Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 496/1095/16-ц

провадження № 61-26052св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Коротуна В. М., Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 07 грудня 2016 року у складі головуючого-судді Галич О. П. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Журавльова О. Г., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 31 липня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 був укладений договір про надання споживчого, згідно з яким останньому було надано кредит у розмірі 45 400 тис. доларів США зі строком повернення не пізніше 28 липня 2022 року та сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 12,5 % річних.

Для забезпечення виконання умов кредитного договору в цей же день між банком та ОСОБА_4 був укладений договір поруки, згідно з яким останній поручився перед банком за виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору в повному обсязі.

У зв'язку з неналежним виконанням умов договору про надання споживчого кредиту у позичальника, станом на 28 березня 2016 року, утворилась заборгованість у сумі 55 130,26 дол. США, що за курсом НБУ станом на 28 березня 2016 року становить 1 437 264,18 грн та пені у сумі 279 825,11 грн, які банк просив стягнути солідарно з боржника та з поручителя.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 07 грудня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 31 липня 2007 року в сумі 55 130,26 дол. США та пені у сумі 279 825,11 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що заборгованість за договором про надання споживчого кредиту підлягає стягненню з ОСОБА_3, яка належним чином не виконувала умови договору щодо сплати кредиту та відсотків. Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що зобов'язання за договором поруки припинилось на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» відхилено, рішення Біляївського районного суду Одеської області від 07 грудня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У червні 2017 року ПАТ «УкрСиббанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі судові рішення в частині відмови в задоволенні позову про стягнення заборгованості з ОСОБА_4 та справу в цій частині направити на новий розгляд до апеляційного суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано положення частини четвертої статті 559 ЦК України щодо обчислення шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя та неврахування правової позиції Верховного Суду України № 6-272цс16 від 29 червня 2016 року, якою строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Крім того, поза увагою судів залишилось те, що направлення поручителю вимоги про сплату заборгованості не є вимогою про зміну строку повернення кредиту, оскільки відповідно до умов кредитного договору така вимога повинна бути направлена позичальнику в порядку передбаченому розділом 12 цього договору, а така вимога в матеріалах справи відсутня.

Судові рішення в частині задоволення позову про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 сторонами не оскаржується, а тому судом касаційної інстанції не переглядається.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

12 травня 2018 року справу № 496/1095/16-ц за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договоромпередано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2018 року задоволено заяву судді Курило В. П. про самовідвід та передано справу для проведення повторного автоматизованого розподілу, за наслідками якого суддею-доповідачем визначено ОСОБА_5

Ухвалою Верховного Суду від 09 січня 2019 року вищевказану справу призначено до судового розгляду.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзивів (заперечень) на касаційну скаргу не надходило.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статі 400 цього Кодексу.

За правилами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційного скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суди попередніх інстанцій установили, що 31 липня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 був укладений договір про надання споживчого кредиту, згідно з яким ОСОБА_3 надано кредит у розмірі 45 400 дол. США зі строком повернення не пізніше 28 липня 2022 року та сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 12,5 %.

Для забезпечення зобов'язань за вищевказаним договором 31 липня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки, згідно з яким останній поручився за виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором.

Згідно розрахунку наданого ПАТ «УкрСиббанк» у ОСОБА_3, станом на 28 березня 2016 року, існує заборгованість за договором про надання споживчого кредиту, з урахуванням процентів за користування кредитом, у сумі 55 130,26 дол. США, що за курсом НБУ становить 1 437 264,18 грн та пені у сумі 279 825,11 грн.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598, статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

За змістом статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення заборгованості з поручителя, суди виходили з того, що порука ОСОБА_4 за договором поруки припинилась на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки банк, скориставшись своїм правом про дострокове повернення кредиту та направивши ОСОБА_4 у березні 2014 року вимогу про дострокове повернення кредиту, змінив строк виконання основного зобов'язання, проте з вимогою до поручителя звернувся після спливу шестимісячного строку, тобто з порушенням строку передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Однак такі висновки судів є помилковими та не ґрунтуються на доказах, які містяться в матеріалах справи.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Договором про надання споживчого кредиту передбачено, що у випадку, зокрема, не сплати позичальником чергового ануїтентного платежу в установлений цим договором день сплати ануїтентного платежу більше ніж на один місяць, та/або порушення інших умов договору, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів у порядку встановленому розділом 12 цього договору (пункт 5.5).

Згідно із пунктом 12.1 договору відповідно до статей 526, 611 ЦК України сторони погодили, що у випадку настання обставин визначених у пунктах 2.3, 4.9, 5.3., 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 8.4, 10.2, 10.14 цього договору та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку. При цьому у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день з дати направлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку.

Зазначене повідомлення (вимога) банку направляється листом (цінний з описом та повідомленням про вручення) або доставляється кур'єром на адресу позичальника, що вказана у розділі 13 цього договору.

Таким чином, сторони погодили порядок зміни строку виконання зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи, 13 березня 2014 року на адресу ОСОБА_4 було направлено вимогу про необхідність погасити прострочену заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 31 липня 2007 року.

Вимога про дострокове виконання зобов'язань за вказаним договором, у порядку передбаченому розділом 12 вказаного договору на адресу позичальника ОСОБА_3 не направлялась.

Отже висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про те, що банк направивши вимогу поручителю про сплату простроченої заборгованості, змінив строк виконання основного зобов'язання від якого необхідно обчислювати шестимісячний строк пред'явлення вимоги до поручителя, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є помилковим, оскільки вказаною вимогою не змінено строк повернення кредиту.

Крім того при вирішенні цього спору в частині стягнення заборгованості з поручителя судам необхідно враховувати, що припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, "основне зобов'язання" - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору.

Як установлено судом, боржник ОСОБА_3 (а відтак і поручитель) взяла на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами не пізніше 28 липня 2022 року, сплачуючи її ануїтентними платежами (щомісячними платежами). Ануїтентний платіж складається із строкових процентів і строкової суми основного боргу, який має бути внесений не пізніше 28 числа кожного календарного місяця протягом строку кредитування.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже у разі пред'явлення вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов'язання, в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України, порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Такий правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена в постанові Верховного Суду України № 6-272цс16 від 29 червня 2016 року та постанові Великої Палати Верховного Суду № 14-145цс18 від 13 червня 2018 року.

Як убачається з пункту 1.2.2 договору про надання споживчого кредиту передбачено, що позичальник зобов'язується повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтентних платежів у розмірі 560 дол. США. Крім того, договором передбачено, що ануїтентний платіж складається із строкових процентів і строкової суми основного боргу, який має бути внесений не пізніше 28 числа кожного календарного місяця протягом строку кредитування, тобто до 28 липня 2022 року.

Отже, оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 10 числа кожного місяця, а за договором поруки відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

За таких обставин, вирішуючи цей спір, суди не врахували, що договором про надання споживчого кредиту передбачено виконання грошових зобов'язань шляхом здійснення щомісячних ануїтентних платежів, у зв'язку з чим не з'ясували, коли саме позичальник перестав виконувати умови вказаного договору та чи пред'явив банк вимогу до поручителя в межах шести місяців з дня настання строку виконання зобов'язань по кожному місячному платежу та по яких платежах порука припинилась, а по яких ще діє.

З урахуванням порушень судом першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права під час розгляду цієї справи, зокрема недослідження судами умов договору про надання споживчого кредиту щодо зміни строку виконання зобов'язань, у зв'язку з чим не з'ясували з якого часу необхідно обчислювати строк передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України та не встановили чи припинилась порука ОСОБА_4 повністю чи в частині, оскаржувані судові рішення не можна визнати законними і обґрунтованими.

В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з'ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Ураховуючи вищевикладене рішення суду першої та апеляційної інстанції в частині позовних вимог про стягнення заборгованості з поручителя підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволення позову про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 судом касаційної інстанції не переглядається, оскільки сторонами не оскаржується.

Керуючись статтями 400, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнитичастково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 07 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. М. Коротун
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
М. Є. Червинська