Справа № 130/656/16-ц
Провадження № 22-ц/801/1704/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вернік В.М.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2019 рокуСправа № 130/656/16-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя - доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Матківської М. В.,

з участю секретаря судового засідання Безрученко Н. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області у складі судді Верніка І. М. від 27 липня 2016 року в цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором, -

встановив :

У березні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 30 квітня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК» (далі - ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_1 було укладено кредитно-заставний договір № VIW3АК00030746, відповідно до умов якого, останній отримав кредит у розмірі 7 418,25 доларів США, зі строком повернення до 29 квітня 2013 року. ОСОБА_1 припинив виконувати свої зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого станом на 24 лютого 2016 року у нього перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» виникла заборгованість у розмірі 13 362,44 доларів США, що еквівалентно 363 859,26 грн.

Просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у розмірі 13 362,44 доларів США.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду вінницької області від 27 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з вимогами до відповідача, оскільки подав позов за межами позовної давності, який було визначено умовами договору, зокрема п`ять років, з дня останнього платежу боржником.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове про а задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неналежним чином досліджено надані докази у їх сукупності. Заявник вважав, що суди дійшли помилкового висновку про те, що банком пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вимогами до відповідача у зв`язку з тим, що позов подано за межами п`ятирічного строку, встановленого умовами кредитного договору, з дня останнього платежу боржником, а саме 21 січня 2010 року, оскільки останній платіж відповідачем було здійснено 06 квітня 2013 року, а тому банк звернувся в межах встановленого кредитним договором строку позовної давності для звернення до суду з такою вимогою.

ОСОБА_1 подав заперечення на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення суду першої інстанції є законними і обґрунтованими.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Частини перша та друга статті 367 ЦПК України передбачають, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд розглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на таке.

Судом встановлено, що 30 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК к», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитно-заставний договір № VIW3АК00030746, відповідно до умов якого, останній отримав кредит у розмірі 7 418,25 доларів США, зі строком повернення до 29 квітня 2013 року.

ОСОБА_1 належним чином не виконував умови договору щодо повернення кредитних коштів у зв`язку із чим, станом на 24 лютого 2016 року виникла заборгованість у розмірі 13 362,44 доларів США, що еквівалентно 363 859,26 грн.

Умови кредитного договору від 30 квітня 2008 року ОСОБА_1 почав порушувати з 2010 року, останній платіж здійснив 21 січня 2010 року.

27 квітня 2016 року ОСОБА_1 подав заяву щодо застосування строку позовної давності.

Пунктом 14.11 кредитного договору встановлено строк позовної давності для звернення до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором у п`ять років.

В грудні 2012 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зверталось до суду з позовом до ОСОБА_1 , публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором від 30 квітня 2008 року № VIW3AK00030746, за результатами розгляду якого прийнято рішення від 01 березня 2013 року, яким стягнуто заборгованість у сумі 95535,17 грн, що еквівалентно 11956,84 дол. США, яка складалась із: заборгованості за кредитом - 5123,28 дол. США; заборгованості за процентами за користування кредитом - 1810,56 дол. США, заборгованості з комісії за користування кредитом - 630,21 дол. США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 3 793,62 дол. США, штраф (фіксована частина) -31,29 дол. США, штраф (процентна складова) - 567,88 дол. США.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2013 року було скасовано ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2013 року, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 серпня 2014 року позовну заяву ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» залишено без розгляду на підставі частини третьої статті 169, пункту 3 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року.

Згідно з актом прийому автомобіля від 30 січня 2009 року ОСОБА_1 передав заставний автомобіль ПАТ КБ «ПриватБанк» на реалізацію за ринковою ціною і з передачею отриманих коштів від реалізації автомобіля на погашення заборгованості.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) також зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише стосовно вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування або пред`явлення вимоги про дострокове виконання основного зобов`язання в порядку частини другої статті 1050 ЦК України у позивача відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, тому вимоги позивача про стягнення таких процентів є необґрунтованими.

Отже, оскільки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в грудні 2012 року зверталось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором від 30 квітня 2008 року № VIW3AK00030746 в сумі 95535,17 грн, що еквівалентно 11956,84 дол. США, яка складалась із: заборгованості за кредитом - 5123,28 дол. США; заборгованості за процентами за користування кредитом - 1810,56 дол. США, заборгованості з комісії за користування кредитом - 630,21 дол. США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 3 793,62 дол. США, штраф (фіксована частина) -31,29 дол. США, штраф (процентна складова) - 567,88 дол. США і таким чином змінило строк виконання основного зобов`язання, то з цього часу право банку нараховувати проценти та неустойку, встановлені договором припинилось.

Крім того, згідно з статтею 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до частин першої та другої статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 13.2 кредитно-заставного договору № VIW3АК00030746 від 30 квітня 2008 року встановлена можливість позасудового звернення стягнення на предмет застави, зокрема шляхом: передачі його у власність банку; продажу банком предмета застави третій особі; звернення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса; у інший, не заборонений законом спосіб.

У пункті 13.6 договору сторони погодили, що після звернення стягнення на предмет застави забезпечені вимоги вважаються задоволеним і погашеними у розмірі сум у відповідній валюті фактично і остаточно отриманих банком в результаті такого звернення стягнення та/або вартості предмета застави, одержаного баком у власність, яка визначається за згодою сторін на дату звернення стягнення або, за відсутності такої згоди, незалежним експертом, призначеним банком на власний розсуд.

Отже, сторони передбачили можливість позасудового звернення на предмет застави, зокрема шляхом передачі його у власність позикодавця або продажу банком третій особі, що припиняє зобов`язання позичальника у розмірі сум фактично отриманих банком в результаті такого звернення.

Таким чином, у випадку застосування позасудового звернення стягнення на предмет застави, з урахуванням встановлених статтею 2 ЦК України принципів диспозитивності та неприпустимості зловживання процесуальними правами, саме банк зобов`язаний надати документи, що підтверджують факт такого звернення стягнення та зарахування отриманих у його результаті коштів (вартості предмета застави) у погашення зобов`язання за договором.

Як видно з акту приймання автомобіля позичальника ОСОБА_1 передав банку предмет застави 30 січня 2009 року, однак жодних доказів, в тому числі на вимогу суду, щодо набуття автомобіля у власність, продажу його третім особам і зарахуванням у зв`язку з цим отриманих від продажу коштів, або вартості автомобіля у рахунок виконання зобов`язання за кредитним договором ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», всупереч приписам статті 60 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції та статті 81 ЦПК України у чинній редакції, не надало, як і доказів повернення предмета застави ОСОБА_1 . Жодних заяв чи клопотань, які б свідчили, що банк ставить під сумнів факт передачі йому предмету застави, позивачем не заявлялось.

За таких оскільки без даних про вартість заставного майна, або коштів, отриманих від його реалізації, самостійно визначити розмір заборгованості судом не можливо, то у позові необхідно відмовити через недоведеність позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 27 липня 2016 року скасувати.

У позові публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий підпис О. С. Панасюк

Судді: підпис О. В. Ковальчук

підпис М. В. Матківська

Згідно з оригіналом О. С. Панасюк