ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5332/19 Справа № 171/1749/18 Суддя у 1-й інстанції - Хоруженко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Грушівська сільська рада Дніпропетровської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2019 року, яке постановлено суддею Хоруженко Н.В. у місті Апостолове Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 06 березня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Грушівської сільської ради Дніпропетровської області про визнання права власності у порядку набувальної давності на нерухоме майно.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилалався на те, що у період часу з 2006 року на території селища Токівське Апостолівського району Дніпропетровської області перебував занедбаний об`єкт нерухомості, каменокольний цех, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Станом на 12.11.1996 рік позивачем було зареєстроване приватне виробничо - заготівельне підприємство «Кооператор» за цією адресою. В 2006 році позивач звернувся до Грушівської сільської ради щодо зареєстрованого об`єкта, де йому було повідомлено, що вищезазначене нежитлове приміщення за адресою на балансі сільської ради не перебуває, ні за ким не зареєстроване, відомості про власника відсутні. Тому, з 2006 року і по теперішній час, з метою здійснення підприємницької діяльності, враховуючи, що власник був відсутній, позивач розпочав утримувати цей об`єкт, здійснювати невідокремлювані поліпшення, що, в свою чергу, призвело до збільшення будівельної вартості цих приміщень, безперервно користуватись та розпоряджатись даними нежитловими приміщеннями. Станом на 2006 рік вказана нежитлова будівля мала занедбаний стан, була завалена сміттям, та більше 15 років не експлуатувалась, крім того, вона руйнувала архітектурний вигляд селища та потребувала капітального ремонту, який позивач провів за період часу з 2006 року по теперішній час. Згідно інформаційної довідки БТІ, типом об`єкту є будівля каменокольного цеху, розташована по АДРЕСА_1 , користувач - ОСОБА_1 . У період з 2006 року по теперішній час, а саме, протягом 12 років, позивач даними нежитловими приміщеннями, користувався та розпоряджався. Тому просив суд визнати за ним право власності на нерухоме майно за набувальною власністю.

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2019 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що висновки суду є безпідставними та недоведеними, оскільки на думку позивача, ним були доведені обставини, які мають суттєве значення, а саме: факт існування нерухомого майна доведено технічною документацією та довідкою з сільської ради, безтитульність, відкритість та безперервність володіння, добросовісність заволодіння майном, факт володіння спірним майном протягом строку, який складає більше 10 років.

Крім того, суд не взяв до уваги, що позивач у зазначеній будівлі на протязі 10 років здійснював свою трудову діяльність, надаючи робочі місця жителям сільської місцевості та сплачував податки за свою діяльність.

Вважає, що ним було доведено наявність всіх умов, передбачених ст. 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності у порядку набувальної давності.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили їх задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету Грушівської сільської ради Дніпропетровської області від 05.10.2017 року, присвоєно поштову адресу комплексу, яким коримстується ОСОБА_1 , який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Відповідно до листа арбітражного керуючого Зімниці О.І. від 08.12.2017 року № 02-06/14/321 на адвокатський запит від 04 грудня 2017 року про надання відомостей щодо користування буд-якими земельними ділянками ДВП «Дніпронерудпромом», які розташовані на території ДП «Токівський гранітний кар`єр» зазначено, що у ДВП «Дніпронерудпром» відсутні будь-які права власності або договори оренди на земельні ділянки та відсутні права власності на будь-які об`єкти нерухомості, що підтверджується листом відділу Держкомзему у Апостолівському районі Дніпропетровської області від 21.11.2012 року № 3196/1-10. Крім того, у ДВП «Дніпронерудпром» відсутні будь-які ліцензії на розробку чи видобуток надр, тощо та в ході здійснення процедури ліквідації ДВП «Дніпронерудпром» не здійснювались заходи щодо добровільної відмови від земельних ділянок та передачі останніх до земель державного запасу (а.с. 10-11).

Згідно довідки ППЗП «Кооператор» від 28.08.2018 року № 0828/18-2, ОСОБА_1 з 2006 року безперервно здійснює володіння, користування не житлової будівлі, каменокольного цеху, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 24).

Відповідно до довідки виконавчого комітету Грушівської сільської ради Дніпропетровської області від 28.08.2018 року № 703, будівля каменекольного цеху, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , не є власністю Грушівської сільської ради та на балансі чи в оперативному управлінні виконкому не перебуває. За фактичне користування земельною ділянкою, на якій розташований цех, ОСОБА_3 списує відповідні суми, згідно земельного договору користування земельною ділянкою (а.с. 19).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, суд першої виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту існування нерухомого майна, зареєстрованого у встановленому законом порядку, наявності власника цього майна, доказів, що позивач в 2006 році почав користуватися нерухомими майном та доказів, що це майно було збудовано з дотриманням вимог містобудівної документації на спеціально відведеній земельній ділянці, введено в експлуатацію та зареєстрованого у встановленому законом порядку та наявні інші ознаки оборотоздатності об`єкта цивільних прав, станом на момент початку користування.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частина перша статті 344 ЦК України передбачає, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю, відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року по справі № 910/17274/17.

Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Згідно п. 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Відповідно до ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші і цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно вимог ст. 178 ЦК України, об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Відповідно до вимог ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно з ч.ч. 1,8 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до І-ІІІ категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. При цьому експлуатація зазначених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється.

Згідно п.10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з огляду на положення ст. 376 ЦК України право власності за набувальною давністю на об`єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до листів КП Апостолівське БТІ, право власності на спірне майно ніколи не було зареєстровано, інвентаризація нерухомого майна здійснена на звернення позивача у 2018 році, він зазначений як користувач.

Враховуючи, що визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, згідно вимог ст. 344 ЦК України, можливе за наявності добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння, натомість позивачем не надано доказів на підтвердження факту користування нерухомими майном, у розумінні ст. 344 ЦК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про те, що позивач не є добросовісним набувачем, підстав, з якими закон пов`язує визнання права власності в порядку ст. 344 ЦК України, немає.

Посилання позивача в апеляційній скарзі про те, що висновки суду є безпідставними та недоведеними, оскільки ним були доведені обставини, які мають суттєве значення а саме: факт існування нерухомого майна доведено технічною документацією та довідкою з сільської ради, безтитульність, відкритість та безперервність володіння, добросовісність заволодіння майном, факт володіння спірним майном протягом строку, який складає більше 10 років, що, користуючись зазначеною будівлею, він надавав робочі місця жителям сільської місцевості, сплачуючи податки за свою діяльність, колегія суддів не бере до уваги, оскільки в даному випадку позивачем не доведено наявність об`єкту нерухомого майна, зареєстрованого у встановлений законом порядку, добросовісності набуття нерухомого майна, так як давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності. Натомість, як вбачається з матеріалів справи, зазначений об`єкт нерухомого майна не зареєстрований у встановленому законом порядку, на балансі сільської ради не перебуває, відомості про власника відсутні.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апелянта про те, що ним було доведено наявність всіх умов, передбачених ст. 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності у порядку набувальної давності, оскільки позивачем, як в суді першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції не надано доказів на підтвердження наявності нерухомого майна у розумінні ст. 344 ЦК України, власника цього майна та доказів того, що позивач почав користуватися нерухомим майном з 2006 року, а тому дія статті 344 ЦК України не поширюється на дані правовідносини. Натомість, як вбачається з матеріалів справи, нерухоме майно не зареєстроване у встановленому законом порядку, на балансі сільської ради не перебуває, відомості про власника відсутні.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги, що суд не взяв до уваги, що позивач, використовуючи на протязі більше 10 років зазначену нежитлову будівлю, надавав робочі місця жителям сільської місцевості, сплачував податки за свою діяльність, оскільки ці посилання не можуть бути належними доказами на підтвердження доводів позивача щодо набуття ним за набувальною власністю права власності на нежитлову будівлю.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, рішення суду ухвалено із дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 02 серпня 2019 року.

Головуючий:

Судді: