Справа № 459/1602/18 Головуючий у 1 інстанції: Рудаков Д.І.
Провадження № 22-ц/811/2674/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представника -

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 16 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , з участю третьої особи: Органу опіки та піклування виконавчого комітету Червоноградської міської ради про позбавлення права користування квартирою,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2018 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до неповнолітнього ОСОБА_4 , в інтересах якого діяла ОСОБА_5 , в якому просили усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні приватною власністю шляхом позбавлення права користування ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , квартирою АДРЕСА_1 на підставі ст. 319, 321, 391 ЦК України.

Вимоги обґрунтувані тим, що позивачі являються власниками вказаної вище квартири. ОСОБА_5 є колишньою дружиною ОСОБА_1 , разом не проживають та ведуть спільного господарства більше 15 років. Вказує, що відповідач ОСОБА_4 є його сином, зареєстрований у вказаній вище квартирі, однак проживає фактично по АДРЕСА_2 . Стверджує, що відповідач в добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку в указаній вище квартирі не бажає, однак житловою площею такої не користується.

ОСОБА_1 . 28.06.2018 подав заяву про доповнення позовної заяви правовою підставою ч.2 ст. 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (а.с.39).

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 16 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі посилаються на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначають, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач, який є сином ОСОБА_1 , проживав у спірній квартирі АДРЕСА_1 до 2-х років разом з колишньою дружиною позивача, після 2002 року переїхав з матір`ю на інше постійне місце проживання та за місцем реєстрації у спірній квартирі не проживав. Вказують, що відповідач на даний час фактично проживає по АДРЕСА_2 , і що показами свідків підтверджено факт непроживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин більше року, що є підставою для позбавлення його права користування квартирою АДРЕСА_1 . Крім цього, посилаються на те, що рішення суду порушено їхнє право власності на спірну квартиру. Просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення (а.с.173-175).

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали, покликаючись на доводи, викладені у скарзі.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України здійснюється колегією суддів за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам відповідає.

Судом установлено, що відповідач по справі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , являється сином позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , що стверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

Квартира АДРЕСА_1 перебуває у власності позивачів. ОСОБА_1 належить 1/3 частина квартири відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 30.08.1996 (а.с.12), ОСОБА_2 - 2/3 частини квартири згідно з свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 01.03.2018 (а.с.14).

Вищевказана квартира складається з трьох житлових кімнат, кухні, ванної кімнати, вбиральні, коридору, 2 балконів, загальна площа квартири 65,1 кв.м, житлова площа - 39,0 кв.м.

Відповідач ОСОБА_4 , згідно з довідкою Відділу реєстрації Червоноградської міської ради Львівської області про склад сім`ї № 7660 від 03.05.2018 та копією будинкової книги, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 12.09.2002.

Відповідно до частини четвертої ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в прядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ст. 405 ЦК України, на яку посилається позивач ОСОБА_1 як на підставу позовних вимог, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

ОСОБА_1 свої вимоги обгрунтовував тим, що неповнолітній ОСОБА_4 без поважних причин не проживає у спірній квартирі понад строки, встановлені ч.2 ст. 405 ЦК України.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

На момент звернення з даним позовом до суду у травні 2018 року ОСОБА_4 був неповнолітнім.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Враховуючи, що неповнолітній ОСОБА_4 не міг самостійно визначати своє місце проживання, сам по собі факт його не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом.

Вказане відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 711/4431/17 (провадження № 61-1193св18).

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для позбавлення відповідача права користування квартирою АДРЕСА_1 .

Оскільки ОСОБА_4 набув право користування спірною квартирою у встановленому законом порядку, на час звернення з позовом до суду не досяг повноліття, у спірній квартирі проживає його батько, якому належить на праві спільної часткової власності 1/3 спірної квартири, позов не підлягає задоволенню з підстав, передбачених ст. 391 ЦК України.

Колегія суддів також враховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).

З урахуванням установлених судом обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позбавлення права користування ОСОБА_4 спірною квартирою за відсутності у нього іншого належного йому на праві власності чи постійного користування житла, буде становити для нього надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві.

Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення суду не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 16 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 12.12.2019

Головуючий

Судді