ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 663/1908/18 Головуючий в І інстанції: Шабрацький Г.О.
Номер провадження: №22-ц/819/1002/19 Доповідач: Майданік В.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Майданіка В.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Орловської Н.В.,

секретар Прушинська О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 02 квітня 2019 року, у складі судді Шабрацького Г.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (треті особи: Саксаганська районна в м. Кривий Ріг рада як орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей, Скадовська районна державна адміністрація Херсонської області як орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей) про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В :

10 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов обґрунтувала тим, що відповідач, з яким шлюб розірвано рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 14 вересня 2010 року і з яким на теперішній час вони живуть окремо, ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню вказаної дочки. Після розірвання шлюбу дочка проживає разом з нею, перебуває на її утриманні, відповідач участі в матеріальному забезпеченні дочки не бере, її вихованням не займається: з дитиною не спілкується, не займається її вихованням та фізичним, моральним й духовним розвитком, не проявляє батьківської турботи й уваги, не готує дитину до самостійного життя, жодного разу не привітав дочку з днем народження чи іншим святом, не орієнтується в навчальних і творчих досягненнях дитини і не проявляє до цього інтересу, не ініціює та не супроводжує дитину на відпочинку та під час відвідування медичних закладів. Дочка батьківської турботи не знає, батька не пам`ятає. Дочка є інвалідом дитинства у зв`язку з захворюванням аплазії зорового нерву ОД, міопії високого ступеня. Відповідач не сплачує аліменти на її утримання з березня 2010 року по грудень 2016 року, у зв`язку з чим має заборгованість станом на 01 квітня 2018 року у розмірі 25880,04грн. Декілька разів, з метою оздоровлення та культурного розвитку дитини, позивач разом з дочкою бажала виїхати за кордон, але відповідач не з`являвся до нотаріальної контори для надання дозволу на виїзд дитини. Це питання вирішувалось в суді і суд не надав такий дозвіл через зміну законодавства.

Своїм рішенням від 02 квітня 2019 року Скадовський районний суд Херсонської області вирішив в задоволенні позову відмовити, попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покласти на орган служби у справах дітей Скадовської районної державної адміністрації Херсонської області контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи та неправильне застосування норм процесуального права й неправильне застосування норм матеріального права. Зокрема, зазначила, що судове рішення суперечить інтересам дитини, оскільки суд залишив поза увагою те, що відповідач, не зважаючи на наявну у дочки хворобу, з вересня 2009 року дочкою не цікавиться, не проявляє інтересу до її життя, навчання, розвитку та здобутків. Також він із 2010 року ухилявся від сплати аліментів на утримання дитини та її лікування, заборгованість зі сплати аліментів станом на 01.01.2017 року становила 36990,52грн. Лише після попередження його органами виконавчої служби про кримінальну відповідальність він повністю погасив вказану заборгованість. Також вказала, що судом не взято до уваги й той факт, що відповідач не бачив дитину з 2009 року і з нею не спілкувався і що він зумисно створив перешкоди для лікування дитини за кордоном, не надавши у 2017 році дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі України. Також зазначила, що суд не врахував і того, що служби у справах дітей за місцем проживання її з дитиною (м . Кривий Ріг ) та проживання відповідача (м.Скадовськ) надали висновки про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Також вказала, що є помилковим висновок суду про відсутність доказів винної поведінки відповідача щодо умисного злісного ухилення від виконання батьківських обов`язків та про те, що факт присутності відповідача в судових засіданнях у цій справі та погашення заборгованості по аліментах свідчить про його бажання брати участь у вихованні дитини, оскільки, як вона вважає, між батьком та дочкою відсутній будь-який зв`язок, протягом всього часу розгляду справи (травень 2018р-квітень 2019р) відповідач жодного разу не зателефонував дитині та не поцікавився її життям.

Представник органу опіки та піклування апеляційну скаргу визнала в повному обсязі. Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається таке.

Відповідно до копій Свідоцтва про шлюб (а.с.11), рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 14 вересня 2010 року про розірвання шлюбу (а.с.12), Свідоцтва про народження дитини (а.с.13), довідки від 24.04.2018 року №7 про місце проживання (а.с.19): сторони з 20 жовтня 2006 року до 27 вересня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка після розірвання шлюбу проживає з матір`ю та перебуває на її утриманні.

Згідно медичного висновку №65 на дитину-інваліда віком до 18 років від 28.07.2009р (дійсний до 01.08.2014р) (а.с.14), медичного висновку №79 на дитину-інваліда віком до 18 років від 17.07.2014р (дійсний до 01.08.2019р) (а.с.15) вказана дочка сторін є інвалідом дитинства у зв`язку з захворюванням аплазії зорового нерву ОД, міопії високого ступеня.

За довідкою виконавчої служби відповідач не сплачував аліменти на утримання дочки з березня 2010 року по грудень 2016 року, у зв`язку з чим має заборгованість станом на 01 квітня 2018 року у розмірі 25880,04грн (а.с.17).

Сторонами не заперечується, що заборгованість зі сплати аліментів відповідачем до постановлення оскаржуваного рішення повністю погашена.

Також сторонами не заперечується, що дочка сторін проживає зі своєю матір`ю (позивачем) за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджуються актом обстеження матеріально-побутових умов проживання дитини від 18 квітня 2018 року (а.с.24).

Як вбачається із вказаного акту, під час перевірки умов проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено, що дитина проживає разом з матір`ю, у будинку створені всі необхідні умови для проживання та виховання дитини, яка має власну кімнату з усім необхідним.

Згідно з висновком Скадовської районної державної адміністрації Херсонської області, як органу опіки та піклування, від 30 листопада 2018 року № 01-11/905 орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.111-112).

За ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.164 СК України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Згідно положенням ст.19 СК України

--- орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч.5);

--- суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч.6).

Згідно ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За п.п.15 та 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а тому питання про його застосування слід вирішувати після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей; ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов до отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до ст.9 Конституції України, ч.4 ст.10 ЦПК України 2017 року та ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція), ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Статтею 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Практика Європейського суду з прав людини (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Також у своїй практиці, зокрема у справі «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що з 2017 року регулярно сплачує аліменти, у березні 2019 року повністю погасив заборгованість по аліментах та по присуджених додаткових витратах. Обіцяв змінити своє ставлення до дитини.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і є необхідним та можливим застосування менш радикальних заходів, що сам факт особистого прибуття відповідача в судові засідання, повне погашення заборгованості по аліментах та їх регулярна сплата з 2017 року, виплата присуджених додаткових виплат на утримання дитини, виконання рішення суду про стягнення пені за несплату аліментів, яке не набуло чинності, свідчить про наявність бажання у батька приймати участь у вихованні дитини. Також суд виходив з недоведеності позивачем умисного злісного ухилення від виконання батьківських обов`язків, а також того, що позбавлення відповідача батьківських прав матиме наслідок позитивні зміни в житті дитини. Крім того, суд дійшов висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав не буде відповідати меті такого заходу: захисту інтересів дитини та стимулювання батька щодо належного виконання своїх обов`язків. Разом з тим судом встановлено, що відповідачу необхідно приймати більш активну участь у вихованні та утриманні дитини з урахуванням відповідного висновку служби у справах дітей. Також, на думку суду, сам факт звернення позивача до суду з цим позовом є достатнім стимулюючим заходом щодо спонукання відповідача змінити ставлення до виховання дитини, піклування про її фізичний та духовний розвиток, спілкування з нею в необхідному обсязі.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки до нього він дійшов при повному та всебічному дослідженні обставин справи та давши належну оцінку зібраним у справі доказам, наданим сторонами характеристикам, довідкам про сплату аліментів тощо. Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував до цих правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють, і вирішив справу з дотриманням норм процесуального права.

На думку апеляційного суду, не може свідчити про ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню дитини факт стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, оскільки це є одним із способів захисту прав дітей на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батьків до надання дітям належного утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, заборгованість по аліментах повністю погашена до ухвалення оскаржуваного рішення, проти чого сторони не заперечують.

Апеляційний суд вважає, що за встановлених обставин справи допущені відповідачем помилки у вихованні дитини не можуть вважатися ухиленням від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що слугує підставою для позбавлення його батьківських прав.

Висновок Скадовської районної державної адміністрації Херсонської області, як органу опіки та піклування, від 30 листопада 2018 року № 01-11/905, згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно його малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (ч.ч.5, 6 ст.19 СК України). Крім того, вказаний висновок не містить в собі відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав. Вказаний висновок містить посилання на факт звернення позивача з цим позовом, характеристику дитини, довідку школи, рішення суду про стягнення аліментів, а також на заяву відповідача, в якій останній заперечує проти позову, вказує про часткове погашення заборгованості по аліментах й обіцяє повністю погасити її найближчим часом, а також планує виконувати свої батьківські обов`язки, бажає спілкуватися з дитиною, сподівається на особисті зустрічі з нею. Жодних мотивів, на підставі яких орган опіки та піклування прийшов до свого висновку, вказаний висновок не містить.

Той факт, що відповідач послідовно заперечує проти цього позову, приймав активну участь в судових засіданнях, повністю погасив заборгованість по аліментах свідчить про його інтерес до своєї дочки. При цьому його бажання виправити допущені ним помилки щодо виконання батьківських обов`язків відповідають інтересам дитини та правильно враховані судом при вирішенні даного спору.

Зважаючи на зазначене суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи та висновків суду не спростовують. Зокрема, посилання скаржника на помилковість висновку суду про відсутність доказів винної поведінки відповідача щодо умисного злісного ухилення від виконання батьківських обов`язків, на те, що відповідач тривалий час (з вересня 2009 року) дочкою не цікавиться, з нею не спілкувався, не проявляв інтересу до її життя, із 2010 року ухилявся від сплати аліментів, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, з одного боку, як встановлено, з 2017 року він регулярно сплачував аліменти і станом на березень 2019 року повністю погасив відповідну заборгованість, а, з іншого боку, відповідач активно заперечував проти позову, проявляв інтерес до цієї справи, брав участь у судових засіданнях, що свідчить про наявність у нього бажання приймати участь у вихованні дитини. Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і є необхідним та можливим застосування менш радикальних заходів. Також підлягають відхиленню й посилання на ненадання відповідачем у 2017 році дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України. При цьому апеляційний суд враховує, що вказаний спір був предметом судового розгляду у справі №177/1457/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради) про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 11 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Херсонського апеляційного суду від 20 березня 2018 року, у задоволенні позову було відмовлено. Суди, зокрема, виходили з того, що надання дозволу на виїзд за межі України малолітньої дитини з її матір`ю без визначення початку і закінчення строку до інших країн без згоди та супроводу батька суперечить положенням цього Закону та статтям 141, 153, 157 СК України. Також слід залишити поза увагою посилання скаржника на висновок органу опіки й піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки, як вже зазначалось, висновок органу опіки та піклування з цього питання має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (ч.ч.5, 6 ст.19 СК України). а, крім того, він не містить в собі жодних мотивів прийняття такого рішення.

Оскільки суд першої інстанції прийняв рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України це є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 02 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання безпосередньо до Верховного Суду касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 01 серпня 2019 року.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Майданік

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.В. Кутурланова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Н.В. Орловська