ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9387/19 Справа № 214/82/17 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання: Чубіна А.В.

сторони справи :

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб АТ «Імексбанк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату судового засідання, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 16 вересня 2019 року про закриття провадження у справі, постановлену суддею Черновою Н.В. у м. Кривому Розі,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить суд визнати протиправною відмову відповідачів щодо включення до реєстру кредиторів; зобов`язати відповідачів визнати його вкладником на загальну суму 5472,57 грн.; зобов`язати уповноважену особу ФГВФО на ліквідацію АТ «Імексбанк» подати до ФГВФО додаткову інформацію про відшкодування йому 5472,57 грн.; стягнути солідарно з АТ «Імексбанк» в особі уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію АТ «Імексбанк» та ФГВФО грошові кошти у розмірі 5472,57 грн., з яких 1000,00 грн. депозитний вклад, 4,97 грн. проценти станом на 03.12.2014 року, 969,00 грн. проценти за період з 03.12.2014 року по 18.05.2015 року, 3498,60 грн. компенсація за невиконання грошового зобов`язання у сумі 7400,00 грн. з 03.12.2014 року по 18.05.2015 року відповідно до індексу інфляції у розмірі 140,15% в сумі 3372,60 грн. та 3% річних у розмірі 1,5% в сумі 126 грн.

Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 16 вересня 2019 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, уповноваженої особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб АТ «Імексбанк» про повернення коштів., оскільки розгляд справи не відноситься до компетенції загальних судів.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 ставить питання про скасування ухвали Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 16 вересня 2019 року, та постановити нового рішення про задоволення його позовних вимог. В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не враховано, що він звертався до Фонду про включення до загального реєстру вкладників, проте йому не виплачена сума 1000 грн., та відповідні відсотки, компенсація за порушення термінів виконання в межах гарантованої суми. Судом не вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін та їх представників в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Від ОСОБА_1 21 листопада 2019 року надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та видно з матеріалів справи, що 01.09.2014 року між АТ «Імексбанк» та ОСОБА_1 укладено договір № про приєднання до публічного договору №1 банківського вкладу (депозиту), згідно з яким позивач передав АТ «Імексбанк» 7000,00 грн. під 25% річних строком на 93 дні, з поверненням вкладу 03.12.2014 року, а АТ «Імексбанк» зобов`язується повернути кошти та виплатити проценти в порядку та на умовах встановлених договором (а.с.2).

Відповідно до копії квитанції №2747 від 13.10.20414 року, позивачем було поповнено суму вкладу на 1400,00 грн. (а.с.3).

Рішенням виконавчої дирекції ФГВФО від 26.01.2015 року з 25.01.2015 року розпочато процедуру виведення АТ «Імексбанк» з ринку, шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації (а.с.22-23), а рішенням від 27.05.2015 року розпочату процедуру ліквідації вказаного банку з відшкодуванням з боку ФГВФО коштів за вкладами фізичних осіб (а.с.24).

У зв`язку з початком процедури ліквідації банку, ОСОБА_1 виплачено гарантовану суму відшкодування за вкладом у розмірі 7400,00 грн., відповідно до його заяви від 14.05.2015 року (а.с.13).

Разом з цим, ОСОБА_1 неодноразово звертався до ФГВФО із заявами про включення його до загального реєстру вкладників та повернення невиплачених коштів у розмірі 4,97 грн., та процентів за користування коштами депозитного вкладу в сумі 84400,00 грн. за період з 03.12.2014 року по 18.05.2015 року в сумі 882,00 грн., а також компенсації за порушення строків виконання грошових зобов`язань (а.с.5).

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції керувався положенням п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України та дійшов висновку, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів погоджується із даним висновком суду.

Відповідно до ч.2 ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із вимогами ч.1 ст.18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року, суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Частина перша статті 15 ЦПК України, у редакції, чинній на час відкриття провадження, передбачала, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Отже, критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Разом з цим, згідно з ч.2 ст.2 КАС України, у редакції, чинній на час відкриття провадження, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 7 ч.1 ст.3 КАС України встановлено, що суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.4 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Згідно з п.1 ч.2 ст.17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження ФГВФО, порядок виплати ФГВФО відшкодування за вкладами встановлюються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 року №4452-VI.

Відповідно до п.17 ч.1 ст.2 зазначеного Закону, Уповноважена особа ФГВФО - працівник ФГВФО, який від імені ФГВФО та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих ФГВФО, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

За змістом ст.3 вказаного Закону, ФГВФО є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно із ч.1 ст.4 зазначеного Закону, основним завданням ФГВФО є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Для цього ФГВФО наділено відповідними функціями, передбаченими ч.2 ст.4 Закону №4452-VI, серед яких, зокрема: ведення реєстру учасників ФГВФО; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами в разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників, підвищення рівня фінансової грамотності населення відповідно до цього Закону.

Відповідно до ч.1 ст.54 цього Закону, рішення, що приймаються відповідно до Закону Національним банком України, ФГВФО, працівниками ФГВФО, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Отже, нормативно-правове регулювання статусу ФГВФО та його місце в системі гарантування вкладів фізичних осіб дозволяє зробити висновки, що ФГВФО у цих відносинах є суб`єктом публічного права, створений з метою реалізації публічних інтересів держави у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку, здійснює нормативне регулювання, тобто наділений владними управлінськими функціями та є суб`єктом владних повноважень у розумінні КАС України.

При цьому, правовідносини між ФГВФО і вкладниками, які претендують на відшкодування за рахунок коштів ФГВФО, щодо формування реєстрів вкладників, які мають право на таке відшкодування, складаються без участі банку-боржника. Учасниками цих правовідносин є виключно вкладники та ФГВФО, і саме в цих учасників виникають відповідні права та обов`язки.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.26 Закону №4452-VI, ФГВФО гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 тис. грн. Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів ФГВФО в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.

Частиною 6 ст.26 вказаного Закону встановлено, що у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених ч.2 ст.77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ФГВФО гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за вкладами, включаючи відсотки, на день початку процедури ліквідації банку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку.

Нормами ст.27 Закону № 4452-VI встановлено порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, а саме: уповноважена особа ФГВФО складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок ФГВФО, відповідно до вимог цього Закону станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку; уповноважена особа ФГВФО формує перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, з визначенням сум, що підлягають відшкодуванню; виконавча дирекція ФГВФО затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат гарантованої суми відшкодування відповідно до наданого уповноваженою особою ФГВФО переліку вкладників. ФГВФО публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах «Урядовий кур`єр» або «Голос України» та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; уповноважена особа ФГВФО формує переліки вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню ФГВФО.

На думку колегії суддів, спір стосовно права на відшкодування вкладів фізичних осіб за рахунок коштів ФГВФО в межах гарантованого державою відшкодування за вкладами є публічно-правовим, має особливий характер і стосується виконання окремої владної функції ФГВФО, а саме організації виплат відшкодувань за вкладами, передбаченої п.4 ч.2 ст.4 Закону № 4452-VI.

Отже, спір стосовно формування переліку вкладників, які мають право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок ФГВФО, та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.08.2019 року у справі №646/6644/17, в якій він відступив від раніше викладених ним правових позицій, відповідно до якого при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду подібних справ визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір. Суб`єктний склад спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень) є формальним критерієм, який має бути оцінений належним судом.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що в контексті обставин справи, та суті заявлених ОСОБА_1 позовних вимог та спірних правовідносин які виникли між ним та ФГВФО та Уповноваженою особою ФГВФО, даний спір слід вирішувати в порядку адміністративного судочинства.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не дослідження судом доказів, як підставу доведеності заявлених вимог, колегія суддів вважає неприйнятними, тому що права по суті заявлених вимог судом першої інстанції не розглядалась.

Доводи апеляційної скарги стосовно не вирішення судом питання про розподіл судових витрат, є неприйнятними. Сторони не подали докази понесених судових витрат, які підлягають розподілу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду залишенню без змін, як така, що прийнята у відповідність до вимог процесуального законодавства.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 268, 374, 375, ст.ст.381-383 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 16 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст судового рішення складено 11 грудня 2019 року.

Головуючий :

Судді: