Постанова

Іменем України

28січня 2019 року

м. Київ

справа № 642/7268/16-ц

провадження № 61-32573св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Сащенко І. С.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_5, третя особа - Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради, про зобов'язання відновити стан земельної ділянки.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_4 є власником земельної ділянки та житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_5 є власником земельної ділянки та домоволодіння АДРЕСА_2. З вересня 2016 року ОСОБА_5 почав будувати на своїй ділянці біля паркану самовільну капітальну споруду на межі їх земельних ділянок, що порушує вимоги Державний будівельних норм та його права як власника сусідньої земельної ділянки та житлового будинку.

ОСОБА_4 просив суд зобов'язати ОСОБА_5 здійснити демонтаж самовільно здійсненої споруди, яка будується на земельній ділянці по АДРЕСА_2 та розміщена на межі його земельної ділянки по АДРЕСА_1. Стягнути з відповідача на його користь витрати на правову допомогу у розмірі 2 000,00 грн, покласти на ОСОБА_5 судові витрати у розмірі 723,05 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 04 травня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_5 здійснити демонтаж самовільно здійсненої споруди, яка будується на земельній ділянці, розташованій за адресою: АДРЕСА_2, та розміщена на межі з земельною ділянкою по АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 витрати на правову допомогу у розмірі 2 000,00 грн та судові витрати у розмірі 723,05 грн, а

всього - 2 723,05 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач здійснює будівництво без отримання належним чином затвердженого проекту та всупереч будівельним нормам та правилам.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено.

Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 04 травня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 606,32 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано будь-яких доказів того, що діями відповідача порушено будь-які права позивача. Суд апеляційної інстанції вказав, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді коли використано усі передбачені законодавством України заходи.

Короткий зміст вимог та доводів наведених у касаційній скарзі:

01 грудня 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2017 року та залишити в силі рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 04 травня 2017 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що під час розгляду справи апеляційним судом були прийняті до уваги докази, надані заявником, які в розумінні ЦИК України не можуть бути прийняті як докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення питання про справі та застосовані норми матеріального права, які не регулюють по суті спірні правовідносини.

При розгляді апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції допустив до розгляду справи у якості представника ОСОБА_5 особу, яка не має жодного відношення до розгляду справи.

Доводи інших учасників справи:

06 лютого 2018 року ОСОБА_5 через засоби поштового зв'язку подав до Верховного Суду відзив, яке мотивовано тим, що рішення апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2017 року є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційної скарги:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи:

ОСОБА_4 є власником земельної ділянки та житлового будинку по АДРЕСА_1.

ОСОБА_5 є власником земельної ділянки та домоволодіння АДРЕСА_2.

Сторонами не заперечувався факт будівництва ОСОБА_5 біля паркану між земельними ділянками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 будівлі.

02 листопада 2016 року спеціаліст ОСОБА_7 в присутності

ОСОБА_8, ОСОБА_9, склали акт про те, що будівництво на земельній ділянці АДРЕСА_2 будівлі (в тому числі стіни на межі з земельною ділянкою АДРЕСА_1) є самовільним, таким, що суперечить вимогам пункту 3.25 державних будівельних норм (ДБН-92 «Містобудування Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Держкоммістобудування № 44 від 17 квітня 1992 року зі змінами, внесеними наказом Мінінвестбуду України від 18 липня 2001 року № 145 та наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 04 грудня 2009 року № 555, оскільки проводиться на відстані менше

1 метра від межі земельних ділянок.

Згідно акта № 338/360-А перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 25 квітня 2017 року, відповідно до статті 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та згідно з Порядком здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 року № 553, на підставі наказу ІДАБК Департаменту територіального контролю Харківської міської ради № 1

від 11 квітня 2016 року, було проведено позапланову перевірку № 338-н

від 13 квітня 2017 року та № 360-н від 24 квітня 2017 року, об'єкта будівництва по АДРЕСА_2.

За результатами перевірки встановлено, що на території домоволодіння розташований житловий будинок та інші господарські споруди, в Єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів ДАБІ України, розміщеному на офіційному сайті Держархбудінспекції України, відсутня інформація по вищезазначеному об'єкту. Інформація в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно стосовно домоволодіння по АДРЕСА_2 відсутня.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини:

Конституцією України передбачено захист права власності.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Змістом права власності є правомочності щодо права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Отже, за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 3 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій), згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України

від 19 листопада 2014 року у справі № 6-180цс14.

Згідно пункту 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду касаційної скарги:

Встановивши, що позивачем не надано належних та допустимих доказів порушення його прав самочинною прибудовою ОСОБА_10, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді коли використано усі передбачені законодавством України заходи.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції допустив до розгляду справи у якості представника ОСОБА_5 особу, яка не має жодного відношення до розгляду справи є безпідставними, оскільки ніяким чином не впливають на вирішення справи по суті, крім того, такий допуск до участі у справі є виключно компетенцією суду, при цьому, ОСОБА_5 був присутнім в судовому засіданні апеляційного суду особисто.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, яким у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська