Справа № 466/1512/19 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/811/3058/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Шандри М.М.

суддів Левика Я.А., Струс Л.Б.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Гуменецького Ігоря Івановича на рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 липня 2019 року, постановлене в складі головуючого судді Волоско І.Р. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернувся в суд з указаним позовом до ОСОБА_1 , третя особа НАСК «Оранта» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування вимог покликався на те, що 27.10.2017, близько 02:00 години, водій автомобіля марки «Фіат Скудо», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , перебуваючи на проспекті Чорновола у місті Львові, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , в результаті чого, останній отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості. За даним фактом було порушено кримінальне провадження, яке, в подальшому закрито на підставі того, що пішоход переходив проїзну частину дороги поза межами пішохідного переходу. Зазначає, що внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом закритий відламковий консолідований перелом лівої стегнової кістки. Тому, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачеві було завдано 56 730 грн. матеріальної шкоди та моральної шкоди, яку він оцінює у розмірі 60 000 грн. Просив позов задовольнити.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 29 липня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 56 730,00 грн. матеріальної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 768,40 грн. судового збору.

В задоволені позову в частині вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 60 000,00 грн. моральної шкоди та 1921,00 грн. судового збору відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 адвокат Гуменецький І.І.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення в частині задоволених позовних вимог є незаконним, таким, що не відповідає вимогам закону, як процесуального так і матеріального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

В обґрунтування вимог покликається на те, що судом першої інстанції не враховано п. 4.7, 4.8, 4.14 Правил дорожнього руху України, якими передбачена заборона для пішохода виходити, переходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху. Згідно ст..10 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала цих наслідків.

В оскаржуваному рішенні безпідставно відхилено факт зазначений в постанові про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_1 від 22.12.2008, про те, що при поступленні ОСОБА_2 в лікарню після ДТП в його крові виявлено 1,46% (проміле) етанолу. Зазначене є доказом того, що ОСОБА_2 усвідомлюючи, що буде учасником руху, вживав алкогольні напої, при цьому усвідомлював протиправний характер своєї дії, передбачав шкідливі наслідки, враховуючи темну пору доби свідомо допускав настання негативних наслідків, не переконавшись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників дорожнього руху, раптово вийшов на смугу руху автомобіля, яким керував ОСОБА_1 та переходив проїзну частину поза межами пішохідного переходу, що призвело до наїзду на нього вказаним автомобілем.

Відтак під час винесення оскаржуваного рішення мала місце помилка, за якої суд першої інстанції хоча і послався на положення ч.5 ст.1187 ЦК України, які знайшли свій розвиток в п.7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4, які вказують на два моменти, що можуть виключити відповідальність: непереборну силу або умисел потерпілого. Однак безпідставно прийшов до переконання про відсутність умислу потерпілого під час ДТП.

Судом першої інстанції не враховано те, що звертаючись до суду з позовом про стягнення матеріальної шкоди, в розмірі 56 730 грн. ОСОБА_2 надав копії фіскальних чеків, загальна сума яких складає 1 168 грн. 49 коп.

З урахуванням наведеного просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 липня скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2019 року це 192 100 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2019 рік» з 1 січня 2019 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 1921 грн. (1921 грн. Х 100 = 192 100 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Львівського апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги. До такого висновку колегія суддів дійшла виходячи з наступного.

Згідно з ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів чинних на час вчинення окремих процесуальних дій , розгляду і вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 367 Цивільно-процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає частково.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що саме володілець джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії цього джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності його вини у заподіянні. З наведених підстав суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування в розмірі 56 730,00 грн. матеріальної шкоди, оскільки доказами, які містяться в матеріалах справи, підтверджені понесені витрати на лікування після ДТП, що сталася 27 жовтня 2017 року, на суму 56 730,00 грн.

Щодо відшкодування моральної шкоди, то судове рішення мотивоване тим, що позивач не довів належним чином наявність моральних збитків, зазначених ним у позові, розмір відшкодування та його обрахування.

З правильністю та обґрунтованістю висновків суду першої інстанції в частині відшкодування майнової шкоди в сумі 56 730 грн. колегія суддів повністю погодитись не може з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом установлено, що 27.10.20 17, близько 02:00 години, водій автомобіля марки «Фіат Скудо», д.н.з. НОМЕР_1 , відповідач ОСОБА_1 , перебуваючи на проспекті Чорновола у місті Львові, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , в результаті чого, останній, згідно висновку судово-медичної експертизи № 421/2017 від 30.10.2017, отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

За фактом наїзду 27 жовтня 2017 року ВРЗуСТ СУ ГУ НП у Львівській області були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004738, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

27 грудня 2018 року, кримінальне провадження № 0004738 на підставі постанови слідчого ВРЗуСТ СУ ГУ НП у Львівській області було закрито на підставі того, що пішохід ОСОБА_2 переходив проїзну частину дороги поза межами пішохідного переходу, що призвело до наїзду на нього вказаним автомобілем.

Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом закритий відламковий консолідований перелом лівої стегнової кістки у верхній третині зі зміщенням, алкогольне сп`яніння в КМКЛ ШМД з 27.10.2017 по 01.12.2017 року, що підтверджується випискою № 27608 із медичної карти стаціонарного хворого, з 13.12.2017 по 21.12.2017 року, що підтверджується випискою № 32496.

Відповідно до виписки з Військового госпіталю Національної гвардії України ОСОБА_2 знаходився на лікуванні з 03.04.2018 по 23.04.2018 у хірургічному відділенні. Окрім того у даній виписці зазначено, що 08.11.2017 проведено оперативне втручання: БІОС лівого стегна. З 02.12.2017 по 11.12.2017 перебував на амбулаторному лікуванні в поліклініці Городоцької ЦРЛ Львівської області з діагнозом: перелом стегнової кістки. З 22.12.2017 по 31.03.2018 перебував на амбулаторному лікуванні в поліклініці Городоцької ЦРЛ Львівської області.

Дані обставини сторонами не заперечувались та підтверджуються зібраними у матеріалах справи доказами.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відносини, що виникають у результаті завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, виділяють у спеціальний делікт у зв`язку з особливостями механізму завдання шкоди, а також умовами виникнення обов`язку таку шкоду відшкодувати. При цьому враховується, що особливі правила ст. 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володільця небезпечного об`єкта законодавець зобов`язує відшкодувати шкоду незалежно від вини цієї особи. Перед потерпілими несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Виходячи із положень ч. 5 ст. 1187 ЦК України, згідно з якими особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до роз`яснень, викладених в абз. 1 п. 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013, при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події, тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад суїцид).

Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Доводи апелянта про те, що в діях позивача був умисел, оскільки позивачем було порушено п.4.14 а), б), в) Правил дорожнього руху, які виразились в тому, що він перед виходом на проїзну частину дороги, не впевнився у відсутності небезпеки для себе та інших учасників дорожнього руху, раптово вийшов на смугу руху автомобіля марки «Фіат Скудо» р.н. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 та переходив проїзну частину дороги поза межами пішохідного переходу, що призвело до наїзду на нього вказаним автомобілем правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки сам факт порушень Правил дорожнього руху не свідчить про бажання або свідоме допускання настання шкідливого результату позивачем. Перебування особи в стані алкогольного сп`яніння також не свідчить про усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. Докази, які підтверджують умисел позивача матеріали справи не містять.

Відтак, доводи апеляційної скарги щодо відсутності вини відповідача у настанні дорожньо-транспортної пригоди, що мали б бути взяті судом за основу звільнення його від відповідальності у даному спорі, не є юридично спроможними, з огляду на положення ст. 1187 ЦК України.

За роз`ясненнями, викладеними в абз. 4 п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013, відсутність складу злочину у разі закриття кримінального провадження не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності.

Витрати на лікування та медичні препарати позивач ОСОБА_2 оцінює в розмірі 56 730 грн 00 коп., на підтвердження надає копії чеків (а.с.13-18). Однак вказана сума витрат не відповідає сумі, зазначеній у чеках, які надав позивач.

Суд першої інстанції на це уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про понесення позивачем витрат саме на 56 730 грн., тоді як сума витрачених коштів на придбання медпрепаратів, набору імплантатів для остеосинтезу стегна складає 18 196 грн 52 коп. Вказана сума витрат, відповідачем у справі не спростована. А тому до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума 18 196 грн 52 коп., яка підтверджена відповідними чеками.

Колегія суддів вважає, що матеріали справи містять підтвердження факту неодноразового перебування позивача на лікуванні, оперативного втручання, факту отримання позивачем в результаті ДТП тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, а надані позивачем товарні чеки на придбання медичних препаратів та супутніх товарів для здійснення операцій (шприци, перев`язочні матеріали та інші засоби для операції та післяопераційного догляду) узгоджуються з даними медичної документації за часом їх придбання, не викликають сумніву у достовірності та не спростовані відповідачем.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційного суду, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити, зменшивши суму, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з 56 730 грн до 18 196 грн 52 коп.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди не оскаржується, а тому колегією суддів не перевіряється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гуменецького Ігоря Івановича - задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 липня 2019 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 56 730,00 грн матеріальної шкоди - змінити, зменшивши суму стягнення з 56 730, 00 грн до 18 196 грн 52 коп.

В решті рішення суду - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 12.12.2019

Головуючий

Судді