Номер провадження: 22-ц/813/1853/19
Номер справи місцевого суду: 509/3361/17
Головуючий у першій інстанції Кочко В.К.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Громіка Р.Д.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: адвоката позивача ОСОБА_4. - Колмикової Т.О.,

адвоката відповідача ОСОБА_2 - Стеценко О.П. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Колмикової Тетяни Олександрівни в інтересах ОСОБА_4 на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 вересня 2018 року за позовом ОСОБА_4 , за участю третіх осіб на стороні позивачки: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною власністю подружжя визначення розміру часток, встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И В:

31 серпня 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб на стороні позивачки: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання майна спільною власністю подружжя визначення розміру часток, встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності в порядку спадкування.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 лютого 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Посилаючись на те, що судом першої інстанції не ухвалено рішення стосовно заявлених ОСОБА_5 і ОСОБА_6 позовних вимог, а тому ОСОБА_4 просила суд ухвалити додаткове рішення суду.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 вересня 2018 року в ухваленні додаткового рішення відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Колмикова Т.О., що діє в інтересах ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення норм права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, про що свідчать судові повідомлення про отримання ними судових повісток. Крім того, інтереси позивача ОСОБА_4 представляє адвокат Колмикова Т.О., а відповідача ОСОБА_2 - адвокат Стеценко О.П..

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 1 ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи та у доступі до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи, викладені у апеляційній скарзі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 1 статті 270 ЦПК України передбачено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що 31 серпня 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання майна спільною власністю подружжя, визначення розміру часток, встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності в порядку спадкування, мотивуючи тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_7 , після смерті якого залишилося спадкове майно у вигляді житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який був набутий ними під час шлюбу. У спірному будинку на час смерті останнього проживали вона та троє їх дітей, які є відповідно відповідачем та третіми особами у справі, які прийняли спадщину.

Посилаючись на неможливість, за відсутності реєстраційних документів на будинок, оформити спадщину через нотаріальну контору, ОСОБА_4 просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок і господарчі будівлі та споруди, який складається в цілому з одного житлового будинку житловою площею 36,9 кв.м., загальною площею 60 кв.м. ( літ.«А»), господарчі будівлі та споруди: сарай (літ.«Б»), сарай (літ.«В»), вбиральня (літ.«Д»), навіс (літ.«Е»), споруди (№1-4), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; визначити розмір часток кожного з подружжя у вказаному об`єкті нерухомості, а саме: у розмірі 1/2 від будинку за кожним із подружжя; встановити факт прийняття спадщини на 1/2 житлового будинку і господарчих будівель та споруд позивачем ОСОБА_4 , відповідачем ОСОБА_2 та третіми особами ОСОБА_5 і ОСОБА_6 ; визнати за нею право власності в порядку спадкування на 1/8 частину та 1/2 частину в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя житлового будинку і господарчих будівель та споруд (разом 5/8 часток) (т. 1, а. с. 3-10).

Під час розгляду справи, 22 грудні 2017 року, треті особи ОСОБА_5 і ОСОБА_6 (кожен самостійно) звернулися до суду із позовними заявами про визнання за ними право власності в порядку спадкування на 1/8 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 106-110, 115-119).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 лютого 2018 рокув складі судді Кочко В.К. у позові ОСОБА_4 відмовлено (т. 1, а. с.171-174).

В апеляційній скарзі адвокат Колмикова Т.О. в інтересах позивачки ОСОБА_4 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі (т. 1, а. с. 180-193).

Відмовляючи у винесенні додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 подали до суду позовні заяви, однак ухвал про прийняття та об`єднання в одне провадження даних позовних вимог, суд не виносив. ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у судовому засіданні дані позови не проголошували та не підтримали, а тому суд позбавлений можливості прийняти рішення щодо цих позовів, які не були прийняти та не досліджувались у судовому засіданні.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Відповідно до пункту 1 частини 5 статті 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначається висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.

Дані про те, що позивачі ОСОБА_5 і ОСОБА_6 подали до суду заяви про залишення їх позовних заяв без розгляду або відмовилися від них; що суд першої інстанції постановив ухвали про залишення позовних заяв без руху, про повернення позивачам ОСОБА_5 і ОСОБА_6 їх позовні заяви від 22 грудня 2017 року, у справі відсутні.

Згідно частини 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «…. якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24-25, п. 57)».

Однак, після повторного розподілу справи і визначення головуючого по справі Кочко В.К. , 17 січня 2018 року, в порушення завдань та основних засад цивільного судочинства, зазначених у статтях 2, 5, 11, 13 ЦПК України, судом не були з`ясовані матеріали справи й не вирішені обов`язкові процесуальні питання щодо позовів третіх осіб, які заявили самостійні вимоги щодо предмету спору, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , передбачених статтями 185-188 ЦПК України.

За таких підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що у даному випадку суд обмежив третіх осіб, які заявили самостійні вимоги щодо предмету спору, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , у праві на доступ до суду, що порушило сутність цього права, на що суд першої інстанції уваги не звернув та передчасно вирішив питання про відмову в ухваленні додаткового рішення, що призвело до постановлення помилкової ухвали й у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367 ч. 1, 2, 374 ч. 1 п.6, 379 ч. 1, 3, 4, 381 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Колмикової Тетяни Олександрівни в інтересах ОСОБА_4 задовольнити, ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 вересня 2018 року скасувати.

Справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 09 грудня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

П.М. Черевко