Постанова

Іменем України

28 січня 2019 року

м. Київ

справа № 681/118/15-ц

провадження № 61-32589св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, Полонська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Полонського районного нотаріального округу Бондар Світлана Миколаївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_7 на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 06 жовтня 2017 року у складі судді Горщар А. Г. та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області

від 14 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Грох Л. М., Гринчука Р. С., Костенка А. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_5, Полонської державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса Полонського районного нотаріального округу Бондар С. М. про визнання заповіту недійсним, встановлення факту прийняття спадщини, визнання права на спадкове майно, скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_4 з 1998 року є інвалідом ІІ групи та є співвласником 1/4 частки житлового будинку в АДРЕСА_2, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 08 травня 1987 року нотаріусом Полонської державної нотаріальної контори. Решта 3/4 частини вказаного будинку належала його матері ОСОБА_8, яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. Після її смерті відкрилась спадщина на це майно, яку він прийняв, оскільки фактично проживав на день смерті матері у цьому будинку. У вересні 2014 року від сестри ОСОБА_7 йому стало відомо, що 09 вересня 1998 року мати склала заповіт, за яким заповіла все майно своєму сину ОСОБА_9, брату позивача, який

03 липня 2003 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3/4 частини вказаного будинку.

Як інвалід ІІ групи ОСОБА_4 мав право на обов'язкову частку у спадщині, що відкрилася після смерті його матері, проте при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_9 це не було враховано, тому це свідоцтво підлягає визнанню недійсним.

Крім цього, також вважав недійсним заповіт, складений 09 вересня 1998 року ОСОБА_8, з тих підстав, що він складений і посвідчений з порушенням закону, підпис заповідача (матері) у ньому підроблений.

ОСОБА_4, з урахуванням уточнень, остаточно просив суд визнати недійсним і скасувати заповіт складений 09 вересня 1998 року

ОСОБА_8, скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 03 липня 2003 року, встановити факт, що ОСОБА_4 прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_8 та визнати за ним право власності на

3/8 частини жилого будинку в порядку спадкування за законом.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 06 жовтня 2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Встановлено факт, що ОСОБА_4 прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування на 3/8 частин житлового будинку з відповідними господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1.

Скасовано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 03 липня

2003 року, посвідчене державним нотаріусом Полонської державної нотаріальної контори згідно якого ОСОБА_9 успадкував після смерті матері ОСОБА_8 спадкове майно, яке складається із 3/4 частин зазначеного жилого будинку.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач, як непрацездатний син спадкодавця, мав право на обов'язкову частку у спадщині відповідно до статті 535 ЦК Української РСР незалежно від змісту заповіту не менше двох третин частки, яка належала б кожному зі спадкоємців при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка).

Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 14 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 06 жовтня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів наведених у касаційній скарзі:

27 листопада 2017 року ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_7 через засоби поштового зв?язку подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просять скасувати рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 06 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 14 листопада 2017 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи:

09 вересня 1998 року приватним нотаріусом Полонського нотаріального округу Бондар С. М. посвідчено заповіт, згідно якого ОСОБА_8 на випадок свої смерті заповіла все своє майно сину ОСОБА_9

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла. Після її смерті відкрилась спадщина, зокрема, на 3/4 частини домоволодіння АДРЕСА_2.

03 липня 2003 року ОСОБА_9 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказану частину будинку.

ОСОБА_4, як син спадкодавця, є спадкоємцем першої черги за законом, на день смерті матері і надалі проживав у спадковому будинку, а отже, вступив у фактичне володіння майном ОСОБА_8

Спадкоємцями першої черги в разі спадкування за законом були б також син ОСОБА_9, дочка ОСОБА_7

На час відкриття спадщини ОСОБА_4 був інвалідом ІІ групи загального захворювання.

Згідно з повідомленням Хмельницького відділення КНДІСЕ № 1552/15-26

від 04 серпня 2015 року за відсутності зразків почерку ОСОБА_8, а також дуже великого розриву у часі виконання із досліджуваним об'єктом зразків її підпису неможливо надати висновок судово-почеркознавчої експертизи щодо виконання підпису та рукописного тексту ОСОБА_8 на заповіті.

За даними акта судово-технічної експертизи документів та судово-почеркознавчої експертизи № 6939/16-33/6940/16-32/6361/17-33 від 25 квітня 2017 року у графі «Підпис» заповіту від 09 вересня 1998 року, позначеного як «Оригінал № 1», первинно значився підпис «ОСОБА_8», поряд якого був виконаний читаємий підпис «ОСОБА_8», де вказані записи змінам шляхом підчистки, дописки, травлення виправлення тощо не піддавалися і є первісними.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини:

Відповідно до статті 534 ЦК Української РСР, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Відповідно до статті 535 ЦК Української РСРнеповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину , якщо він фактично вступив в управління або володінняспадковим майном (стаття 549 ЦК УРСР).

Згідно з частиною першою та другою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

За змістом статті 541 ЦК Української РСР, чинній на час складання оспорюваного заповіту, заповіт має бути складений в письмовій формі із зазначенням місця і часу його складання, власноруч підписаний заповідачем і нотаріально посвідчений.

Пункт 82 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 14 червня 1994 року № 18/5 в редакції, чинній на час складання оспорюваного заповіту, не містив вимог щодо зазначення дати і місця народження заповідача, що спростовує доводи апеляційної скарги про недотримання інструкції в частині відсутності цих даних у заповіті.

При цьому згідно з пунктом 17 вказаної Інструкції від 14 червня 1994 року

№ 18/5, застереження потребують виправлення чи дописки, зроблені саме в тексті нотаріально оформлюваного документа.

Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду касаційної скарги:

Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, дійшли правильного висновку про визнання за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування на 3/8 частки спірного будинку, оскільки на час відкриття спадщини ОСОБА_4 був інвалідом ІІ групи та мав право на обов'язкову частку від спадкової маси.

Також правильним є висновок судів про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання заповіту недійсним, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено факту не підписання власноруч оспорюваного заповіту заповідачем.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, якими у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 06 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 14 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська