ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 756/16371/14-ц

провадження № 61-20400св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 9 лютого 2017 року, ухвалене у складі судді Яценко Н. О., та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Семенюк Т. А., Прокопчук Н. О., Саліхова В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначило, що 7 жовтня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Астра Банк» (далі - ПАТ «Астра Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 00005, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 21 000 грн зі сплатою 19,9 процентів річних на строк до 7 жовтня 2014 року.

Вказало, що ОСОБА_1 зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконує, платежі у рахунок погашення кредиту та нарахованих процентів не здійснює, у зв`язку із чим у позичальника утворилася заборгованість.

ПАТ «Дельта Банк», з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просило стягнути з ОСОБА_1 19 768,41 грн у відшкодування заборгованості за кредитним договором.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 9 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що рішенням суду з ОСОБА_1 стягнено на користь ПАТ «Астра банк» заборгованість за кредитним договором, рішення суду виконане, тому підстави для стягнення заборгованості на користь ПАТ «Дельта Банк» відсутні.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2017 рокуапеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» відхилено, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 9 лютого 2017 року залишено без змін.

З висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову суд апеляційної інстанції погодився з огляду на те, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права.

Апеляційний суд вважав, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки позивач скористався правом вимагати дострокового повернення заборгованості і не звертався до суду із позовом з підстав, визначених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У червні 2017 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просило скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 9 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2017 рокуі ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції і ухвала апеляційного суду прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням процесуального права.

На думку заявника, суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки після ухвалення Оболонським районним судом м. Києва рішення від 20 грудня 2012 року, яким з ОСОБА_1 стягнено заборгованість за кредитним договором на користь ПАТ «Астра банк», зобов`язання позичальника припинені не були.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Провадження у суді касаційної інстанції

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У 2018 році справу передано до Верховного Суду.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

Судами попередніх інстанцій установлено, що 7 жовтня 2011 року між ПАТ «Астра банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 00005, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 21 000 грн зі сплатою 19,9 процентів річних на строк до 7 жовтня 2014 року.

Також судами попередніх інстанції установлено, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20 грудня 2012 року у справі № 2605/15665/12 стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Астра банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 24 808,38 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20 грудня 2012 року, яке набрало законної сили 31 грудня 2012 року, встановлено, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 00005 станом на 12 вересня 2012 року становить 24 808,38 грн, з яких 2 931,75 грн - заборгованість за кредитом, 15 836,70 грн - строкова заборгованість за тілом кредиту, 1 424,39 грн - заборгованість за процентами, 51,03 грн - заборгованість за строковими процентами по виплаті кредиту, 2 100 грн - заборгованість за комісією, 525 грн - строкова комісія по виплаті кредиту, 1 939,51 грн - пеня за прострочення виконання зобов`язання.

2 грудня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за умовами якого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 00005 від 7 жовтня 2011 року.

Відповідно до постанови державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві від 20 серпня 2014 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 грудня 2012 року виконано.

Судами попередніх інстанції установлено, що ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором сплачено у повному обсязі.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) Українипровадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі змістом частини першої статті 627, частини першої статті 628 ЦК України та статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною першою статті 1048 ЦК України установлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

При цьому за загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Суди установили, що ПАТ «Астра Банк» скористався відповідно до умов договору та норм законодавства правом вимоги дострокового виконання зобов`язання, оскільки позичальник за кредитним договором кредитних зобов`язань не виконував.

Відповідно до вимог частини третьої статті 61 ЦПК України (у редакції Кодексу, яка діяла на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 00005 від 7 жовтня 2011 року сплачено у повному обсязі, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ПАТ «Дельта Банк».

Посилання ПАТ «Дельта Банк» на те, що після ухвалення Оболонським районним судом м. Києва рішення від 20 грудня 2012 року, яким з ОСОБА_1 достроково стягнено заборгованість за кредитним договоромна користь ПАТ «Астра банк», зобов`язання позичальника припинені не були, помилкові і не спростовують правильності висновків судів першої та апеляційної інстанцій, так як суди, оцінивши надані сторонами докази, правильно вважали, що строк договору є таким, що сплив, у зв`язку з достроковою вимогою про погашення заборгованості, і права кредитора забезпечуються лише положеннями статті 625 ЦК України. Після настання строку виконання договору стягненню підлягають лише суми, передбачені положеннями статті 625 ЦК України, але таких вимог банк не заявляв.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують і на законність судових рішень не впливають.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що не відноситься до визначених статтею 400 ЦПК України повноважень касаційного суду під час касаційного перегляду справи, згідно з якими касаційний суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Україниє підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції і ухвали апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 9 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов