КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 752/2140/16
Головуючий у суді І інстанції - Чередніченко Н.П.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/332/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря Удовиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності, Головне територіальне управління юстиції в м. Києві про визнання недійсним договору купівлі-продажу,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1, який укладений 09 січня 1975 року між ОСОБА_4, що діяла від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_6, що посвідчений старшим нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Драгомирецьким С.П.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що після смерті матері ОСОБА_8, нею 04 січня 1992 року було отримано в спадщину житловий будинок загальною площею 134,1 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1, який раніше окрім її матері, нікому не належав.

Зазначила, що відповідач незаконно утримує у своїй власності 21/100 частину вказаного житлового будинку, яку він отримав у власність від ОСОБА_6 на підставі договору довічного утримання від 25 жовтня 2000 року. Позивач вказує, що попередній власник ОСОБА_6 набув право власності на 1/4 частину спірного житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу від 09 січня 1975 року, укладеного з ОСОБА_5, який не мав права його укладати, оскільки ніколи не був власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Як зазначила позивач, в матеріалах реєстраційної справи в БТІ відсутні відомості про реєстрацію права власності на спірне домоволодіння за іншими власниками, окрім самої позивачки, що свідчить про відсутність переходу права власності на 1/4 частину домоволодіння до ОСОБА_6, а відтак і до відповідача.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2 просила суд в порядку ст. 57, 225 ЦК УРСР (що діяв на час укладення оспорюваного правочину) визнати недійсним, з моменту укладення, 09 січня 1975 року договір купівлі-продажу 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1, який укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та посвідчений старшим нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Драгомирецьким С.П.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, на неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просила скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 липня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/4 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, що укладений між ОСОБА_4, яка діяла від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_6, що посвідчений старшим нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Драгомирецьким С.П.

Апелянт наголошує, що ОСОБА_5 ніколи не був власником ні 1/4 частин житлового будинку, ні будь-якої іншої його частини за адресою: АДРЕСА_1, так як і його мати - ОСОБА_9, а отже успадкувати 14/100 після смерті матері він не міг. Таким чином вважає договір купівлі-продажу від 09 січня 1975 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 підробкою.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача адресу суду не надходив.

При апеляційному розгляді справи ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_10 доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити. Мотивували свої доводи тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права та процесуального законодавства. Зокрема представник апелянта звертав увагу суду на ті обставини, що оспорюваний позивачкою правочин укладений з порушенням норм діючого на той час Цивільного кодексу УРСР. Зокрема, ст. 225 ЦК УРСР закріплено право власника на продаж належної йому речі. Оскільки з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 не отримував свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_9, тому він не мав і права відчужувати зазначену 1/4 частину незавершеного будівництва ОСОБА_6

Відповідач у справі ОСОБА_3, треті особи - Київське міське БТІ та Головне управління юстиції у м.Києві, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_10, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що зазначеним нормам рішення суду першої інстанції відповідає.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що 09 січня 1975 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого старшим нотаріусом Другої Київської Державної нотаріальної контори Драгомирецьким С.П., зареєстрованого в реєстрі за № 1-617. За цим договором ОСОБА_5 передав у власність ОСОБА_6 1/4 частину незакінченого будівництвом будинку, побудованого на 94%, який знаходиться в АДРЕСА_1 . (а.с.52-53 т.1 а.с. 119, 120 т.3)

В п.1 договору купівлі-продажу зазначено, що 1/4 частина побудованого на 94% будинку належить продавцю ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого Другою Київської державною нотаріальною конторою 26 липня 1974 року за № 118851 та рішення Виконкому № 2689 від 23 грудня 1974 року про побудову на 94%.

Інші 3/4 частин житлового будинку АДРЕСА_1 належали матері позивачки ОСОБА_8, після смерті якої, зазначену частину житлового будинку успадкувала позивач - ОСОБА_2, про що зазначено у Свідоцтві про право на спадщину за законом від 04 січня 1992 року (а.с.17 т.1).

Починаючи з кінця 70-х років і до 1993 року ОСОБА_6 та позивач здійснили прибудови до належних їм частин житлового будинку.

04 січня 1992 року державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Мінаковою М.М. позивачці у вказаній справі ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно до якого остання після смерті матері ОСОБА_8, що померла ІНФОРМАЦІЯ_1, прийняла спадщину: незакінчений будівництвом житловий будинок готовністю 94%. Зазначений житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 806 кв.м. та має житлову площу 74.7 кв.м. (а.с. 17 т.1, а.с.105 т.3)

На підставі матеріалів, поданих позивачкою ОСОБА_2 та ОСОБА_6 як співвласником іншої частини незавершеного будівництвом будинку, було видано Розпорядження представника Президента України у Московському районі м. Києва від 03 лютого 1993 року № 79, яким затверджено акт про прийняття житлового будинку АДРЕСА_1 до експлуатації з усіма його прибудовами. (а.с. 58-61 т.2, а.с.101 -104 т.3)

В 1993 році ОСОБА_6 звернувся до Московського районного суду м.Києва з позовом до ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 січня 1992 року недійсним. (а.с.109 т.3)

29 листопада 1993 року Московським районним судом м. Києва була постановлена ухвала, якою судом затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 За умовами мирової угоди сторони визнали, що на підставі договору купівлі-продажу від 09 січня 1975 року ОСОБА_6 придбав у ОСОБА_5 14/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , яка потім, внаслідок здійснення прибудов, збільшилася до 21/100 частин вказаного житлового будинку. Інші 79/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 належали ОСОБА_2, з чим остання погодилася. ОСОБА_6 займав земельну ділянку площею 89,0 кв.м., а інші 737,0 кв.м. земельної ділянки займає ОСОБА_2 (а.с. 159-161 т. 3 а.с.28, 29 т.5)

Крім того, відповідно до умов мирової угоди визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 04 січня 1992 року, яке було видано ОСОБА_2, а за ОСОБА_6 визнано право власності на 21/100 частину житлового будинку АДРЕСА_1, за ОСОБА_2 визнано право власності на 79/100 частини вказаного житлового будинку.

З умовами зазначеної вище мирової угоди сторони погодилася.

Ухвала, якою було затверджено мирову угоду, набрала законної сили і позивакою не була оскаржена.

25 жовтня 2000 року між ОСОБА_6 та відповідачем по справі ОСОБА_3 було укладено договір довічного утримання, за яким ОСОБА_6 передав у власність відповідача 21/100 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , а відповідач зобов'язався довічно утримувати ОСОБА_6 , надаючи йому щомісячне матеріальне забезпечення та комплекс послуг із збереження права останнього на безкоштовне проживання у вказаному житловому будинку. (а.с.45.т.1, а.с. 179 т.3)

Одночасно з укладенням договору довічного утримання, 25 жовтня 2000 року між ОСОБА_6 та відповідачем було укладено договір дарування, за яким відповідач отримав у власність від ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,0087 га. по АДРЕСА_1, на якій розташований спірний житловий будинок. Згідно п.2 Договору дарування право власності на зазначену вище земельну ділянку попередній власник ОСОБА_6 набув на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, який виданий на підставі Розпорядження КМДА від 05.02.1998 року № 215. (а.с.46 т.1 а.с. 180 т.3)

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, після чого відповідач набув абсолютне право власності на спірне нерухоме майно (а.с.87 т.1).

Вирішуючи вказаний спір та залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 договір купівлі-продажу від 09 січня 1975 року відповідав нормам діючого на той час законодавства, а тому відсутні підстави для визнання вказаного договору недійсним.

Також суд першої інстанції зазначив, що обставини, на які в позовній заяві посилалася позивач, суперечать змісту ухвали Московського районного суду м.Києва від 29 листопада 1993 року, на підставі якої попередній власник ОСОБА_6 набув у власність 21/100 частин спірного житлового будинку. Також в ухвалі зазначено, що першими власниками 1/4 частини спірного домоволодіння були ОСОБА_9 згідно рішення Московського районного суду м. Києва від 24 жовтня 1962 року, після смерті якої з 1974 року власником успадкованої 1/4 частини житлового будинку став ОСОБА_5, який продав її ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 09 січня 1975 року, тому посилання позивачки на ст. 225 ЦК УРСР щодо неправомочності ОСОБА_5 на розпорядження своїм майном суд визнав без підставними.

Колегія суддів повністю погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає встановленим обставинам справи та досліджених судом доказам, наданих сторонами.

Так, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачка ОСОБА_2 посилалася на обман продавцем ОСОБА_5 покупця ОСОБА_6 при вчиненні правочину - договору купівлі-продажу, тобто на правові підстави, передбачені ст. 57 ЦК Української РСР, якою вона і обґрунтовувала позов. А також посилалася на правові підстав, передбачені ст. 225 ЦК УРСР, а саме відсутність у ОСОБА_5 права на продаж указаної частини незавершеного будівництвом житлового будинку, оскільки з довідки №5840/01-16 від 17 жовтня 2014 року, виданої Другою Київською державною нотаріальною конторою вбачається, що спадкова справа після смерті ОСОБА_9 не заводилася.

Згідно із ч. 1 ст. 57 ЦК України 1963 року угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Між тим, відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" від 28 квітня 1978 року №3(зі змінами), при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст. 57 ЦК України суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника на однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивачка у справі не була стороною оспорюваного нею правочину, а сторони вказаного правочину ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за життя не оспорювали обставини його укладення та посвідчення нотаріально. Будь-яких обставин щодо укладення вказаного договору внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною. Навпаки, в матеріалах справи містяться докази про повне виконання сторонами умов вказаного договору та переходу права власності на вказану частину незавершеного будівництвом будинку від ОСОБА_5 до ОСОБА_6, а в подальшому до відповідача у вказаній справи.

Факт зловмисної домовленості між відповідачами у справі не підтверджений ніякими доказами.

Перевіряючи доводи апелянта в частині відсутності повноважень у ОСОБА_5 на відчуження вказаної частини будинку покупцю ОСОБА_6, колегія суддів виходить із наступних обставин.

Так з матеріалів справи вбачається, що 9 жовтня 1958 року між ОСОБА_8 з однієї сторони та ОСОБА_9 з другої сторони був укладений письмовий договір купівлі-продажу частини незакінченого будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1. Зазначений договір був укладений за участю свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, однак нотаріально посвідчений не був. ( а.с. 64 т.2)

Із побудинкової книги будинку АДРЕСА_1 вбачається, що ОСОБА_9 була прописана за вказаною адресою до смерті ІНФОРМАЦІЯ_3. (а.с. 65 т.2)

Із матеріалів інвентаризації вказаного домоволодіння за 1973 рік вбачається, що дане домоволодіння розділено на три окремих житлових приміщення, зокрема і приміщення, що складається із сіней площею 8.6 кв.м. та житлової кімнати площею 12.7 кв.м. (а.с.30, 31 т.3). В подальших всіх інвентаризаціях зазначена частина житлового будинку являлася відокремленою.

Із договору купівлі-продажу частини незакінченого будівництвом житлового будинку від 09 січня 1975 року, який оспорюється позивачкою у вказаній справі вбачається, що ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_6 придбав 1/4 частину незакінченого будівництвом житлового будинку в АДРЕСА_1. Із вказаного Договору вбачається, що право на розпорядження ОСОБА_5 вказаною частиною житлового будинку незакінченого будівництвом належало йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого в Другій державній нотаріальній конторі 26 липня 1974 року та рішення виконкому №2698 від 23 грудня 1974 року про побудову на 94 % (а.с. 107, 108 т.3)

Із рішення виконавчого комітету Московської районної ради народних депутатів м. Києва №146 від 28 березня 1977 року вбачається, що ОСОБА_6 надавався дозвіл на прибудову до його 1/4 частини будинку приміщення розміром 3 х 3 для встановлення водогрійного котла та обладнання санвузла ( а.с. 49 т.4) .

Із матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_6 у 1993 році уже як співвласник вказаного житлового будинку звертався до суду із позовними вимогами до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та оспорював правомірність оформлення ОСОБА_2 права власності на весь будинок, в тому числі і на придбану ним 1/4 частину незавершеного будівництвом будинку.

Ухвалою Московського районного суду м. Києва від 29 листопада 1993 року у цивільній справі №2-941/10 було затверджено мирову угоду між співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_6 право власності на 21/100 частину вказаного житлового будинку із визначенням конкретних приміщень, а за ОСОБА_2 право власності на 79/100 частин вказаного житлового будинку із зазначенням конкретних житлових приміщень. Визнано частково недійсним свідоцтво про права на спадщину, видане Першою держконторою м. Києва від 4 січня 1992 року в частині 21/100 вказаного вище житлового будинку. ( а.с.159-161т.3 та а.с.234-241 т.3)

Зазначене судове рішення набрало законної сили та у відповідності до чинного на той час законодавства було пред'явлено в Київське міське бюро технічної інвентаризації та зареєстровано за позивачкою у вказаній справі право власності на 79/100 частину житлового будинку АДРЕСА_1, та виготовлено відповідний Технічний паспорт на співвласників ОСОБА_6 на 21/100 частину, і на ОСОБА_2 на 79/100 частин будинку (а.с.161 зв.б. т.3 та а.с.164,165 т.3).

Даючи оцінку доводам апелянта про те, що відповідно до довідки Другої державної Київської нотаріальної контори №5840/01-16 від 17 жовтня 2014 року спадкова справа після смерті ОСОБА_9 ( померла ІНФОРМАЦІЯ_3) не заводилася, колегія суддів вважає даний доказ неналежним, оскільки як підставу не заведення спадкової справи нотаріус додав Інформаційну довідку із спадкового реєстру ( електронного). Разом з тим станом на час видачі ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину в 1974 році електронний реєстр спадкових справ не вівся, а здійснювалася реєстрація в паперовому вигляді, у зв'язку з чим в.о. завідувача Другої Державної Київської нотаріальної контори Зайома Т.Р. і рекомендувала звернутися до Київського державного нотаріального архіву. ( а.с. 114 т.3)

Довідкою Київського державного нотаріального архіву №1646 від 26 листопада 2014 року в наданні вказаної інформації адвокату ОСОБА_18 було відмовлено з посиланням на конфедеційність зазначеної інформації (а.с. 116 т.3) а довідкою Державного архіву м. Києва №02-12/А-32 від 16 березня 2017 року (а.с.117 т.3) було роз'яснено що на зберіганні в них знаходяться документи Київської державної нотаріальної контори Київського обласного суду Міністерства юстиції УРСР» лише за періоди з 1922-1929 рр., та 1944-1950 рр. (а.с.117 т.3).

Таким чином позивачкою не надано належного та допустимого доказу проте, що Другою державною нотаріальною конторою в 1974 році не заводилася спадкова справа після смерті ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, та те що свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_5 від 26 липня 1974 року реєстровий номер 1-18851 не видавалося.

Частиною 3, 4 статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до законного та обґрунтованого висновку про недоведеність позивачкою позовних вимог належними та допустимими доказами, зокрема позивачем не надано доказів на підтвердження укладення оспорюваного правочину внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, тобто підставах що відповідно до ст. 57 ЦК України тягнуть недійсність правочину.

Також позивач на думку колегії суддів не довів той факт, що ОСОБА_5 на час вчинення оспорюваного правочину не мав відповідних повноважень на розпорядження 1/4 частиною будинку АДРЕСА_1.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу як такі, що не спростовують висновків суду та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову у задоволенні позову, а рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про неправильну оцінку фактичних обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими і не спростовують висновків суду, оскільки не призвели до порушення основних принципів цивільного процесуального законодавства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі і не вплинули на суть ухваленого рішення.

Керуючись ст. 12, 81, 263, 264, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргуОСОБА_2залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Мотивований текст постанови виготовлено 30 січня 2019 року.

Головуючий: М.А.Яворський

судді: Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв