Справа № 453/867/17 Головуючий у 1 інстанції: Микитин В.Я.
Провадження № 22-ц/811/2455/18 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2019 року м.Львів

Справа № 453/867/17

Провадження № 22-ц/811/2455/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Приколоти Т.І.,

суддів Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

з участю: прокурора Панькевича Р.В.

розглянув апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області

на рішення Сколівського районного суду Львівської області, ухвалене у м. Сколе 2 жовтня 2018 року (суддя Микитин В.Я.)

у справі

за позовом Стрийської місцевої прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області до Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області та ОСОБА_2, з участю третьої особи: Сколівської районної державної адміністрації Львівської області, про визнання недійсними рішення та Державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки, -

встановив:

7 липня 2017 року перший заступник керівника Стрийської місцевої прокуратури Львівської області звернувся з позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, про визнання недійсним рішення № 519 від 15 грудня 2008 року «Про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,06 га для ведення садівництва у садово-городньому товаристві «Карпати»»; визнання недійсним Державного акта на право власності на земельну ділянку Серії НОМЕР_2 від 27 березня 2009 року, зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 40; витребування від ОСОБА_2 та повернення земельної ділянки площею 0,06 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої у с. Дубина на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області у державну власність в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що згідно ухвали Сколівського районного суду Львівської області від 3 лютого 2016 року у кримінальній справі № 453/82/16-к про обвинувачення ОСОБА_3 за ч. ч. 1, 2 ст. 367 КК України кримінальне провадження відносно останньої за № 0000359 закрито на підставі ст. 49 КК України у зв»язку із закінченням строків давності. Зазначеною ухвалою встановлено неналежне виконання ОСОБА_3 - землевпорядника Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області своїх посадових обовязків, котрі полягали у підписанні акта встановлення та узгодження меж спірної земельної ділянки без виділу в натурі та прив»язки її на місцевості, що призвело до подальшого виготовлення відповідачем оскаржуваного державного акта на право власності на земельну ділянку та неправомірної передачі їй спірної земельної ділянки у приватну власність. Внаслідок таких незаконних дій вищевказаної посадової особи селищної ради, у відання котрої входить с. Дубина, згідно оскаржуваного рішення було неправомірно вилучено спірну земельну ділянку вартістю 59 750 грн., чим завдано державі шкоду на зазначену суму. Зазначає, що спірна земельна ділянка до часу її приватизації ОСОБА_2 відносилась до земель запасу сільськогосподарського призначення, а також була розташована за межами населеного пункту Верхньосиньовидненської селищної ради. Стверджує про незаконність оскаржуваних рішення селищної ради та державного акта на право власності на земельну ділянку і, як наслідок, - неправомірне вибуття спірної земельної ділянки на їх підставі із земель державної власності. Просить позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням відмовлено в задоволенні позову.

Рішення суду оскаржує заступник прокурора Львівської області. Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким що порушує її законні права та інтереси, винесеним з порушенням норм матеріального права.Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.Вказує, що згідно ухвали Сколівського районного суду Львівської області від 3 лютого 2016 року про обвинувачення ОСОБА_3 за ч. ч. 1, 2 ст. 367 КК України кримінальне провадження закрито у зв»язку із закінченням строків давності. Зазначеною ухвалою встановлено неналежне виконання ОСОБА_3, яка є землевпорядником Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, своїх посадових обов»язків, що призвело до подальшого виготовлення відповідачем оскаржуваного державного акта на право власності на земельну ділянку та неправомірної передачі їй спірної земельної ділянки у приватну власність. Внаслідок незаконних дій вищевказаної посадової особи селищної ради, у відання якої входить с. Дубина, було неправомірно вилучено спірну земельну ділянку вартістю 59 750 грн., чим завдано державі шкоду на зазначену суму. Зазначає, що спірна земельна ділянка до часу її приватизації ОСОБА_2 відносилась до земель запасу сільськогосподарського призначення, а також була розташована за межами населеного пункту Верхньосиньовидненської селищної ради. Вважає незаконними рішення селищної ради та Державний акт на право власності на земельну ділянку іта неправомірне вибуття спірної земельної ділянки із земель державної власності.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційні скарги належить відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід»ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов»язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадках, встанолених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осбі або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. При цьому прокурор обґрунтовує, у чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що на підставі рішень Виконавчого комітету Сколівської районної ради народних депутатів № 130 від 19 травня 1988 року «Про створення садово-городнього товариства» та № 176 від 16 червня 1988 року «Про реєстрацію статуту садово-городнього товариства «Карпати», створено садово-городнє товариство «Карпати» із відведенням йому із земель сільськогосподарського призначення земельної ділянки загальною площею 10 га у постійне користування в урочищі «Заріка» на території Верхньосиньовидненської селищної ради.

ОСОБА_2 з часу створення садово-городнього товариства є членом такого, користувалася земельною ділянкою, розташованою на його території, на якій вела городництво.

Рішенням Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області № 519 від 15 грудня 2008 року «Про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,06 га для ведення садівництва у садово-городньому товаристві «Карпати»», їй, як особі, яка користувалася земельною ділянкою для садівництва і розташована на території цього садово-городнього товариства, передано у власність земельну ділянку площею 0,06 га без зміни цільового призначення земельної ділянки.

На підставі зазначеного рішення органу місцевого самоврядування, 27 березня 2009 року ОСОБА_2 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії НОМЕР_2, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 40. Право власності оформлене на земельну ділянку площею 0,06 га у с. Дубина Сколівського району Львівської області на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області з цільовим призначенням ведення садівництва. Кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_1.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 78 ЗК України (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) зміст права власності на землю складає право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Згідно із ст. ст. 80, 116 ЗК України (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) громадяни можуть бути суб»єктами права власності на землі приватної власності, котре набувається ними із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Статтею 122 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності було віднесено до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Однак, пунктом 12 розділу X «Перехідні положення» зазначеного Кодексу у зазначеній редакції було передбачено, що до розмежування земель державної та комунальної власності, повноваження щодо розпорядження такими землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) у межах населених пунктів здійснювали відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів відповідні органи виконавчої влади.

У свою чергу, розмежування земель державної та комунальної власності на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області відбулося лише із набранням 1 січня 2013 року чинності змін у ЗК України у редакції закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», а станом на дату винесення оскаржуваного рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність та видачі оскаржуваного державного акта на право власності на земельну ділянку таке розмежування на підставі відповідного проекту землеустрою, затвердженого у встановленому порядку, не проводилось. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, генерального плану населеного пункту Дубина не існувало та не існує до цього часу. Жодної експертизи землевпорядної документації щодо розмежування земель державної та комунальної власності та їх віднесення до кожної із категорій на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області також не проводилось, позивачем суду не надано.

Встановлено, що 18 травня 2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено кримінальне провадження за № 0000359 за ознаками ч. ч. 1, 2 ст. 367 КК України, яке скероване до суду із обвинувальним актом відносно ОСОБА_3- землевпорядника Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області. Зокрема ця посадова особа обвинувачувалась в тому, що будучи посадовою особою органу місцевого самоврядування, у період з 2006 по 2009 роки, будучи, відповідно до ст. 25 Закону України «Про державну службу», державним службовцем 7-ї категорії, яка уповноважена на здійснення організаційно-розпорядчих функцій, вчинила неналежне виконання службових обов»язків через несумлінне ставлення до них, внаслідок чого було спричинено істотну шкоду та тяжкі наслідки охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам окремих юридичних осіб. Істотна шкода полягала, серед іншого, і у незаконному вибутті у приватну власність відповідача ОСОБА_2 із земель державної власності земельної ділянки площею 0,06 га для ведення садівництва, розташованої у с. Дубина Сколівського району Львівської області ( кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_1), оскільки така знаходиться за межами населеного пункту та вибула за рішенням органу місцевого самоврядування, а не за рішенням органу виконавчої влади внаслідок прийняття рішення, котрому, у свою чергу, сприяло погодження землевпорядником меж цієї земельної ділянки, а також відповідної документації із землеустрою.

Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 3 лютого 2016 року кримінальне провадження закрито у зв»язку із звільненням обвинуваченої ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності за закінченням строків давності. Зазначена ухвала суду набрала законної сили.

Таким чином, єдиною підставою для звернення прокуратури із цим позовом в інтересах держави є встановлення у передбаченому законом порядку вибуття спірної земельної ділянки за рішенням органу місцевого самоврядування в особі Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, до юрисдикції якої входить с. Дубина, а не за рішенням органу виконавчої влади на той час Сколівської районної державної адміністрації Львівської області, як органу, до компетенції якого належали відповідні повноваження щодо передачі земель у приватну власність громадянам, так як спірна земельна ділянка була розташована за межами населеного пункту Дубина Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, а, отже, орган місцевого самоврядування не вправі був розпоряджатися нею.

З огляду на вищевикладене, з метою дотримання справедливого балансу між правами ОСОБА_2 на мирне володіння і розпорядження своїм майном (земельною ділянкою) та втручанням з боку держави у здійснення нею такого права у належний спосіб, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позову шляхом визнання недійсними оскаржуваних рішення та державного акта на право власності на земельну ділянку, а також повернення спірної земельної ділянки у державну власність. Суд прийшов до вірного висновку, що у даному випадку є невиправданим такий спосіб захисту прав та інтересів держави. Він буде непропорційним із метою його застосування та призведе до невідворотних наслідків у спосіб грубого порушення прав відповідача ОСОБА_2, які захищаються Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Такого висновку суд дійшов, беручи до уваги практику Європейського Суду з прав людини (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року), у котрих напрацьовано три критерії, які належить оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об»єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення. Крім того, саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес». Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов»язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» Європейський Суд з прав людини, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Важливим є й звернення Європейським Судом з прав людини (рішення у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року) уваги на необхідність дотримання у вирішенні питань даної категорії принципу «належного урядування», котрий, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

У випадку задоволення позовних вимог у справі буде мати місце анулювання юридичної підстави, на якій у відповідача виникло право на спірну земельну ділянку, котре у свою чергу захищене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і такі дії суду однозначно будуть становити втручання у зазначене право. Надалі це призведе до втрати відповідачем ОСОБА_2 права на спірну земельну ділянку, хоча така не може відповідати за неправомірні дії одного із посадових осіб Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, а зокрема землевпорядника ОСОБА_3, при передачі їй такої земельної ділянки у власність. Ризик будь-якої помилки державного органу влади чи місцевого самоврядування має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов»язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й вимагати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Відтак, враховуючи ту обставину, що розмежування земель державної та комунальної власності на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області на підставі виготовленого та затвердженого у встановленому порядку проекту землеустрою не проходило, таке відбулося лише із набранням у 2013 році чинності змін до ЗК України і викладення його у новій редакції, суд вірно погодився із твердженнями відповідача про те, що прокурор не обґрунтував, як саме недотримання порядку користування не розмежованими у встановлений спосіб земельними ділянками у 2009 році порушило інтереси держави в особі позивача, оскільки спірна земельна ділянка, яка є частиною єдиного масиву площею 10 га, була виділена свого часу саме державою в особі Виконавчого комітету Сколівської районної ради народних депутатів для садівництва, і надалі використовується відповідачем ОСОБА_2 та іншими членами садово-городнього товариства належними їм земельними ділянками у цьому масиві за її цільовим призначенням.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в позові.

З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 2 жовтня 2018 року залишити без змін, апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області- без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 29 січня 2019 року.

Головуючий

Судді