ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 546/615/18 Номер провадження 22-ц/814/2824/19Головуючий у 1-й інстанції Лизенко І. В. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Карпушин Г.Л., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Ачкасової О.Н.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 11 вересня 2019 року (час ухвалення судового рішення з 14:14:16 год. по 14:55:00 год., дата виготовлення повного тексту рішення 13.09.2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротехсервіс» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення невиплаченої заробітної плати.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, просив:

- скасувати наказ ТОВ «Агротехсервіс» №23-к від 11.04.2017р. про його звільнення на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин;

- поновити його на роботі в ТОВ «Агротехсервіс»;

- стягнути на його користь з ТОВ «Агротехсервіс» середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 12.04.2017 до постановлення судом рішення;

- стягнути з ТОВ «Агротехсервіс» заробітну плату за січень-березень 2017 року у розмірі 7 200 грн. та першу декаду квітня 2017 року у розмірі 1 064 грн., а всього 8264 грн.

Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 11 вересня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 за недоведеністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про задоволення його позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги повторно наведені доводи позовної заяви, висловлена незгода з оцінкою судом першої інстанції поданих у справу доказів.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач навів свої заперечення на доводи апеляційної скарги та, стверджуючи про їх необґрунтованість, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення залишити без змін.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст. 375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом від 05.10.2015 року №73-к ОСОБА_1 прийнято на посаду начальника безпеки ТОВ «Агротехсервіс» (а.с.56).

Згідно копії трудової книжки ОСОБА_1 у період з 06.10.2015 року по 11.04.2017 року останній працював у ТОВ «Агротехсервіс» на посаді начальника безпеки (а.с.11).

Наказом № 1-к від 03.01.2017 року ОСОБА_1 з 03.01.2017 року за його заявою переведено на 0,25 посадового окладу (а.с.59-60).

Наказом від 11.04.2017 № 23-к позивача звільнено з роботи за прогул без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗпП України з 11 квітня 2017 року (а.с.57).

З копій штатного розпису інженерно-технічних працівників і службовців Решетилівського ТОВ «Агротехсервіс» за період з січня 2016 року по квітень 2017 року, з копій довідок про нарахування та виплату заробітної плати ОСОБА_3 від 24.01.2018р., від 28.08.2017., копії повідомлення ТОВ «Агротехсервіс» від 12.04.2017 та копії наказу від 29.12.2016, (а.с.58, 61,63-82) вбачається, що у квітні 2017 ОСОБА_2 відпрацював 7 робочих днів, за які нараховано заробітну плату у розмірі 294,77 грн;. за 2017 рік у позивача залишилось 9 днів невикористаної відпустки, за які йому було нараховано 243,36 грн. Вказані кошти, за відрахуванням податків та зборів, а також сплачених аліментів, що склало 336,59 грн, було перераховано на картковий рахунок позивача, що також підтверджується випискою по картковому рахунку ОСОБА_1 за період з 01.08.2016 по 26.07.2017 (а.с.17-18).

12.04.2017 позивачем направлено відповідачу заяву про звільнення за згодою сторін, датовану 11.04.2017, яку ТОВ «Агротехсервіс» було отримано 17.04.2017, що підтверджується копіями вказаної заяви та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.62).

03.05.2017 ОСОБА_2 звернувся до відповідача із заявою про видачу йому належно оформленої трудової книжки та проведення розрахунку (а.с.14) та із заявою від 30.09.2017 про видачу ряду документів, необхідних для розгляду цивільної справи № 546/539/17 (а.с.19).

Згідно акту №5 від 11.04.2017 позивач був відсутній на роботі без відповідного на те дозволу, відповідних документів про відсутність не надано (а.с.88).

З доповідних записок начальника охорони ТОВ «Агротехсервис» Рукавиці Ю.П. від 11.04.2017 вбачається, що 11.04.2017 позивач на робоче місце не з`явився; в ході спілкування з ним встановлено, що він на робоче місце з`явитися не бажає, причину не повідомив; категорично відмовився виходити на роботу з метою передачі документів, з якими він працював та інших матеріальних цінностей; ключі від службового автомобіля передав ОСОБА_4 , а ключі від кабінету не віддав; при відкритті кабінету ключами ОСОБА_5 виявлено документи на столі, на тумбі, у шафі, які не систематизовано; при запусканні комп`ютера, яким ОСОБА_2 користувався, з`ясовано, що на нього встановлено пароль. По телефону ОСОБА_2 сказав, що на роботу більше не вийде, в документах розбирайтесь самі, пароль не скаже, ключ від кабінету не віддасть (а.с.89, 90).

Згідно копії табелю виходу на роботу працівників ІТР на квітень 2017 року підпис позивача про вихід на роботу наявний за 3-7 та 10 квітня 2017 року; підпис позивача про вихід на роботу 11.04.2017 відсутній (а.с.166).

У табелі обліку робочого часу за 11.04.2017 навпроти прізвища позивача наявна відмітки «2» (а.с.55), що відповідає вимогам п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення від 29.07.1993 №58, згідно яких днем звільнення вважається останній день роботи.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що з позовної заяви, відповіді позивача на відзив (а.с.181-185), письмових пояснень позивача (а.с.202-207) вбачається, що позивач стверджує про його відсутність на роботі 11 квітня 2017 року у зв`язку з незаконним переведенням на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором. Отже, сторонами визнано факт відсутності позивача на роботі 11 квітня 2017 року, а на підтвердження поважності відсутності на робочому місці 11 квітня 2017 року ОСОБА_6 не надано відповідних доказів.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком місцевого суду та, перевіряючи доводи апеляційної скарги, зазначає таке.

Згідно пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (постанова Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 761/30967/15-ц).

Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є встановлення поважності причин відсутності.

Законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим із поважних причин, тому суд вирішує питання про поважність причин відсутності працівника на роботі виходячи з конкретних обставин і враховуючи будь-які докази з числа передбачених ст.76 ЦПК України.

Відповідно до ст.12, ст.77, ст.78, ст.79, ст.80, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно правил оцінки доказів (ст.89 ЦПК України) суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У підтвердження незаконності свого звільнення ОСОБА_2 посилався на те, що він був незаконно переведений на 0,25 ставки посадового окладу, при цьому продовжував виконувати місячну норму праці та виконував роботу, не обумовлену трудовим договором, тобто мало місце погіршення умов праці без його згоди. За станом на день звільнення 11 квітня 2017 року, позивач виконав місячну норму праці, отже від нього не могли вимагати бути присутнім на роботі.

У підтвердження наведених у позові фактичних обставин позивачем суду не надано належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів (т.1 а.с.7-21).

Заперечуючи проти позову, відповідач надав письмові докази (т.1 а.с.40-91, 94-97, 118-177), які детально проаналізовані судом першої інстанції (п.3 ч.4 ст.265 ЦПК України).

На переконання апеляційного суду суд першої інстанції дав правильну оцінку наведеним доказам у їх сукупності.

Стверджуючи про нікчемність таких доказів як акт №5 від 11 квітня 2017 року і доповідна записка начальника охорони Рукавиці Ю.П., позивач не наводить жодного обґрунтованого аргументу про те, у чому полягає нікчемність цих доказів, чим спростовується інформація, відображена у них. І знову ж, повторюючи свої доводи про незаконність зміни умов праці, про перебування на роботі 11 квітня 2017 року, позивач не наводить жодного доказу у підтвердження цих обставин.

Твердження апеляційної скарги про порушення вимог ч.3 ст.43 КЗпП України, а саме розгляд профспілковою організацією подання власника (роботодавця) про надання згоди на звільнення працівника без його участі спростовуються доповідними записками начальника охорони Рукавиці Ю.П. і змістом самого протоколу засідання профкому.

Завірені світлокопії листа голови профкому ТОВ «Агротехсервіс» і протоколу засідання профкому ТОВ «Агротехсервіс» (т.1 а.с.221,222) подані суду з порушенням строку, встановленого ч.3 ст.83 ЦПК України, проте сам позивач в апеляційній скарзі підтверджує, що він лише у своїх поясненнях від 29 липня 2019 року повідомив про ненадання згоди профспілковим органом на його звільнення (т.1 а.с.205), тобто на таку обставину у позові ОСОБА_2 не посилався.

Доводи апеляційної скарги про неналежне оформлення табеля виходу на роботу відсутність відмітки умовних позначень, робота у вихідні і святкові дні, ненормований робочий день, неповний робочий час (т.1 а.с.166), наказу про звільнення відсутність у ньому посилання на протокол засідання виборного органу профкому ТОВ «Агротехсервіс», про день прогулу, день звільнення (т.1 а.с.57), не спростовують факту вчинення позивачем прогулу та не свідчать про порушення відповідачем порядку звільнення працівника.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції виконав вимоги ст.89, ст.264, ст.265 ЦПК України, дав належну оцінку встановленим фактам, які підтверджені відповідними доказами, зробив правильні по суті висновки по заявленим вимогам і у рішенні навів мотивовані оцінки аргументів сторін, а також мотиви прийняття і відхилення наданих у справу доказів.

В апеляційній скарзі відсутні посилання на нові істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 11 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 09 грудня 2019 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: Г.Л. Карпушин

В.М.Триголов