ПОСТАНОВА

Іменем України

04 грудня 2019 року м. Кропивницький

справа № 404/3436/19

провадження № 22-ц/4809/1806/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Авраменко Т. М.

суддів Суровицької Л. В., Черненка В. В.

секретар Бодопрост М. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , представник - адвокат Харченко Олександр Володимирович

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», представники за довіреностями - Науменко В?ячеслав Вікторович, Бистров Сергій Анатолійович

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Харченка Олександра Володимировича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 03 жовтня 2019 року у складі судді Мохонько В. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» прозахист прав споживачів, розірвання кредитного договору та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» прозахист прав споживачів, розірвання кредитного договору та стягнення моральної шкоди.

Зазначала, що 26 листопада 2012 року між нею та відповідачем укладено кредитний договір у вигляді анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до умов договору вона отримала кредит у розмірі 9000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. 21 листопада 2016 року сторонні особи незаконно заволоділи грошовими коштами з її кредитної картки у сумі 10000 грн. Того ж дня та ще 01 грудня 2016 року вона повідомила відповідача про зняття коштів, однак їй було запропоновано звернутись із відповідною заявою до правоохоронних органів, що вона і зробила. Незважаючи на проінформованість відповідача про протиправне зняття коштів та проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні, 01 листопада 2017 року банк звернувся в суд із позовом про стягнення з неї заборгованості за даним кредитним договором у розмірі 22935 грн. 11 коп. та 208 грн. судового збору. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 квітня 2018 року позов задоволено частково, стягнуто з неї заборгованість у розмірі 2992 грн. 77 коп., яка існувала до 21 листопада 2016 року, тобто до незаконного заволодіння грошовими коштами сторонніми особами. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Рішенням суду достовірно встановлено несанкціоноване втручання сторонньої особи у мережу банку по заволодінню кредитними коштами. Дане рішення не оскаржувалось та набрало законної сили 30 травня 2018 року. 07 червня 2018 року нею були внесені грошові кошти відповідно до рішення суду у відповідному розмірі 3200 грн. 77 коп., про що видана квитанція. Рішення суду нею виконано у повному обсязі. Проте відповідач звернувся до Фортечного відділу державної виконавчої служби щодо примусового виконання виконавчого листа № 404/6909/17 від 11 червня 2018 року. Державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 56938292 від 24 жовтня 2018 року та направлено постанову до її місця роботи. Тільки після її особистого втручання органами виконавчої служби направлено лист за її місцем роботи про повернення постанови без виконання. У грудні 2018 року до неї зателефонували працівники банку із вимогою погасити неіснуючий борг. Вона неодноразово зверталась до відповідача із заявами з проханням розібратись у даному питанні та надати їй довідку про розірвання чи закриття кредитного договору. У лютому 2019 року вона отримала відповідь, в якій їй було запропоновано здійснити погашення заборгованості. Не зважаючи на те, що карткою банку вона не користується, оскільки остання заблокована 21 листопада 2016 року після зняття грошових коштів сторонніми особами, не здійснює жодних банківських операцій, відповідач умисно продовжує вимагати здійснення погашення заборгованості, яка нібито існує у неї перед банком. Такими діями відповідача їй заподіяна моральна шкода, відшкодування якої передбачено ст.ст.23,1167 ЦК України.

Просила розірвати кредитний договір, укладений між нею та відповідачем від 26 листопада 2012 року, стягнути з відповідача на її користь на відшкодування моральної шкоди 30000 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 03 жовтня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, розірвання кредитного договору та стягнення моральної шкоди відмовлено за безпідставністю.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Зазначає, що позивач, діючи у відповідності з настановами банку та зрозумівши, що 21 листопада 2016 року сторонні особи незаконно заволоділи грошовими коштами з її кредитної картки та вбачаючи крайню необхідність інформування відповідача про зняття коштів з її картки, особисто 21 листопада 2016 року та 01 грудня 2016 року із відповідними заявами звернулась до банку. Незважаючи на поінформованість про протиправне зняття коштів клієнтки банку та наявність звернення до правоохоронних органів з цього питання, відповідач все ж таки ініціював подачу позову про стягнення з позивача заборгованості. 31 січня 2019 року позивач звернулась до відповідача з письмовим повідомленням про розірвання чи закриття кредитного договору, але воно залишено без уваги. До того ж діями відповідача позивачі завдано моральну шкоду, розмір якої обумовлений глибиною її емоціональних та душевних страждань. Вона була змушена переживати і морально страждати, відчувати психологічний дискомфорт та змінювати свої подальші плани у роботі та житті. Все це постійно і негативно позначалося і позначається на її душевному стані.

Апеляційне провадження відкрито 15 листопада 2019 року (а.с.90), ухвалою від 20 листопада 2019 року справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи на 04 грудня 2019 року (а.с.95).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін. Зазначає, що свої зобов?язання за кредитним договором банк виконав у повному обсязі. Позивач в свою чергу у передбачений договором термін зобов?язання щодо повернення кредиту в повному обсязі не виконав. Ні в позові, ні в апеляційній скарзі позивач не навів жодного порушення банком його прав. На сьогоднішній день відсутні будь-які підстави для розірвання кредитного договору. Спірні правовідносини виникли із договірних зобов?язань, що не передбачає відшкодування моральної шкоди (а.с.99-100).

В засіданні апеляційного суду представник позивача адвокат Харченко О.В. підтримав доводи апеляційної скарги, а представник банку просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Позивач ОСОБА_1 просила розірвати, укладений нею з «ПриватБанком» кредитний договір у вигляді підписаної нею анкети-заяви від 26 листопада 2011 року із встановленням кредитного ліміту 9000 грн. на картковий рахунок, з підстав протиправності дій банку, який вважає, що за цим договором в неї є заборгованість.

Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору ( ч.1 і ч.2 ст.651 ЦК України).

Згода банку на розірвання договору відсутня. За умовами укладеного договору банк свої зобов`язання виконав, позивач користувалася кредитними коштами, що нею не оспорюється.

Фактично між сторонами виник спір щодо належного виконання позивачем умов договору про повернення коштів: банк вважає, що існує заборгованість за договором, а позивач посилається на її відсутність. Наявність цього спору не є передбаченою законом підставою для розірвання договору, а його розірвання не свідчить про відсутність заборгованості та вирішення всіх спірних питань, які виникли в процесі його виконання.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 червня 2018 року

у справі № 548/981/15-ц, провадження № 14-182 цс 18 зазначила, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина друга статті 653 ЦК України). Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили (частина третя цієї статті). Отже, розірвання кредитного договору припиняє його дію на майбутнє, але не впливає на факти укладення та дії цього договору включно до моменту його розірвання. Тому з моменту розірвання кредитного договору у позичальника залишається обов`язок повернути позивачеві заборгованість, нараховану за цим договором станом на день його розірвання, а кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені кредитним договором проценти та неустойку за період після розірвання цього договору. Права й інтереси кредитодавця у правовідносинах з позичальником після розірвання кредитного договору забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, про що також зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12). Після розірвання кредитного договору з огляду на те, що кредитор повністю виконав умови договору до його розірвання, не припиняються окремі зобов`язання сторін, спеціально передбачені для застосування на випадок порушення зобов`язань і після розірвання договору (див. висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 9 вересня 2015 року у справі № 6-939цс15), але в обсязі, що відповідає заборгованості, яка існувала до моменту розірвання договору.

Відповідно до частин 1,2 і 3 ст.652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Виходячи із встановленого ст.13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Наявність умов для розірвання договору, визначених в ч.2 ст.652 ЦК України, позивач не довів.

Суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що такі дії банку, як звернення з позовом до суду про стягнення заборгованості, пред`явлення виконавчого листа до виконання, нагадування про існування боргу не є передбаченими законом підставами для розірвання договору, а також для відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують. За правилами ст.4 ЦПК України та ст.15 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Дії щодо звернення з позовом до суду не можна визнати неправомірними, оскільки таке звернення гарантується. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (як майнової, так і моральної) є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин.

Ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування моральної шкоди, необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та моральною шкодою, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

За встановленими обставинами справи, в діях відповідача не вбачається наявності складу цивільного правопорушення.

Моральна шкоди на підставі ст.1167 ЦК України, відшкодовується у деліктних правовідносинах.

Відповідно до положень ст. 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом, тобто законодавець вказує на випадки компенсації моральної шкоди: визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (наприклад, ст. 4, яка визначає право на відшкодування моральної шкоди, завданої тільки внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції) та ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Суд правильно зазначив, що умовами укладеного між сторонами договору та ст.1054 ЦК України, відшкодування моральної шкоди в разі порушення зобов`язання не передбачено, також відсутні підстави для відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд надав належну оцінку доказам, правильно здійснив тлумачення закону з урахуванням установлених обставин справи. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

В межах вимог та доводів апеляційної скарги передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375,381,382,384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Харченка Олександра Володимировича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 03 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 09 грудня 2019 року.

Головуюча суддя Т. М. Авраменко

Судді: Л. В. Суровицька

В. В. Черненко