ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/6547/17 Номер провадження 22-ц/814/1780/19Головуючий у 1-й інстанції Савченко Л. І. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Абрамова П.С., Пікуль В.П., при секретарі судового засідання: Філоненко О.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 квітня 2019 року (ухвалене суддею Савченко Л.І., повний текст рішення складено 09 квітня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики від 03 вересня 2012 року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . В обгрунтування позовних вимог зазначила, що вказаний договір позики є недійсним у зв`язку із фіктивністю, оскільки дії відповідачів спрямовані на зменшення складу майна належного ОСОБА_3 , які розпочалися лише 25.01.2016 року шляхом подачі до суду позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу. В той же час вона є кредитором ОСОБА_3 , борг якого за рішеннями Октябрського районного суду м. Полтави перед нею становить 290 486, 27 грн., 6904,86 грн. та 93689,04 грн. Вважає, що відповідач ОСОБА_1 сприяє уникненню своїм батьком ОСОБА_3 відповідальності за зобов`язаннями перед нею, а тому крім позову про стягнення боргу, заявляла і позов про визнання права спільної часткової власності на нерухоме майно до ОСОБА_3 , в якому про позику не згадувала. Зазначила, що відповідачі проживають разом, що також свідчить про фіктивність договору. При реальній передачі нею коштів ОСОБА_3 02 серпня 2003 року у сумі 10 000 доларів США, про борг перед ОСОБА_1 ним не згадувалося. Вважає, що сторони не мали наміру на реальне укладення договору позики та його виконання з досягненням правового результату, тому вважає договір фіктивним. З цих підстав, позивач звернулася до суду з позовом.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 04 квітня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним задоволено.

Визнано недійсним договір позики від 03 вересня 2012 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

З даним рішенням суду не погодилася ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необгрунтованим, а також таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Від позивача по справі надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання підтримуючи рішення суду першої інстанції, прохала апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 квітня 2019 року залишити без змін.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. На момент розгляду справи були присутні представники сторін та відповідач ОСОБА_3 , інші особи будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не з`явилися.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення осіб, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що згідно розписки від 03 вересня 2012 року ОСОБА_1 дала у тимчасове користування на умовах строковості та поверенння ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 12 000 доларів США, які передані нею в момент підписання розписки. Строк повернення ОСОБА_3 грошових коштів 01 вересня 2015 року. Після повернення отриманих грошових коштів ОСОБА_3 складає лист, який підписується ним та ОСОБА_1 та який підтверджує факт повернення отриманих коштів у повному обсязі. У разі неповернення в строк грошових коштів у сумі 12 000 доларів США ОСОБА_3 сплачує на користь ОСОБА_1 штраф у розмірі 1 200 доларів США, що становить 10% суми грошових коштів, отриманих по розписці. Всі спірні питання вирішуються судом у встановленому законодавством порядку (а.с.5). Зі слів відповідачів передача коштів та укладення договору позики відбувалися 03.09.2012 року, а письмова розписка виготовлялася та підписувалася сторонами у другій половині січня 2015 року.

Також встановлено, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 10 червня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено, стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 93 152 грн.04 коп. та судовий збір у сумі 537 грн. (справа № 554/1163/15-ц, провадження № 2/554/1137/2015) (а.с.14).

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 05 листопада 2014 року задоволено позов ОСОБА_2 та стягнуто на її користь із ОСОБА_3 290 486 грн. 27 коп. в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 02.08.2013 року, судові витрати у сумі 2 904 грн. 86 коп. та витрати на правову допомогу у сумі 4 000 грн., а всього стягнуто на користь ОСОБА_2 297 391 грн. 13 коп. (справа № 554/122/14-ц, провадження № 2/554/110/2014) (а.с.46-49).

З витягу з ЄРДР від 27.05.2016 року вбачається, що Октябрський ВДВС Полтавського МУЮ 27.05.2016 звернувся із заявою до Полтавського відділу поліції ГУНП в Полтавській області про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_3 за невиконання рішення суду та вимог державного виконавця за заявою ОСОБА_2 (а.с.12).

25 січня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Октябрського районного суду м. Полтави із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу по розписці від 03.09.2012 року у сумі 13 200 доларів США, що на дату звернення до суду становить 316 140 грн. 40 коп. (справа № 554/423/16-ц, провадження № 2/554/843/2016).

Ухвалою суду від 11 лютого 2016 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики об`єднано в одне провадження із позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу (справа №554/423/16-ц, провадження №2/554/843/2016) (а.с.8). На момент розгляду справи дані щодо результатів розгляду даної справи відсутні.

Крім того, встановлено, що 13.02.2017 ОСОБА_1 як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, зверталася до суду з позовом про визнання права спільної часткової власності на нерухоме майно у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права власності на нерухоме майно (справа № 54/14897/15-ц) (а.с.10).

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3 та проживає разом із ним в одному будинку.

Також встановлено, що вказані рішення на день звернення до суду ОСОБА_1 із позовом про стягнення боргу із ОСОБА_3 не виконані, державним виконавцем здійснюються виконавчі дії у зведеному виконавчому провадженні № 46564114. На майно ОСОБА_3 накладено арешт.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , та визнаючи договір позики недійсним суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами був укладений договір, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Проте, з таким висновком суду колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другоюстатті 1047 ЦК Українина підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як вбачається з матеріалів справи предметом позову є договір позики, який був укладений відповідачами 03.09.2012 року. Позивач, заперечуючи дійсність даного договору, та вважаючи, що даними навмисними діями відповідачів порушуються її права та законні інтереси, звернулася до суду із позовом про визнання вказаного договору недійсним з підстав передбачених ст.ст. 203, 215, 234 ЦК України.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч.1, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 3 ст.215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зі змісту статті 234 ЦК України слідує, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання

правочинів недійсними» вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає

розгляду в разі наявності відповідного спору. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно встановлених обставин справи, позивач не є стороною оспорюваного договору позики. Підставою для звернення з позовом до суду, позивачем було зазначено, що дії відповідачів мають навмисний характер та спрямовані на уникнення сплати боргу, який відповідач ОСОБА_3 має перед нею та приховування майна останнього, на яке може бути звернено стягнення при виконанні виконавчих листів по яких вона є стягувачем.

На підтвердження своїх доводів позивачем зазначено, що відповідачі проживають в одному будинку, є близькими родичами, ОСОБА_1 з метою реалізації вказаних вище намірів в судовому порядку намагається стягнути з ОСОБА_3 борг за оспорюваним договором позики, та визнати будинок, який належить її батькові об`єктом права спільної часткової власності.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55).

За статтею 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На думку колегії суддів, доводи позивача щодо порушення її прав діями відповідачів по укладенню договору позики, є необгрунтованими, мають характер припущень, та не підтверджені належними і достатніми доказами, які б вказували на наявність в діях відповідачів цілей про які вказує позивач. Це при тому, що справи, про які вказує позивач у позові до даного часу перебувають на розгляді, а тому дані факти не впливають на стан виконання виконавчих листів де боржником є ОСОБА_3 . Крім того, доводи позивача щодо фіктивності договору позики можуть бути заявлені останньою в межах розгляду справи за позовом ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, по якій вона є особою, яка бере участь у справі та відповідно має процесуальні права.

Висновки суду першої інстанції, що діями відповідачів по укладенню оспорюваного договору позики, порушуються права позивача, а саме що даний факт позбавляє позивача права власності на грошові кошти, які стягнуті на її користь з ОСОБА_3 . оскільки унеможливлює виконання рішень судів про стягнення боргу, є необгрунтованими, оскільки не містять належного доказового підгрунття та ґрунтуються на припущеннях, що є не припустимим.

Беручи до уваги, той факт, що позивачем не доведено факту порушення відповідачами її прав та законних інтересів, підстав для задоволення судом першої інстанції позовних вимог останньої не було, а мотиви і висновки місцевого суду щодо обставин укладання відповідачами договору позики від 03.09.2012 року, не можуть братися до уваги та оцінюватися, оскільки за таких обставин такі дії не відповідають завданням цивільного судочинства.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 квітня 2019 року та постановлення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 квітня 2019 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 31 липня 2019 року.

Головуючий суддя : ___________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ________________ П.С. Абрамов _________________ В.П. Пікуль