№ провадження 2/495/1108/2019
р і ш е н н я

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

06 грудня 2019 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого одноособово - судді Прийомової О.Ю.,

за участю секретаря Іванченко А.С.,

від позивача - особисто позивач ОСОБА_1 ,

справа № 495/10482/18,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 , звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання договору дарування недійсним, просить суд: визнати договір дарування 25/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 від 31.05.2002 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу 25/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу 25/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 від 24.02.2012 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 25/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що є підставою для реєстрації за нею права власності на 25/100 частин зазначеного житлового будинку в органах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 1982 року по 25.03.2003 року знаходилась у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 .

В період шлюбу ОСОБА_4 було придбано житлове приміщення - 25/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Продавцем даного житла був ОСОБА_3 .

Позивач у своєму позові зазначає, що оскільки її чоловік був адвокатом, то всі правовстановлюючі документи на зазначене майно зберігались у нього.

ОСОБА_1 не знала за яким саме договором було придбано вищевказане майно.

Після розірвання шлюбу вказує, що проживала в квартирі АДРЕСА_2 , а ОСОБА_4 проживав в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Стверджує, що вільного доступу до квартири по АДРЕСА_1 вона не мала.

Після розірвання шлюбу колишні подружжя не зверталось до суду щодо поділу спільно нажитого майна.

Згодом, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , а 26.10.2018 року подзвонила ОСОБА_2 та заявила, що вона на даний час є вдовою ОСОБА_4 та є власницею житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

В той же день, позивач вказує, що вона разом з ОСОБА_5 та іншими особами відкрили приміщення - квартиру по АДРЕСА_1 , де були виявлені документи: копія договору дарування від 31.05.2002 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та угода про завдаток від 25.01.2002 року між Семеновим та ОСОБА_3 , та інші документи, зокрема щодо продажу квартири /технічний паспорт, рекламні листи/, що свідчать про намір ОСОБА_2 продати спірну квартиру, про що був складений письмовий акт.

Зазначає, що 26.10.2018 року її адвокатом був зроблений запит до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та отриманий витяг, згідно якого стало відомо про наявність договору купівлі-продажу від 24.02.2012 року, на підставі якого ОСОБА_2 придбала квартиру за адресою: м. Білгород-Дністровський.

Разом з тим, позивач стверджує, що до того моменту, вона не знала на яких саме підставах ОСОБА_4 була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1 та вважала, що ця квартира є сумісною власністю її та ОСОБА_4 .

Відповідно до знайденої угоди про завдаток ОСОБА_6 передав ОСОБА_3 та ОСОБА_7 в рахунок вартості квартири за майбутнім договором купівлі-продажу суму завдатку у розмірі 2000 доларів США.

Однак, 31.05.2002 року на прохання ОСОБА_4 був укладений договір дарування, а не договір купівлі-продажу.

За думкою позивача, це було зроблено тільки з метою - придати даному житлу статус особистого майна ОСОБА_4 , яке б не підлягало поділу.

Окрім того, відповідач ОСОБА_3 підтвердив, що отримав від ОСОБА_4 в якості оплати за житлове приміщення по АДРЕСА_1 суму у розмірі 3500 доларів США.

Вважає, що існують достатньо підстав, що договір дарування від 31.05.2002 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є удаваним правочином, який був вчинений з метою приховати договір купівлі-продажу.

А на укладання договору купівлі-продажу від 24.02.2015року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 вона згоди не давала.

За вказаних вище обставин вона і звернулася до суду з даним позовом.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, наведених у позові.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявна його заява, відповідно до якої позовні вимоги підтримує, не заперечує проти їх задоволення.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, надавши відзив від 11.03.2019 року, у якому зазначила, що не погоджується з позовними вимогами, з наступних підстав.

Вказує, що на час придбання вказаного частини житлового будинку /квартири/ подружжя ОСОБА_4 разом не проживали, вони мали статус окремого проживання за домовленістю, в той же час вирішували питання про розірвання шлюбу.

Більш того, згідно розписки заяви-розписки ОСОБА_1 до КП «Білгород-Дністровське МБТІ», позивач зазначала, що ні вона, ні їх діти не проживали разом з ОСОБА_4 ще з липня 1997 року.

Відповідач вказує, що у той час ОСОБА_4 проживав разом з ОСОБА_9 , яка ІНФОРМАЦІЯ_2 народила доньку ОСОБА_10 .

Відповідач не погоджується з тим, що позивач не знала про придбання ОСОБА_4 25/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 та вказує на вимоги діючого законодавства про застосування строку позовної давності у три роки.

Стверджує, що факт того, що у позивача не було ключів та вона самовільно проникла до квартири, підтверджує, що позивач усвідомлювала, що дана квартира є особистою власністю померлого.

При укладанні договору купівлі-продажу між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 були дотримані усі вимоги законодавства, що регулює укладання даного правочину, він укладений у письмовій формі, нотаріально посвідчений.

На час придбання спірної квартири відповідач не перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 . Згодом, стверджує, що ОСОБА_4 вирішив продати усе майно, оскільки вони я подружжя вже не мали намір повертатись на Україну, тому 31.05.2012 року відповідачем ОСОБА_2 був оформлений договір дарування на ОСОБА_4 для зручності укладання угод щодо відчуження майна. Договір укладений у письмовій формі та посвідчений нотаріально.

Вислухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що дійсно позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який було розірвано 25.03.2003 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 /л.с.38/.

Згідно договору дарування, укладеного 31.05.2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_4 прийняв в дар 25/100 частин житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 . /л.с.25/.

Згідно акту опитування адвокатом фізичних осіб за їх згодою від 04.11.2018 року, ОСОБА_3 зазначив, що в 2002 році він уклав фактично не договір дарування, а договір купівлі-продажу з ОСОБА_4 25/100 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

В якості оплати за це житлове приміщення він отримав 3500 доларів США. Договір дарування сторони уклали за проханням ОСОБА_4 /л.с.27/

Також у матеріалах справи наявна копія Угоди про задаток від 25.01.2002 року, згідно якого ОСОБА_4 віддає гр. ОСОБА_7 та гр. ОСОБА_3 отримує задаток у загальному розмірі 2000 доларів США в рахунок майбутнього укладання договору купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_1 . /л.с.26/.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується відповідним копіями свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , з перекладом з російської на українську мову. /л.с.46,47/

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 142968132 від 26.10.2018 року, власником 25/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 24.02.2012 року /л.с.28-30/.

Задля повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, Білгород - Дністровським міськрайонним судом Одеської області 21.12.2018 року було винесено ухвалу про витребування доказів, згідно якої клопотання представника позивача ОСОБА_6 про витребування доказів по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним - задоволено. Витребувано у приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т.Ю., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5, належним чином завірені копії наступних документів:договору дарування 25/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , від 31.05.2002 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т.Ю., зареєстрованого в реєстрі №2727, та документів, на підстав яких даний договір був посвідчений приватний нотаріусом, рішення про державну реєстрацію речових прав на підставі даного договору (якщо таке приймалось); договору купівлі продажу 25/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , від 24.02.2012 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т.Ю., зареєстрованого в реєстрі №376, та документів, на підстав яких даний договір був посвідчений приватний нотаріусом, рішення про державну реєстрацію речових прав на підставі даного договору (якщо таке приймалось). Зобов`язано приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т.Ю., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5, надати на адресу суду належним чином завірені копії наступних документів: договору дарування 25/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , від 31.05.2002 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т.Ю., зареєстрованого в реєстрі №2727, та документів, на підстав яких даний договір був посвідчений приватний нотаріусом, рішення про державну реєстрацію речових прав на підставі даного договору (якщо таке приймалось); договору купівлі продажу 25/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , від 24.02.2012 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т.Ю., зареєстрованого в реєстрі №376, та документів, на підстав яких даний договір був посвідчений приватний нотаріусом, рішення про державну реєстрацію речових прав на підставі даного договору (якщо таке приймалось)./л.с.63-67/.

На виконання ухвали суду про витребування доказів, приватним нотаріусом Чухрай Т.Ю. надані вказані вище договори.

Так, як вбачається із укладеного 24.02.2012 договору купівлі-продажу частини житлового будинку, дійсно ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_2 купила 25/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Договір був посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 376.

Проте, відповідачем ОСОБА_2 приєднано до матеріалів справи договір дарування житлового будинку від 31.05.2012 року, згідно якого вона передала безоплатно у власність ОСОБА_4 належні їй 25/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . /л.с.44-45/.

Відповідач у своєму відзиві вказувала, що останній договір дарування був укладений між нею та ОСОБА_4 для зручності укладання угод щодо відчуження майна.

Надаючи оцінку виниклим правовідносинам, суд вважає за необхідне вказати про наступне.

Оскільки в момент виникнення договірних правовідносин з укладання договору дарування від 31.05.2002 року діяв ЦК України, 1963 року, то слід застосовувати норми чинного на той час законодавства.

Згідно з частиною 1 ст. 41 ЦК України, в редакції 1963 року, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Відповідно до частини 2 ст. 58 ЦК України, в разі, якщо угода, укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили сааме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, та з`ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Пленум Верховного Суду України в п. 14 постанови N 3 від 28 квітня 1978 р. «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» роз`яснив, що при встановленні, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч.2 ст.58 Цивільного кодексу визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони мали на увазі.

Пленум Верховного Суду України в п. 25 постанови N 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Навідміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Верховним Судом України у справах №6-133цс12, №6-1026цс16 викладена правова позиція про те, що відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Відповідно до статей 71, 76 ЦК України (в редакції 1963 року), положення яких підлягає застосуванню з огляду на пункт 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до ст.75 ЦК України (в редакції 1963 року) позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Відповідно до ч.1 ст.80 ЦК України (1963 року) закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

З огляду на зміст статей 71, 80 ЦК (1963 року) їх положення про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж при розгляді справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Така ж позиція викладена у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З матеріалів справи вбачається, що позивач припинила шлюбні відносини з ОСОБА_4 25.03.2003 року, придбання спірних 25/100 частин житлового будинку за договором дарування відбулось 31.05.2002 року.

З часу розірвання шлюбу спірне нерухоме майно було продано та подаровано за угодами купівлі-продажу та договору дарування.

Наразі воно є власністю ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З часу офіційного розірвання шлюбу минуло більше 16 років.

Суд не приймає до уваги ствердження позивача про те, що вона дізналась про існування договору дарування лише тільки після смерті колишнього чоловіка ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме коли ОСОБА_2 стала пред`являти претензії на вказане майно, адже у самому позові позивач вказувала лише той факт, що їй не було відомо саме за яким правочином було придбано нерухоме майно.

Більш того, вона зазначала і на той факт, що ОСОБА_4 періодично проживав у належних йому 25/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 , тобто про їх придбання їй було достовірно відомо ще за часів розірвання шлюбу.

Проте, навіть якщо і припустити про доведеність вчинення 31.05.2002 року договору купівлі-продажу, все ж протягом більше 16 років позивач не подавала до суду жодного позову про поділ спільного майна подружжя, про що також вказувала у позові, а отже говорити про те, що дане нерухоме майно є об`єктом права спільної часткової власності неможливо, адже усі строки позовної давності нею пропущено.

На пропуску строків позовної давності вказувала і відповідач ОСОБА_2 у своєму письмовому відзиві.

За таких обставин, на основі повно та всебічно досліджених доказів, суд приходить до висновку про необхідність застосування строків позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання договору дарування від 31.05.2002 року удаваним та визнання за позивачем права власності на 25/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог щодо недійсності договору купівлі - продажу 25/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 від 24.02.2012 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 позивачем не наведено жодного об`єктивного та належного доказу.

А її посилання на той факт, що вона згоди на його укладання не давала, не є підставою для визнання його недійсним, адже в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження, що спірний об`єкт нерухомості придбаний за договором купівлі-продажу, в період шлюбу, та є спільною сумісною власністю подружжя.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині є похідними від основної частини позову, та можуть бути задоволені лише в разі задоволення основної частини позову.

Керуючись ст.ст. 71,75,76,80,81 ЦК України, в редакції 1963 року, ст.ст.4, 12, 13, 81-83, 263, 264, 265,354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛ И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду через Білгород-Дністровський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІПН: НОМЕР_4 , паспорт серії НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення складений 10 грудня 2019 року.

Суддя: