КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Ул`яновська О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «АТН» про відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 вересня 2019 року,

встановив:

у листопаді 2018 року позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що відповідачем було порушено його право на безкоштовне перевезення, чим завдано йому моральних страждань, які він оцінює в 7 175 грн.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 вересня 2019 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

При зверненні до суду з даним позовом позивач зазначав, що 17 жовтня 2018 року він звернувся до відповідача, який є перевізником, з метою отримання послуги з перевезення за маршрутом м.Біла Церква - м.Київ. Зазначав, що він є інвалідом ІІ групи, а тому має право на безкоштовний проїзд усіма видами пасажирського транспорту. Позивач вказував, що відповідачем було у зневажливій формі відмовлено йому у наданні безкоштовної послуги з перевезення, чим завдано йому моральних страждань, принижено його честь та гідність. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду, яку він розрахував в розмірі п`яти прожиткових мінімумів для осіб, які втратили працездатність.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 вересня 2019 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано достатніх доказів для висновку про порушення його прав відповідачем.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 23, 1167 ЦК України.

У своїй апеляційній скарзі позивач посилався на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що він має право на безкоштовне перевезення, а тому причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та завданою позивачу моральною шкодою є доведеним. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи і має право на пільги, встановлені для ветеранів війни - інвалідів війни. Крім того, позивач віднесений до 1 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (а.с.7).

Положеннями ст. 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам надається безплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі.

Положеннями п. 15 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначено, що особам, віднесеним до категорії 1, надається гарантоване державою право на безплатне користування всіма видами міського та приміського транспорту (крім таксі, в яких число посадочних місць для пасажирів не більше 9) на території України за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилався на те, що він є споживачем послуг відповідача з перевезення. Зазначав, що він має пільги щодо оплати проїзду, у застосуванні яких йому було безпідставно відмовлено, чим завдано моральної шкоди.

На підтвердження викладених у позовній заяві доводів ОСОБА_1 надав до суду копію відповіді Білоцерківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, з якої вбачається, що за наслідками розгляду звернення ОСОБА_1 підстав для внесення відомостей до ЄРДР не встановлено, ознаки будь-якого кримінального правопорушення відсутні. Також ОСОБА_1 було рекомендовано звернутись до суду з метою вирішення спірних питань з ПП «АТН» (а.с.3-а).

Також позивачем було надано відповідь Державної служби України з безпеки на транспорті, зі змісту якої вбачається, що за наслідками розгляду його звернення управлінням було здійснено план заходів державного контролю та нагляду щодо додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час перевезень пасажирів на приміському автобусному маршруті загального користування за напрямком м.Київ - м.Біла Церква. В результаті проведених заходів інспекторами було виявлено та зафіксовано ряд порушень законодавства з боку перевізників ПП «ТА «Ікарус» та ТОВ «ЛАТК 0777» (а.с.3).

Разом з тим, з наданих до суду копій відповідей неможливо встановити, що права ОСОБА_1 були порушені відповідачем ПП «АТН». Крім того, матеріали справи не містять і доказів про те, що відповідач надає послуги зі здійснення пасажирських перевезень.

Інших доказів про те, що ПП «АТН» було порушено право позивача на безкоштовне перевезення, до суду не надано. Встановити, що права позивача були порушені саме відповідачем, за наявними у матеріалах справи доказами неможливо.

Положеннями ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

В даному випадку судом встановлена відсутність доказів на підтвердження порушень прав позивача ОСОБА_1 , а тому підстави для відшкодування йому моральної шкоди відсутні.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, рішення було ухвалено судом першої інстанції при дотриманні норм матеріального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 вересня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді