Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 310/8209/16-ц

провадження № 61-18873св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н.О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 березня 2017 року у складі судді Троценко Т. А. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 05 липня 2017 року у складі колегії суддів: Кухаря С. В., Полякова О. З., Воробйової І. А.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» (далі - ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО») про захист прав споживачів, стягнення страхового відшкодування, штрафних санкцій та відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що 02 березня 2015 року між ним та ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» було укладено договір добровільного страхування фінансового ризику № 1622561, який набрав чинності у цей же день після сплати ним страхового платежу у розмірі 50,00 грн.

01 липня 2015 року з ним стався страховий випадок, а саме його було звільнено з посади фінансового консультанта відділення № 83 АТ «УкрСиббанк» на підставі наказу від 26 червня 2015 року у зв'язку зі скороченням штату (пункт 1 статті 40 КЗпП України).

03 липня 2015 року, у строк, передбачений п. 4.1.1 договору страхування він звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, проте відповіді не отримав.

12 листопада 2016 року він отримав від відповідача лист з повідомленням про те, що йому було відмовлено у виплаті страхового відшкодування на підставі порушення ним строку повідомлення про страховий випадок, про що його сповіщали листом від 10 березня 2016 року.

Вважав, що відмова відповідача у виплаті страхового відшкодування є необґрунтованою та незаконною, оскільки строк на звернення із заявою про виплату страхового відшкодування він не пропустив.

Посилаючись на зазначені обставини, та положення статей 258, 979, 983, 990, 1049, 1050, частину першу статті 549, частину третю статті 549 ЦК України та пункт 22 статті 1 та статтю 10 Закону України «Про захист прав споживачів», статтю 16 Закону України «Про страхування», ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача на його користь суму страхового відшкодування з урахуванням індексу інфляції - 19 262,30 грн, 3 % річних - 682,28 грн, пеню в розмірі 547,50 грн і моральну шкоду в розмірі 350,00 грн.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 березня 2017 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування з урахуванням індексу інфляції 19 262,30 грн, 3 % річних 682,28 грн, пеню в розмірі 547,50 грн. В решті позову відмовлено. Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» судовий збір на користь держави у розмірі 1 378,00 грн.

Рішення міськрайонного суду мотивовано тим, що звільнення відповідача з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 КЗпП України є страховим випадком відповідно до укладеного між сторонами договору страхування. Оскільки звільнення позивача фактично відбулося з 01 липня 2015 року, тому звернувшись 03 липня 2015 року до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування, ОСОБА_1 не пропустив строк, передбачений пунктом 4.1.1 договору страхування.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 05 липня 2017 року рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 березня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують.

У липні 2017 року ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 05 липня 2017 року, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд не надав належної правової оцінки тому, що звільнення відповідача 01 липня 2015 року не є страховим випадком, оскільки відбулося внаслідок скорочення штату, непов'язаного з ліквідацією/банкрутством чи реорганізацією АТ «УкрСиббанк». Крім того, позивач був попереджений про звільнення 23 березня 2015 року, однак повідомив відповідача про настання події, що має ознаки страхової, лише 03 липня 2015 року, чим порушив, передбачений підпунктом 4.1.1 пункту 4.1 договору строк про повідомлення. Суд неправильно тлумачив умови, укладеного між сторонами договору, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги ПрАТ «СК «ВУСО», рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду залишити без змін.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 02 березня 2015 року між ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» та ОСОБА_1 було укладено договір добровільного страхування фінансового ризику № 1622561 (далі - Договір), предметом якого є майнові інтереси страхувальника, вказаного у квитанції, що не суперечать чинному законодавству України та пов'язані з ризиком збитків (майнових витрат) страхувальника в разі втрати ним постійного робочого місця через банкрутство або ліквідацію роботодавця, скорочення внаслідок реорганізації.

Згідно з пунктом 2 Договору страховим випадком є звільнення страхувальника з постійного місця роботи з причин, зазначених у частині першій статті 40 КЗпП України, а саме - зміни в організації виробництва праці через ліквідацію та /або банкрутство підприємства, установи, організації, де знаходилося місце постійної роботи страхувальника; скорочення внаслідок реорганізації підприємства, установи, організації, де знаходилося місце постійної роботи страхувальника.

Згідно з витягом з наказу від 23 березня 2015 року № 109-к ПАТ «УкрСиббанк» у зв'язку зі змінами в організації праці банку передбачено вивільнити працівників, вказаних у додатку № 1, 01 липня 2015 року.

Відповідно до витягу з наказу від 26 червня 2015 року № 247-ВК копії трудової книжки ОСОБА_1 звільнений з посади фінансового консультанта відділення № 83 АТ «УкрСиббанк» у зв'язку із скороченням штату на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України з 01 липня 2015 року.

Відповідно до підпункту 4.1.1 пункту 4 Договору страхувальник повинен протягом двох робочих днів з моменту отримання інформації про подію, вказану у пункті 2.1 цього договору, письмово повідомити про це страховика, отримати та виконувати рекомендації страховика щодо своїх подальших дій.

03 липня 2015 року, у строк, визначений пунктом 4. 1.1. договору, ОСОБА_1 звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування до ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО».

12 листопада 2016 року ОСОБА_1 отримав від ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» лист від 10 березня 2016 року з повідомленням про те, що йому було відмовлено у виплаті страхового відшкодування на підставі порушення ним строку повідомлення про страховий випадок.

Саме з цих підстав ОСОБА_1 звернувся до суду, вважаючи таку відмову незаконною.

Під час розгляду справи судом першої інстанції представник відповідача надав суду копію листа від 07 вересня 2015 року, який ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» адресувало ОСОБА_1 та згідно з яким позивачу було відмовлено у виплаті страхового відшкодування у зв'язку з тим, що заявленим ним подія не є передбаченим договором страховим випадком.

У частині першій статті 6 Закону України «Про страхування» передбачено, що добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Відповідно до пункту 18 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування» видом добровільного страхування може бути страхування фінансових ризиків.

Згідно з частиною першою статті 16 Закону України «Про страхування», статтею 979 ЦК України договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, відповідно до якої страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку (частина шістнадцята статті 9 Закону України «Про страхування»).

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом

(стаття 525 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У статті 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги) (частина перша статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

За змістом пункту 2.1 договору страхування страховим випадком є звільнення страхувальника з постійного місця роботи з причин, зазначених частиною першою статті 40 КЗпП України. Під «втратою постійного місця роботи» сторони домовились розуміти розірвання трудового договору страхувальника за ініціативою роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) лише у випадках: ліквідації, банкрутства, скорочення внаслідок реорганізації.

Таким чином, суд першої інстанції з висновком якого на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що позивач виконав взяті на себе зобов'язання за договором добровільного страхування фінансових ризиків (захист від безробіття), здійснивши страховий внесок на користь відповідача, а звільнення його з роботи з посади фінансового консультанта відділення № 83 АТ «УкрСиббанк» у зв'язку із скороченням штату на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, є страховим випадком, так як ОСОБА_1 втратив постійне місце роботи.

Крім того, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_1 дотримався умов підпункту 4.1.1 пункту 4 Договору, та протягом двох днів з дня настання страхового випадку (01 липня 2015 року) звернувся до страхувальника з відповідною заявою про виплату страхового відшкодування.

Щодо визначення розміру страхового відшкодування, то відповідно пункту 6.4 Договору страхове відшкодування дорівнює меншій сумі зі страхової суми та розміру трьох середньомісячних заробітних плат страхувальника за останні 12 місяців.

Відповідно до пункту 3.1 Договору страхова сума за цим договором зазначається в квитанції і складає 5 000,00 грн (а. с. 13).

Таким чином, суди встановивши, що середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за період з липня 2014 року по червень 2015 року становить 4 038,58 грн, дійшли обґрунтованого висновку, що розмір страхового відшкодування з урахуванням положень 6.4 Договору складатиме 17 115,74 грн (4 038,58х3 +5000,00).

Інші доводи касаційної скарги зводяться до неправильного тлумачення умов договору, двозначності його положень, які колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.У постанові Верховного Суду у складі Обєднаної Палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зроблено висновок, що у разі, якщо з'ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem. Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов'язаний з неясністю такої умови.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 05 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило