КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Печерського районного суду м. Києва в складі судді Ільєвої Т.Г., постановлену в м. Київ 25 вересня 2019 року за заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви, посилаючись на те, що 24 квітня 2014 року між ним та Федерацією велосипедного спорту України було укладено договір № 24/04/2014 про надання фінансової позики із додатковими договорами до нього, якими збільшено розмір позики до 5200000 грн. та остаточною датою повернення позики визначено 24 липня 2019 року. Як вбачається з банківських виписок та розрахунків позивача, позивачем видано позику на загальну суму 5450474,10 грн., а відповідачем повернуто лише 453500 грн., розмір простроченої заборгованості складає 4996974,10 грн. У відповідача відсутнє нерухоме майно, крім земельної ділянки, яка знаходиться в оренді та перебуває на тимчасово окупованій території. Водночас за відповідачем зареєстровані три транспортні засоби, зі змісту розміщеної в мережі Інтернет інформації вбачається, що відповідач має намір здійснити відчуження вищезазначеного рухомого майна. Отже, існує очевидна небезпека істотного ускладнення та унеможливлення виконання майбутнього рішення суду, яка полягає у неможливості повернути грошові кошти, в тому числі шляхом звернення стягнення на майно, що належить відповідачу, у зв`язку з його відсутністю. За таких обставин вважав, що існують підстави для вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви, предметом якої буде стягнення грошових коштів за договором про надання фінансової позики. На підставі вищевикладеного просив накласти арешт на транспортні засоби Renault Dokker 2013 року випуску, два автомобілі Peugeot Boxer 2014 року випуску, які належать Федерації велосипедного спорту України.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви залишено без задоволення.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість ухвали, просив скасувати ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року та постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що у ч. 2 ст. 149 ЦПК України законодавчо регламентовано чіткі підстави для вжиття заходів забезпечення позову і правова конструкція цієї норми вимагає встановлення судом на цей стадії лише ймовірності ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективного захисту чи поновлення порушених або оспорюваних прав чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Водночас, такі ознаки не мають окреслених законодавчих меж та кваліфікуючих критеріїв і в кожній конкретній справі це поняття є оціночними.

Заява позивача обґрунтовувалась саме тим, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до негативних для позивача наслідків, оскільки станом на день подачі заяви розмір простроченої заборгованості відповідача складає 4996974,10 грн., а майно, за рахунок якого може бути виконано рішення суду про стягнення заборгованості, може бути відчужене відповідачем, докази наявності такого ризику ним надані у вигляді оголошень про продаж цього майна, розміщені в мережі Інтернет.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду із даною заявою, ОСОБА_1 посилався на те, що 24 квітня 2014 року між ним та Федерацією велосипедного спорту України було укладено договір № 24/04/2014 про надання фінансової позики із додатковими договорами до нього, якими збільшено розмір позики до 5200000 грн. та остаточною датою повернення позики визначено 24 липня 2019 року. Як вбачається з банківських виписок та розрахунків позивача, позивачем видано позику на загальну суму 5450474,10 грн., а відповідачем повернуто лише 453500 грн., станом на сьогоднішній день розмір простроченої заборгованості складає 4996974,10 грн. У відповідача відсутнє нерухоме майно, крім земельної ділянки, яка знаходиться в оренді та перебуває на тимчасово окупованій території. Водночас за відповідачем зареєстровані три транспортні засоби, зі змісту розміщеної в мережі Інтернет інформації вбачається, що відповідач має намір здійснити відчуження вищезазначеного рухомого майна. Отже, існує очевидна небезпека істотного ускладнення та унеможливлення виконання майбутнього рішення суду, яка полягає у неможливості повернути грошові кошти, в тому числі шляхом звернення стягнення на майно, що належить відповідачу, у зв`язку з його відсутністю. За таких обставин вважав, що існують підстави для вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви, предметом якої буде стягнення грошових коштів за договором про надання фінансової позики.

В матеріалах справи наявні наступні докази, якими позивач доводить існування підстав для забезпечення позову: договір № 24/04/2014 від 24 квітня 2014 року про надання фінансової позики, укладений між ОСОБА_1 та Громадською організацією «Федерація велосипедного спорту України» на суму 2000000 грн., виписки з особового рахунку, витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо Федерації велосипедного спорту України, додатковий договір № 1 від 24 березня 2016 року до договору № 24/04/2014 від 24 квітня 2014 року про надання фінансової позики, яким збільшено розмір позики до 5200000 грн., інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта по коду ЄДРПОУ, розрахунок заборгованості, роздруковані з сайту rst.ua оголошення, розміщені від імені Федерації велосипедного спорту України щодо продажу автомобілів Renault Dokker 2013 року випуску та Peugeot Boxer 2014 року випуску, роздруковану форму відповіді на запит на сайті Головного сервісного центру МВС України https://rq.hsc.gov.ua, згідно якої за Федерацією велосипедного спорту України зареєстровані автомобілі: Renault Dokker 2013 року випуску та два автомобілі Peugeot Boxer 2014 року випуску; додатковий договір № 2 від 22 січня 2019 року до договору № 24/04/2014 від 24 квітня 2014 року про надання фінансової позики, яким продовжено строк позики до 24 липня 2019 року.

Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до вимог ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно ч. 1 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» роз`яснено судам, що при розгляді заяви про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконанню чи утрудненню виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

З аналізу статей 150-153 ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

З наведених вищевказаних положень законодавства вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.

При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заява про забезпечення позову не містить обґрунтування, як саме незастосування забезпечення позову може утруднити виконання рішення суду, не вказано правових підстав для забезпечення зазначеної заяви шляхом накладення арешту на майно відповідача, та відсутні пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення. Крім цього, суд вважав, що дана заява є передчасною, оскільки заявник не подав позову, а лише має намір подати її, таким чином, суд вважав, що останній не позбавлений права подати дане забезпечення позову в рамках справи, яке буде вирішене з врахуванням всіх обставин справи та наданих доказів, а лише посилання на те, що Федерація велосипедного спорту України можливо продає майно, яке їй належить, не свідчить про те, що останньою не буде в разі задоволення позовних вимог виконуватись рішення суду.

Разом із тим, дані висновки суду першої інстанції є помилковими та не узгоджуються із предметом позову і доказам, наявним в матеріалах справи. Так, із наданих заявником доказів вбачається, що ОСОБА_1 має намір звернувся із позовом до Федерації велосипедного спорту України про стягнення заборгованості на підставі договору про надання фінансової позики з додатковими угодами, копії яких наявні в матеріалах справи, що вказує на наявність майнового спору між сторонами, і у випадку задоволення позову із відповідача на користь позивача може бути стягнута заборгованість в розмірі 4996974,10 грн., примусове звернення стягнення на які здійснюватиметься у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. ч. 2, 5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Відповідно до ст. ст. 177, 178 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

На підтвердження реєстрації за відповідачем транспортних засобів Renault Dokker 2013 року випуску, Peugeot Boxer 2014 року випуску, Peugeot Boxer 2014 року випуску позивач надав інформацію з Єдиного державного реєстру транспортних засобів стосовно зареєстрованих транспортних засобів, належних користувачів (а. с. 41).

Оскільки належне відповідачу рухоме майно (транспортні засоби) як об`єкти цивільних прав не вилучені та не обмежені в обороті, ризик їх відчуження за умови невжиття заходів забезпечення позову є постійним.

Крім того, в матеріалах справи є письмова копія електронного доказу - роздруківки сайту оголошень rst.ua, із якого можна дійти висновку про намір відповідача відчужити належні йому транспортні засоби.

Отже, припущення заявника про те, що незастосування заходів по забезпеченню позову може утруднити або унеможливити виконання рішення суду, є обґрунтованим.

Висновки суду щодо детального вивчення і дослідження всіх обставин справи стосуються стадії розгляду справи по суті і не повинні вирішуватися під час забезпечення позову.

Враховуючи майновий характер позовних вимог, відповідач має об`єктивну можливість розпорядитися належними йому транспортними засобами на власний розсуд, зокрема, відчужити їх в будь-який спосіб, що може призвести до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду про стягнення грошових коштів в разі задоволення позову.

За таких обставин не можна вважати, що судом першої інстанції в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду про відсутність обґрунтування в заяві необхідності вжиття заходів забезпечення позову та про недоведеність наявності майна у відповідача не ґрунтуються на оцінці доказів, наявних в матеріалах справи.

Помилковими є також висновки суду першої інстанції про відсутність пропозицій заявника щодо зустрічного забезпечення, оскільки в розумінні п. 6 ч. 1 ст. 151 ЦПК України доводи позивача про відсутність необхідності вжиття зустрічного забезпечення також вважаються пропозицією щодо зустрічного забезпечення, тому не можна вважати, що у заяві ОСОБА_1 такі доводи відсутні, а отже висновки суду першої інстанції в цій частині не є такими, що ґрунтуються на вимогах закону.

Не ґрунтуються на вимогах закону і висновки суду першої інстанції про передчасність подання заяви про забезпечення позову, оскільки ст. 149 ЦПК України допускає забезпечення позову і до його пред`явлення.

Таким чином, ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року не можна вважати законною та обґрунтованою, вона не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи по суті заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, апеляційний суд враховує, що предметом позову по даній справі має бути стягнення із відповідача на користь позивача грошових коштів, і у разі задоволення позову із Федерації велосипедного спорту України на користь позивача може бути стягнуто 4996974,10 грн.

З огляду на викладене невжиття заходів забезпечення позову, призначення яких полягає у тимчасовому обмеженні права відповідача розпоряджатися належним йому майном, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, ефективний захист та поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, в разі задоволення заявлених позовних вимог, оскільки ризик відчуження майна відповідача, за рахунок якого може бути виконане судове рішення, є постійним.

Однак, як вбачається із матеріалів справи, заявник, звертаючись до суду першої інстанції, не навів правових підстав заявляти вимоги про забезпечення позову саме шляхом накладення арешту та не надав додаткові документи та інші докази, що підтверджують необхідність забезпечення позову саме у такий спосіб.

Апеляційний суд враховує, що арешт є найбільш обтяжливим заходом, який підлягає примусовому виконанню органами державної виконавчої служби, відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень, та полягає у проведенні опису, оголошенні заборони розпоряджатися, а в разі потреби обмеженні права користування майном.

Враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо транспортних засобів не вимагає обмеження в користування ними, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого майна без позбавлення відповідача права користування ним.

Виходячи із аналізу наданих заявником документів, його обґрунтованих доводів та наведених вимог закону, апеляційний суд приходить до висновку, що із врахуванням предмету спору доцільним є вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту шляхом заборони відчуження транспортних засобів.

Апеляційний суд враховує, що такий вид забезпечення позову є співмірним із вимогами, які позивач має намір пред`явити, не порушує права власності відповідача, оскільки обмежується лише право власника на розпорядження майном, і діє до вирішення спору по суті, а у випадку непред`явлення позову протягом десяти днів після постановлення ухвали - скасовується судом відповідно до п. 1 ч. 13 ст. 158 ЦПК України.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України - скасуванню, оскільки викладені у ній висновки не відповідають обставинам справи, та оскільки вона постановлена із порушенням норм процесуального права, із прийняттям нової постанови про часткове задоволення заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви із накладенням арешту шляхом заборони відчуження транспортних засобів.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року скасувати та прийняти нову постанову.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви задовольнити частково.

Накласти арешт шляхом заборони відчуження транспортних засобів Renault Dokker 2013 року випуску, Peugeot Boxer 2014 року випуску, Peugeot Boxer 2014 року випуску, які належать Федерації велосипедного спорту України (вул. Еспланадна 42 м. Київ, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і адвокатів України 16485577).

В іншій частині заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2019 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.