військового містечка № НОМЕР_1 будь-якому забудовнику, декларація про початок виконання будівельних робіт не реєструвалася.

У липні 2011 року ОСОБА_1 відчужив будівлі і споруди, розташовані на території військового містечка № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 , ТОВ «ТПК Укрсплав».

Згідно з актом огляду військового містечка № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 від 14 березня 2013 року на території військового містечка, навпроти адміністративної будівлі штабу військової частини НОМЕР_3 , до території автомобільного парку вказаного військового формування розміщений паркан, яким огороджено територію земельної ділянки площею 2,2055 га. За цим парканом розміщено чотири будівлі, які використовуються цивільними особами.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Згідно зі статтею 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У статті 19 ЗК України зазначено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються, між іншим, на землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Відповідно до статті 13 ЗК України, статті 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», статей 9, 14 Закону України «Про Збройні Сили України» землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю та належать їм на праві оперативного управління.

Згідно зі статтею 77 ЗК України, яка кореспондується із статтею 1 Закону України «Про використання земель оборони» землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно законодавства України.

Відповідно до частини третьї статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини

У статті 215 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, інженерне майно, всі види озброєння, тощо.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління.
З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням.

Статтею 2 Закону України «Про використання земель оборони» встановлено, що військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог ЗК України.

У статті 4 Закону України «Про використання земель оборони» визначено, що військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування. Землі оборони можуть використовуватися для будівництва об`єктів соціально-культурного призначення, соціального та доступного житла.

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 211 ЗК України визначено, що самовільне зайняття земельних ділянок віднесено до порушень земельного законодавства, за яке громадяни та юридичні особи несуть відповідальність відповідно до закону.

Згідно з положеннями статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Згідно зі статтею 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Статтею 212 ЗК України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Встановивши, що ОСОБА_1 набув у власність будівлі і споруди на території військового містечка № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, який у подальшому судовому порядку було визнано недійсним, та без отримання відповідних правовстановлюючих документів зайняв земельну ділянку під цими будівлями і спорудами загальною площею 2,2055 га, збудувавши паркан, яким огороджено цю ділянку, що підтверджено належними і допустимими доказами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про самовільне зайняття ОСОБА_1 земельної ділянки на території військового містечка № НОМЕР_1 та необхідність її звільнення, оскільки у порушення вимог статті 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» та статей 2, 4 2 Закону України «Про використання земель оборони» ця ділянка використовується не за його цільовим призначенням, чим порушується оборонний потенціал Збройних Сил України.

Згідно з частиною першою статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Оскільки на момент розгляду справи, будівлі і споруди на території військового містечка № НОМЕР_1 перейшли у власність ТОВ «ТПК Укрсплав», суд першої інстанції обґрунтовано на підставі статей 152, 212 ЗК України зобов`язав відповідачів повернути самовільно зайняту земельну ділянку і привести її у придатний для використання стан, так як судом установлено, що ОСОБА_1 збудував паркан на цій ділянці, а ТОВ «ТПК Укрсплав» чинить власнику перешкоди у користуванні земельною ділянкою, використовуючи її у своїй господарській діяльності.

Поновлюючи прокурору строк позовної давності, суд першої інстанції правильно виходив із того, що є підстави для його поновлення, навівши відповідні мотиви, спростувавши аргументі учасників справи.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції і відмовляючи у задоволенні позову Донецького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Південного регіону України, апеляційний суд обґрунтовував своє рішення лише запереченнями відповідачів, що вони не чинять власнику земельної ділянки будь-яких перешкод у користуванні цієї ділянкою. Однак, апеляційний суд не врахував, що наявність на території військового містечка паркану, яким огороджено самовільно зайняту земельну ділянку площею 2,2055 га, безпосередньо свідчить про наявність перешкод у користуванні цією ділянкою та виконанні Збройними Силами України своїх обов`язків з оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

Крім того, згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вказане свідчить, що апеляційним судом безпідставно скасовано рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, рішення апеляційного суду згідно зі статтею 413 ЦПК України підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції залишенню в силі.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Таким чином, з ОСОБА_1 і ТОВ «ТПК України» в дохід держави підлягають стягненню судові витрати, пов`язані з переглядом справи у суді касаційної інстанції, по 137,64 грн з кожного.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Донецького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Південного регіону України задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Донецької області від 02 червня 2014 року скасувати.

Рішення Київського районного суду м. Донецька від 21 березня 2014 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 і товариства з обмеженою відповідальністю «ТПК Укрсплав» в дохід держави судові витрати, пов`язані з переглядом справи у суді касаційної інстанції, по 137,64 грн з кожного.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк