ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/7221/18 Номер провадження 22-ц/814/2018/19Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н. Л. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Триголова В.М.

суддів: Прядкіної О.В., Лобова О.А.,

секретар: Ачкасова О.Н.

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м.Полтави від 22 квітня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Полтавської міської ради, виконавчого комітету Полтавської міської ради, Управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради, треті особи: Приватне підприємстов "Полтавське бюро технічної інвентаризації "Інвентаризатор", Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області, про визнання права власності на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Полтавської міської ради, про визнання права власності на нерухоме майно.

В своїй позовній заяві позивач посилалася на те, що відповідно до договору купівлі-продажу є власником нежитлової будівлі, яка розташована в АДРЕСА_1 . Вказувала, що їй також передано в оренду земельну ділянку, площею 0,276 га по АДРЕСА_1 та площею 0,3294 га для експлуатації та обслуговування проїзду спільного користування, про що укладено 26 жовтня 2016 року договір оренди. Позивач зазначала, що в 2017 році нежитлова будівля (магазин) була дообладнана: встановлені дві зовнішні морозильні камери, дах переобладнаний у офіс. Під час будівельних робіт дотримані будівельні, архітектурні, санітарні та екологічні норми. Після завершення реконструкції ПП Полтавське БТІ «Інвентаризатор» був виготовлений технічний паспорт, в якому є відмітка про самочинне будівництво.

Обґрунтовуючи свої вимоги нормами ст. 376 ЦК України, просила суд визнати за нею право власності на нерухоме майно, а саме нежитлові приміщення магазину, розташованого в АДРЕСА_1 , загальною площею 280,2 кв.м, з них: основна площа 96,7 кв.м., допоміжна 183,5 кв.м. (самовільно переобладнане згідно з матеріалами інвентаризації 78,7 кв.м.).

Ухвалою суду від 26 лютого 2019 року до участі у справі в якості співвідповідачів залучено виконавчий комітет Полтавської міської ради, Управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 22 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Полтавської міської ради, виконавчого комітету Полтавської міської ради, Управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно відмовлено.

Вказане рішення оскаржила ОСОБА_1 , вважає рішення незаконним, необгрунтованим та таким, що винесено внаслідок неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи з порушенням норм матеріального та процесуального права. В апеляційній скарзі просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що самовільне перепланування будівлі складається з: переобладнання горища у мансардний поверх та дообладнання приміщення стаціонарними холодильними установками. Але для переобладнання горища у мансардний поверх земельна ділянка виділятися не повинна, а щодо холодильних установок її було невірно проконсультовано співробітниками БТІ та відділу архітектури. Однак, усі перепланування здійснені в межах виділених земельних ділянок та відповідно до цільового призначення, відповідають ДБН.

Також у скарзі посилається на судову практику в аналогічних спорах.

У відзиві на апеляційну скаргу Управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради просить рішення Київського районного суду м.Полтави від 22 квітня 2019 року залишити без змін.

У відзиві вказує, що Управлінням не порушувались права ОСОБА_1 , що могло б стати підставою для їх захисту в судовому порядку, доказів звернення позивача до компетентних органів щодо прийняття в експлуатацію переобладнаного нежитлового приміщення, позивач не надала.

Також зазначено, що доказів відповідності спірного об`єкту нерухомості вимогам нормативно-правових актів з пожежної безпеки позивачем надано не було.

Окремо Управління наголошує на тому, що земельна ділянка позивачу під будівництво нежитлової будівлі не надавалась.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач відповідно до договору купівлі-продажу від 16 червня 2016 року є власником нежитлової будівлі (магазин) загальною площею 142 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до рішення сьомої сесії сьомого скликання Полтавської міської ради від 28 вересня 2016 року передано ОСОБА_1 в оренду строком на 5 років земельну ділянку площею 0,0276 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_1 , для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі (магазин) (землі промисловості, транспорту, звязку, енергетики, оборони та іншого призначення. Передано ОСОБА_1 в оренду строком на 5 років земельну ділянку, площею 0,3294 га в АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_2 (землі промисловості, транспорту, звязку, енергетики, оборони та іншого призначення). Визначено право на земельну ділянку відповідно до частки в проїзді спільного користування, визначеної проектом розподілу території, в саме: ОСОБА_1 , частка земельної ділянки 28/3294 (пл. 0,0028га), для експлуатації та обслуговування проїзду спільного користування.

26 жовтня 2016 року між Полтавською міською радою та ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки, об`єктом оренди за яким є земельна ділянка площею 276 кв.м. з кадастровим номером НОМЕР_1 та земельна ділянка площею 3294 кв.м., з кадастровим номером НОМЕР_2 , право на яку визначене рішенням міської ради та становить 28 кв.м.

Також встановлено, що за даними технічної інвентаризації об`єкту нерухомого майна, розташованого в АДРЕСА_1 , станом на 15 березня 2017 року, в приміщенні літ. «Б-2» за вказаною адресою самочинно збудованими є приміщення: 9 холодильна камера 16,2 кв.м., 10 холодильна камера 15,9 кв.м., 11 коридор 2,7 кв.м., 12 побутова 17,5 кв.м., 13 побутова 11,6 кв.м., 14 санвузол 3,4 кв.м., 15 кладова 3,4 кв.м., 16 кабінет 26,4 кв.м., 17 коридор 8 кв.м.

Загальна площа приміщень будинку АДРЕСА_1 літ. «Б-2» станом на 15 березня 2017 року за даними технічної інвентаризації складає 280,2 кв.м., з яких 78,7 кв.м. є самочинно збудована, переобладнана площа приміщень.

Але проектна та робоча документація на будівлі відсутня.

За даними технічної інвентаризації об`єкта нерухомості, розташованого в АДРЕСА_1 , виготовленого станом на 26 березня 2019 року, на реконструкцію будівлі (магазин) літ. «Б-1» за рахунок добудови та надбудови загальною площею 104,5 кв.м. не надано документи, що дають право на виконання будівельних робіт або засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів.

Відповідно до звіту № 801-66 про проведення технічного обстеження об`єкту: реконструкція магазину літ. «Б-1» за адресою: АДРЕСА_1 , за результатами проведення технічного обстеження об`єкта встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частин першої, другої статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

З аналізу частин третьої, четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15.

Особи, які вважають, що вимоги про визнання права власності на самочинне будівництво порушують їхні права, мають право заперечувати проти таких вимог, якщо вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391ЦК України).

Як встановлено судом першої інстанції та визнавалося представником позивача в судовому засіданні, на земельній ділянці по АДРЕСА_1 було здійснено самовільну реконструкцію (добудову приміщень та надбудову) приміщення магазину за відсутності проектної та робочої документації, без відповідного документа, який надає право виконувати будівельні роботи, без належно затвердженого проекту, а також на земельній ділянці, яка не була відведена для будівництва.

Окрім того судом встановлено, що під уже збудоване нерухоме майно земельна ділянка позивачу ОСОБА_1 власником земельної ділянки не надавалася.

Здійснена позивачем добудова приміщення по АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом, так як відсутні докази того, що будівельні роботи проведені за наявності належного дозволу чи належно затвердженого проекту, внаслідок чого змінилося функціональне призначення частини приміщень, змінилися геометричні розміри всього приміщення.

Окремо слід зазначити, що звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Відомостей про те, що позивач зверталася до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю для набуття права власності та введення об`єкту до експлуатації у встановленому законом порядку немає, а одразу звернувся з позовом про визнання права власності. Інформація про наявність у позивача дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва об`єкту та вводу його до експлуатації у встановленому законодавством порядку відсутня.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження у суді першої інстанції, висновків судів не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів.

На підставі наведеного та враховуючи, що апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильності рішення суду, які б були підставою для його скасування, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів -,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Полтави від 22 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: В.М. Триголов

Судді: О.В. Прядкіна

О.А. Лобов