Єдиний унікальний номер 233/2758/18 Номер провадження 22-ц/804/2010/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2019 року

м. Бахмут

Справа № 233/2758/18

Провадження № 22-ц/804/2010/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Біляєвої О. М.,

суддів Корчистої О. І., Папоян В. В.,

за участю секретаря судового засідання Сергєєвої К. О.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Луганський національний аграрний університет,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області в складі судді Малінова О. С. від 27 травня 2019 року, ухвалене в м. Костянтинівці Донецької області,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2018 року ОСОБА_1 пред`явив позов до Відокремленого підрозділу «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, встановлення факту, що має юридичне значення, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 працював у Костянтинівському сільськогосподарському технікумі, звільнений 01 липня 1990 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП УРСР у зв`язку зі скороченням штату працівників.

У жовтні 2017 року позивачу стало відомо, що ним не використані 56 днів щорічної відпустки за 1989 - 1990 робочий рік, за які у разі звільнення працівника виплачується грошова компенсація. Проте відповідач не виплатив грошову компенсацію за невикористані ним дні щорічної відпустки, а також вихідну допомогу у розмірі двотижневого середнього заробітку при припиненні трудового договору з підстави, зазначеної у пункті 1 статті 40 КЗпП України.

Внаслідок цих неправомірних дій роботодавця при обчисленні розміру пенсії до загального стажу працівника не були включені 56 днів, позивачеві завдано матеріальні збитки в розмірі 37 285 грн 00 коп., моральну шкоду, яка полягає у приниженні честі та гідності, ділової репутації фізичної особи.

Посилаючись на вказані обставини, позивач (з урахуванням уточнення та збільшення позовних вимог) просив визнати незаконним і скасувати наказ відповідача № 98 від 26.06.1990. Встановити факт, що має юридичне значення, а саме: визнати 56 днів невикористаної відпустки для заліку до загального стажу. Зобов`язати відповідача: виплатити 37 285 грн 00 коп. грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та вихідної допомоги при звільненні у зв`язку зі скороченням штату працівників; відшкодувати 37 285 грн 00 коп. штрафу; 43 245 грн 00 коп. збитків за введення в оману; 37 285 грн 00 коп. в рахунок завданої моральної шкоди, - здійснивши відповідні відрахування.

Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області ухвалою від 24 жовтня 2018 року замінив первісного відповідача належним відповідачем - Луганський національний аграрний університет.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області суду від 27 травня 2019 року в задоволенні позову відмовити.

Рішення мотивовано тим, що позивач не довів порушення своїх прав та законних інтересів, тому позов не підлягає задоволенню. Крім того, між сторонами у даній справі відсутні будь-які зобов`язання, отже у позивача відсутнє право на стягнення неустойки (штрафу).

У червні 2019 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду з підстав порушення норм процесуального і матеріального права та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, а саме: визнати дії і бездіяльність відповідача у невиплаті позивачеві грошової компенсації за невикористані 56 дні щорічної відпустки, заробітної плати за червень 1990 року, вихідної допомоги у розмірі двотижневого середнього заробітку. Зобов`язати відповідача здійснити ці виплати в загальному розмірі 43 000 грн 00 коп., а також відшкодувати моральну шкоду розмірі 43 000 грн 00 коп.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не перевірив та не зазначив у рішенні фактичні обставини щодо наявності підстав для скорочення штату, чи був дотриманий відповідачем порядок вивільнення працівника та чи була оплачена позивачеві відпустка за 1989 - 1990 робочий рік. Суд першої інстанції не дослідив докази, порушив вимоги статті 244 ЦПК України щодо видалення після судових дебатів до нарадчої кімнати для ухвалення рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу Луганський національний аграрний університет просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень; оцінивши надані учасниками справи докази з додержанням норм процесуального права, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 01.08.2019 прийняти відмову ОСОБА_1 від позову про визнання незаконним та скасування наказу № 98 від 26.06.1990, в частині вирішення цієї позовної вимоги визнати нечинним рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 27 травня 2019 року та закрити провадження у справі.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів.

Представник відповідача ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та шостої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 з 22 серпня 1986 року по 01 липня 1990 року працював на посаді викладача спецдисциплін відділення «Меліорація» у Костянтинівському сільськогосподарському технікуму.

27 червня 1990 року Костянтинівський сільськогосподарський технікум видав наказ № 98, згідно з параграфом 1 якого звільнити викладача ОСОБА_1 з 01.07.1990 за згодою профкому (протокол № 22 від 21.06.90) у зв`язку зі скороченням штатів (п. 1 ст. 40 КЗпП УРСР) з виплатою вихідної допомоги в розмірі двотижневого середнього заробітку. Підстава: зміна учбового плану, відповідно до якого буд. роботи не викладаються.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Установивши, що спірні правовідносини виникли 01.07.1990, суд дійшов правильного висновку, що ці відносини регулюють акти цивільного законодавства, які виникли з дня набрання ними чинності, зокрема Кодекс законів про працю Української РСР, затверджений Законом Української РСР від 10 грудня 1971 року № 322-VIII (із змінами і доповненнями, внесеними указами Президії Верховної Ради Української РСР від 18 вересня 1973 року № 2048-VIII, від 5 червня 1975 року № 3866-VIII, від 24 грудня 1976 року № 1616-IX, від 17 січня 1980 року № 5584-IX, від 29 липня 1981 року № 2240-X, від 30 грудня 1981 року № 2957-X, від 24 січня 1983 року № 4617-X, від 21 грудня 1983 року № 6237-X, від 27 лютого 1985 року № 8474-X, від 27 червня 1986 року № 2444-XI, від 10 лютого 1987 року № 3546-XI, від 3 вересня 1987 року № 4534-XI, від 30 жовтня 1987 року № 4841-XI, від 27 травня 1988 року № 5938-XI, від 19 травня 1989 року № 7543-XI, від 14 травня 1990 року № 9280-XI).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю Української РСР (далі - КЗпП УРСР) в редакції на час виникнення спірних правовідносин, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані адміністрацією підприємства, установи, організації лише у випадках ліквідації підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Судом правильно встановлено, що ОСОБА_1 з 22 серпня 1986 року перебував у трудових відносинах з Костянтинівським сільськогосподарським технікумом, правонаступником якого є Луганський національний аграрний університет; працював на посаді викладача спецдисциплін на відділенні «Гідромеліорація». Позивач звільнений з 01.07.1990 за згодою профкому (протокол № 22 від 21.06.90) у зв`язку зі скороченням штату (п. 1 ст. 40 КЗпП УРСР) з виплатою вихідної допомоги в розмірі двотижневого середнього заробітку.

Встановлені судом обставини підтверджуються матеріалами справи, зокрема копією трудової книжки позивача, наказом Костянтинівського сільськогосподарського технікуму від 27 червня 1990 року № 98 (ас. 8, 21-26).

Відповідно до статті 44 КЗпП УРСР при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пунктах 3 і 6 статті 36 та пунктах 11, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, або внаслідок порушення адміністрацією законодавства про працю, колективного або трудового договору (стаття 39) робітникам і службовцям виплачується вихідна допомога в розмірі двотижневого середнього заробітку.

Статтею 83 КЗпП УРСР визначалось, що заміна відпустки грошовою компенсацією не допускається, крім випадків звільнення робітника або службовця, який не використав відпустки.

На час звільнення 01 липня 1990 року ОСОБА_1 статтею 116 КЗпП УРСР було передбачено, що при звільненні робітника або службовця виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, адміністрація в усякому випадку повинна в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Отже, за загальним правилом при звільненні робітника в день звільнення провадиться виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, у тому числі грошової компенсації за невикористану відпустку.

Трудовим законодавством, чинним на час виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що робітники і службовці можуть звертатися до комісії по трудових спорах у тримісячний строк з дня, коли вони дізналися або повинні були дізнатися про порушення свого права, а в справах про звільнення - до районного (міського) народного суду в місячний строк з дня вручення наказу про звільнення (ст. 232 КЗпП УРСР) .

В разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтями 227, 229, 230 і 232 цього Кодексу, комісія по трудових спорах, профспілковий комітет підприємства, установи, організації чи районний (міський) народний суд за належністю можуть поновити ці строки.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом положень чинного трудового законодавства обов`язок ведення кадрової та бухгалтерської документації покладено саме на роботодавця і саме він у розумінні статей 12, 76-81 ЦПК України може надати такі документи в якості доказів у справі.

З огляду на матеріали справи, наказом Костянтинівського сільськогосподарського технікуму № 98 від 27 червня 1990 року позивач звільнений з виплатою вихідної допомоги в розмірі двотижневого середнього заробітку. При цьому виплата грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні не передбачена (ас. 8).

Довідкою відокремленого підрозділу «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» № 420 від 26.10.2017 та листом від 30.03.2018 № 112 підтверджується, що накази про надання ОСОБА_1 щорічної відпустки за період роботи з серпня 1989 року по червень 1990 року або про виплату компенсації за невикористані дні відпустки не видавалися; у розрахункових відомостях за червень 1990 року не зазначені кошти за невикористані дні чергової відпустки (ас. 8зв., 9).

Згідно з довідкою відповідача про заробітну плату для обчислення пенсії № 59 від 25.04.2018, всі нараховані суми за п`ять років, у тому числі за червень 1990 року, виплачені (ас. 27).

Відтак письмовими доказами підтверджується, що за спірний період нараховані суми, у тому числі вихідна допомога, позивачеві виплачені. Відпустка за 1989 - 1990 робочий рік не використана ОСОБА_1 і відповідна грошова компенсація йому не була виплачена при звільненні.

З огляду на наведене слід дійти висновку про порушення законного права працівника на отримання грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 , серед іншого, зазначив, що датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки, тому просив встановити юридичний факт, що 56 днів невикористаної відпустки підлягають заліку для загального стажу, який враховується при призначенні пенсії.

Згідно зі статтею 24 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Статтею 3 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР "Про відпустки", на яку позивач посилався в обґрунтування своїх вимог, передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Проте суд правильно зазначив в оскарженому рішенні, що цей закон не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, які виникли 01.07.1990 року, а тому підстави для встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: 56 днів невикористаної відпустки підлягають заліку для загального стажу, відсутні.

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Установивши, що позов в частині вимог про стягнення вихідної допомоги, встановлення юридичного факту не доведений, суд першої інстанції правильно відмовив в задоволенні цих вимог по суті.

Разом з тим, з огляду на те, що письмовими доказами підтверджується порушення законного права працівника на отримання грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, а строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, слід відмовити в позові з цих підстав.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду попередньої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення заяви позивача про поновлення строку, оскільки він був обізнаний щодо ненадання щорічної відпустки та невиплати грошової компенсації, що підтверджується матеріалами справи.

Під час перегляду справи в судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 також пояснив, що на час звільнення він був обізнаний щодо невиплати грошової компенсації за невикористану відпустку.

З цих підстав суд апеляційної інстанції змінює зазначені у судовому рішенні мотиви відмови у задоволенні вимог про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки і приймає аргументи відзиву на апеляційну скаргу щодо пропуску позивачем строку без поважних причин.

Щодо посилання позивача стосовно його права звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком у разі порушення законодавства про оплату праці, то воно є помилковим, оскільки частина друга статті 233 Кодексу законів про працю, в редакції Закону України від 11.07.2001 № 2620-III, діє з 02 серпня 2001 року і застосовується до правовідносин, які виникли після набрання нею законної сили.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки (штрафу), збитків внаслідок введення в оману, відшкодування моральної шкоди, завданої приниженням честі і гідності, ділової репутації, порушенням трудових прав, суд обґрунтовано виходив з безпідставності цих вимог.

За приписами частин першої і другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з частинами першою, другою статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Оскільки суд вірно встановив, що даний спір є трудовим, між сторонами у справі відсутні зобов`язання, поняття якого розкривається у статті 509 ЦК України, правовий висновок про безпідставність зазначених вимог є правильним і доводами апеляційної скарги не спростовується.

Відшкодування моральної шкоди у цивільних правовідносинах передбачено статтею 23 ЦК України, згідно з частиною першою якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода, зокрема, полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК України).

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

Не встановивши наявність шкоди, яка полягає у приниженні честі та гідності ОСОБА_1 , а також його ділової репутації, суд обґрунтовано відмовив в цій частині позову.

Щодо моральної шкоди, завданої порушенням трудових прав, на що посилається позивач в апеляційній скарзі, слід зазначити таке.

Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються

законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду

необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин

сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються,

чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди

при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий

акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в

цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду (абзац перший пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди

із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001).

Кодекс законів про працю доповнено статтею 2371 щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, Законом України від 24.12.99 № 1356-XIV й ці зміни набрали чинності з 13 січня 2000 року.

Отже, підстави для поширення цієї норми на правовідносини сторін, які виникли у зв`язку з не проведенням повного розрахунку при звільненні 01.07.1990, відсутні.

З огляду на наведене суд апеляційної інстанції приймає аргументи відзиву щодо правильності висновків суду попередньої інстанції в частині вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів не дає правову оцінку доводам апеляційної скарги щодо незаконності наказу з огляду на те, що Донецький апеляційний суд прийняв відмову ОСОБА_1 від позову про визнання незаконним та скасування наказу № 98 від 26.06.1990, в частині вирішення цієї позовної вимоги визнав нечинним рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 27 травня 2019 року та закрив провадження у справі, про що 01 серпня 2019 року постановив ухвалу.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи (не дослідження доказів, порушення статті 244 ЦПК України) є хибними, спростовуються протоколом судового засідання, на який не принесені зауваження відповідно до статті 249 ЦПК України. Частиною сьомою статті 242 ЦПК України передбачено, що з дозволу суду промовці у судових дебатах можуть обмінюватися репліками. При цьому цивільний процесуальний кодекс не містить заборони щодо оголошення перерви перед дозволом обмінятися репліками.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч. 4 ст. 376 ЦПК).

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції змінює оскаржене рішення в частині зазначення мотивів відмови у задоволенні вимог про стягнення про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. В решті рішення залишити без змін.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 27 травня 2019 року в частині зазначення мотивів відмови у задоволенні вимог про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки змінити.

У решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач О. М. Біляєва

Судді О. І. Корчиста

В. В. Папоян

Дата складення повного рішення - 05 серпня 2019 року

Суддя-доповідач О. М. Біляєва