Дата документу 29.11.2019
Справа № 501/607/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі

головуючого судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чорноморську Одеської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за

позовом ОСОБА_1

до

відповідача: ОСОБА_2

предмет та підстави позову: про стягнення штрафних санкцій за договором позики

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне та

ВСТАНОВИВ:

І. Виклад позиції позивача та відповідача.

1. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення штрафних санкцій за договором позики, згідно якого просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 штрафні санкції за договором позики грошей в розмірі 983638,70 грн., з яких:

- інфляційне збільшення суми боргу за договором - 26024,70 грн.;

- сума процентів за договором - 50423,00 грн.;

- пені за договором - 507191,21 грн.

2. Позов мотивований тим, що 03 червня 2012 року між ним (позивачем) та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого позивачем надано позику ОСОБА_2 у розмірі 35600 доларів США, з кінцевим терміном повернення 12.04.2009 року, а відповідач в свою чергу зобов`язався повернути кошти не пізніше 01 січня 2013 року та на підтвердження отримання ним грошових коштів написав розписку.

Відповідач свого зобов`язання в строки, визначені в договорі не виконав, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення суми боргу.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 09.10.2013 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 280000 грн. 00 коп. Однак, станом на сьогодні борг не повернуто у повному обсязі.

Також, позивач навів в позові розрахунок інфляційного збільшення суми боргу за договором, який складає 426024,70 грн.; суми процентів за договором, яка складає 50423,00 грн.; пені за договором, яка складає 507191 грн.

У зв`язку з цим позивач змушений звернутись до суду з відповідним позовом.

3. Представник відповідача 03.06.2019 року надав до суду заяву про застосування строку позовної давності, яка є підставою для відмови у позові (а.с.57), посилаючись на те, що кінцевий термін повернення грошових коштів зазначений у договорі позики від 12.04.2009 року, відповідач зобов`язався повернути кошти не пізніше 01.01.2013 року. Результатом вказаних правовідносин стало рішення Іллічівського міського суду від 09.10.2013 року, тому строк позовної давності сплив 01.01.2016 року.

4. ОСОБА_1 надав до суду пояснення на заяву відповідача про застосування строку позовної давності, просить суд не застосовувати до даного спору строк позовної давності (а.с.84-85), посилаючись на те, що оскільки між ним (позивачем) та відповідачем у жовтні 2013 року було укладено мирову угоду щодо виконання основного зобов`язання та у рамках даної мирової угоди відповідач повернув йому у грудні 2013 року 1000 доларів США.

Крім того, відповідно до п.1.5 даної мирової угоди боржник гарантує, що заборгованість у розмірі 10 000 доларів США буде погашена перед стягувачем на протязі 1 року, починаючи з дати укладення мирової угоди.

Згідно п.1.7 мирової угоди, боржник гарантував, що заборгованість у розмірі 4000 доларів США буде погашена перед Стягувачем (позивачем) на протязі шести місяців, починаючи з жовтня 2014 року.

Свої зобов`язання за вказаною мировою угодою, яку відповідач підписав та виконав частково у грудні 2013 року, він фактично визнав та не оспорив свою заборгованість за позикою. У подальшому і до цього часу відповідач постійно звертався до ОСОБА_1 з усними та письмовими проханнями відстрочити сплачу боргу.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

5. Позивач 02.04.2019 року надав до суду заяву про усунення недоліків (а.с.22).

6. Представник відповідача 07.05.2019 року надав до суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи (а.с.53).

7. Представник відповідача 03.06.2019 року надав до суду заяву про застосування строку позовної давності (а.с.57).

8. Позивач в судовому засіданні підтримав позов в повному обсязі з підстав, викладених в позові.

ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.

9. Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 25.02.2019 року справа розподілена для розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.10).

10. Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області від 01.03.2019 року справу залишено без руху (а.с.18-19).

11. Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області від 03.04.2019 року відкрито провадження у справі (а.с.43-44).

ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

12. Судом встановлено, що 03 червня 2012 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого позивачем надано позику ОСОБА_2 у розмірі 35600 доларів США, з кінцевим терміном повернення 12.04.2009 року, а відповідач в свою чергу зобов`язався повернути кошти не пізніше 01 січня 2013 року та на підтвердження отримання ним грошових коштів написав розписку.

13. Відповідач свого зобов`язання в строки, визначені в договорі, не виконав, у зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення суми боргу.

14. Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 09.10.2013 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 280000 грн. 00 коп. (а.с.39-40).

15. Згідно копії мирової угоди, укладеної у жовтні 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вбачається, що відповідач ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 у грудні 2013 року 1000 доларів США (а.с.35-37, 86-88).

Крім того, відповідно до п.1.5 даної мирової угоди боржник гарантує, що заборгованість у розмірі 10 000 доларів США буде погашена перед стягувачем на протязі 1 року, починаючи з дати укладення мирової угоди.

Згідно п.1.7 мирової угоди, боржник гарантував, що заборгованість у розмірі 4000 доларів США буде погашена перед Стягувачем (позивачем) на протязі шести місяців, починаючи з жовтня 2014 року.

Позивач навів в позові розрахунок інфляційного збільшення суми боргу за договором, який складає 426024,70 грн.; суми процентів за договором, яка складає 50423,00 грн.; пені за договором, яка складає 507191 грн.

V. Оцінка Суду.

16. Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі ЦК) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

17. Виходячи із частини другої статті 1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

18. Укладений договір позики грошових коштів від 03 червня 2012 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є письмовим правочином, який відповідає формі передбаченої ст.ст.207, 1047 ЦК України, підписаний сторонами власноручно та встановлено строк повернення позики не пізніше 01 січня 2013 року.

Таким чином, між сторонами виникли відносини позики, як один із видів зобов`язальних відносин.

19. Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

20. Так, по справі встановлено, що Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 09.10.2013 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 280000 грн. 00 коп. (а.с.39-40).

21. У подальшому, у зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 09.10.2013 року, між сторонами у жовтні 2013 року укладено мирову угоду.

22. Згідно копії мирової угоди, укладеної у жовтні 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вбачається, що відповідач ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 у грудні 2013 року 1000 доларів США (а.с.35-37, 86-88).

Крім того, відповідно до п.1.5 даної мирової угоди боржник гарантує, що заборгованість у розмірі 10 000 доларів США буде погашена перед стягувачем на протязі 1 року, починаючи з дати укладення мирової угоди.

Згідно п.1.7 мирової угоди, боржник гарантував, що заборгованість у розмірі 4000 доларів США буде погашена перед Стягувачем (позивачем) на протязі шести місяців, починаючи з жовтня 2014 року.

23. Отже, суд доходить до висновку, що сторони в мировій угоді встановили строк повернення позики та домовились про відповідальність боржника, у разі невиконання (несвоєчасного) виконання боргових зобов`язань.

24. В свою чергу, згідно із статтею 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

25. Відповідно до статті 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

26. На підставі статті 629 ЦК договір є обов`язковим для виконання сторонами.

27. Частиною 1 ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

28. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що в порушення вищезазначених приписів закону та мирової угоди, відповідачем не було повернуто борг, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, позовні вимоги про стягнення штрафних санкцій за договором позики є обґрунтованими.

29. Суд погоджується з розрахунком інфляційного збільшення суми боргу за позикою за період з 02.01.2013 року по 01.01.2019 року у розмірі 426024,70 грн., який надано позивачем у позові.

30. Також, задовольняючи вимоги в частині стягнення процентів за користування позикою, суд виходив з наступного.

31. Як визначено нормами ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

32. У частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Дана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-36цс14.

33. Суд погоджується з розрахунком суми процентів за договором у розмірі 50423,00 грн., який надано позивачем у позові.

34. Разом з тим, суд доходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині пені за несвоєчасне повернення коштів у розмірі 507191,21 грн., оскільки позивачем необґрунтовано в позові підстави для стягнення пені.

Таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

35. Статтями 15, 16, 20 ЦК передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення.

Згідно із статтями 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Надані позивачем та відповідачем докази, Суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідача штрафних санкцій за договором позики.

В свою чергу, відповідачем не надано в судове засідання доказів, які б підтверджували належне виконання ним своїх зобов`язань і які б були підставою для зменшення розміру штрафних санкцій, або звільнення від їх сплати.

36. Також судом враховується, що представник відповідача в надав до суду заяву про застосування строку позовної давності до вимог.

При цьому, позивач просив суд не застосовувати до даного спору строк позовної давності, посилаючись на те, що між ним та відповідачем у жовтні 2013 року укладено мирову угоду щодо виконання основного зобов`язання.

Крім того, відповідно до п.1.5 даної мирової угоди боржник гарантував, що заборгованість у розмірі 10 000 доларів США буде погашена перед стягувачем на протязі 1 року, починаючи з дати укладення мирової угоди.

Згідно п.1.7 мирової угоди, боржник гарантував, що заборгованість у розмірі 4000 доларів США буде погашена перед стягувачем на протязі шести місяців, починаючи з жовтня 2014 року.

Позивач зазначає, що свої зобов`язання за вказаною мировою угодою, яку відповідач підписав та виконав частково у грудні 2013 року, він фактично визнав та не оспорив свою заборгованість за позикою. У подальшому і до цього часу відповідач постійно звертався до нього з усними та письмовими проханнями відстрочити сплачу боргу.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п.570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Положення Глави 19 ЦК України, що регулюють позовну давність, вказують, зокрема, на таке.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність (ст..258).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.2 ст.261).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ст.267 ЦК України).

Отже, суд доходить до висновку, що у даному випадку мало місце переривання перебігу позовної давності щодо основної суми заборгованості.

Відповідно до ч.3 ст.264 ЦК України, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Проте Закон не визначає точного моменту, з якого слід починати заново відраховувати строк позовної давності.

Згідно зі ст.253 ЦК Кодексу, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

На цій підставі Верховний Суд зробив висновок, що новий строк позовної давності (після його переривання) починає свій перебіг наступного дня після пред`явлення позову (Постанова Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №663/2070/15-ц).

Також, суд звертає увагу, що предметом даного позову, є не частина вимоги (частина суми основного боргу), а окремий предмет позову - штрафні санкції, які за своєю правовою природою не є частиною основного боргу, а є мірою відповідальності за невиконання грошового зобов`язання (Постанова Верховного Суду від 29 травня 2018 року у справі №911/4235/16).

За змістом ч.2 ст.625 ЦК нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Закінчення строку дії двостороннього правочину, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею свого обов`язку.

З урахуванням вищенаведеного, суд доходить до висновку, що заява представника відповідача про пропуск встановленого строку звернення до суду задоволенню не підлягає.

37. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

38. Згідно із статтею 133 ЦПК судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Так, у зв`язку з тим, що позивач при подачі позову не сплачував судовий збір у зв`язку із звільненням за законом (є інвалідом 2 групи), що підтверджується копією посвідчення (а.с.34), частковим задоволенням позову, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 764,70 грн.

З цих підстав, керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 258-259, 263 Цивільного процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення штрафних санкцій за договором позики грошей - задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації/проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) штрафні санкції за договором позики грошей в розмірі 476447,70 грн., з яких інфляційне збільшення суми боргу за договором у розмірі 426024,70 грн., сума процентів за договором у розмірі 50423,00 грн.

3. В задоволенні решти вимог відмовити.

4. Стягнути з ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір у розмірі 4 764,70 грн.

5. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду.

7. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

8. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

9. Повний текст рішення виготовлено 29 листопада 2019 року.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко