ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 591/6339/15-ц

провадження № 61-23448св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , Національний банк України,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення апеляційного суду Сумської області від 9 грудня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Лузан Л. В., Криворотенка В. І., Хвостика С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , Національний банк України, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позову зазначило, що 24 червня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Український промисловий банк» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 9СМБ/2008-АПЗ, відповідно до умов якого банк відкрив позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію з лімітом кредитування 60 000 євро зі сплатою 14 процентів річних по 23 червня 2023 року включно.

У забезпечення виконання кредитних зобов`язань між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 24 червня 2008 року укладено іпотечний договір № 9СМБ/Zквіп-08-1, предметом якого є трикімнатна квартира АДРЕСА_1 загальною площею 65,6 кв.м.

30 червня 2010 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань, за умовами якого ТОВ «Український промисловий банк» передало (відступило) ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, до складу якого включено і право вимоги до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

Позичальник належним чином не виконував свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку із чим станом на 11 серпня 2015 року його заборгованість становить16 054,19 євро.

ПАТ «Дельта Банк» просило звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 9СМБ/Zквіп-08-1 від 24 червня 2008 року, а саме на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 65,6 кв.м, належну на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 21 квітня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Марченко І. В., зареєстрованого за № 706, та визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на вказане нерухоме майно.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 29 серпня 2016 року, ухваленим у складі судді Клименко А. Я., позов задоволено.

У рахунок часткового погашення заборгованості фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 за кредитним договором № 9СМБ/2008-АПЗ від 24 червня 2008 року звернено стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 9СМБ/Zквіп-08-1 від 24 червня 2008 року, а саме на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 65,6 кв.м, належну на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 21 квітня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Марченко І. В., зареєстрованого за № 706.

Визнано за ПАТ «Дельта Банк» право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 65,6 кв.м, належну на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 21 квітня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Марченко І. В., зареєстрованого за № 706.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь держави 3 772,34 грн судового збору.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, інших актів цивільного законодавства, а у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вважав, що правовідносини, які склалися між сторонами, є договірними, недійсними у судовому порядку не визнавалися, тому іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 9 грудня 2016 року апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Зарічного районного суду м. Суми від 29 серпня 2016 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Стягнено з ПАТ «Дельта Банк» на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 4 019,40 грн у відшкодування судового збору.

З висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову суд апеляційної інстанції не погодився і дійшов висновку про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нього згідно з умовами іпотечного договору є позасудовим способом захисту порушеного права кредитора, тому підстав для визнання за банком права власності на іпотечне майно за рішенням суду немає.

Також зазначив, що суд першої інстанції не врахував домовленість сторін, викладену у пунктах 4.2-4.5 іпотечного договору № 9СМБ/Zквіп-08-1 від 24 червня 2008 року, та не надав положенням названих пунктів іпотечного договору належної правової оцінки.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У грудні 2016 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просило скасувати рішення апеляційного суду Сумської області від 9 грудня 2016 року і залишити в силі рішення Зарічного районного суду м. Суми від 29 серпня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням процесуального права.

На думку заявника, Закон України «Про іпотеку» не виключає можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки правові наслідки ухвалення такого рішення є тотожними набуттю права власності на предмет іпотеки у порядку, передбаченому іпотечним договором.

Посилається на те, що при вирішенні цієї справи підлягає застосуванню правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16, згідно з яким визнання судами права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем хоча і свідчить про неправильне застосування положень Закону України «Про іпотеку», проте належним чином захищає порушені права кредитора, тому таке вирішення справи по суті є правильним.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Провадження у суді касаційної інстанції

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У 2018 році справу передано до Верховного Суду.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи

Судом апеляційної інстанції установлено, що 24 червня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 9СМБ/2008-АПЗ, відповідно до умов якого банк відкрив позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію з лімітом кредитування 60 000 євро зі сплатою 14 процентів річних по 23 червня 2023 року включно.

Відповідно до пункту 4.1 кредитного договору від 24 червня 2008 року повернення кредиту позичальником здійснюється шляхом перерахування коштів із свого поточного рахунку на позичковий рахунок у відповідності до графіку зменшення ліміту кредитування, зазначеного у додатку № 1 до кредитного договору.

Нарахування процентів здійснюється банком щомісячно за період з 28 числа минулого місяця по 27 число поточного місяця включно. Сплата процентів здійснюється щомісячно в строк з 28 числа по останній робочий день поточного місяця (пункти 4.3-4.4 кредитного договору).

Згідно зі змінами до кредитного договору, внесеними додатковим договором № 1 від 25 жовтня 2012 року, позичальник повинен сплачувати проценти щомісячно не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним, у відповідності до графіку зменшення кредитного ліміту, за яким позичальник зобов`язався щомісячно до 10 числа місяця сплачувати по 336 євро, з останнім платежем 10 червня 2023 року.

У забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, 24 червня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 9СМБ/Zквіп-08-1.

Відповідно до умов вказаного договору в іпотеку передано нерухоме майно, а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 65,6 кв.м, належну на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 21 квітня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Марченко І. В., зареєстрованого за № 706. Вартість предмета іпотеки складала 423 327 грн.

Пунктом 4.6 розділу 4 іпотечного договору передбачено, що у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду чи виконавчого напису нотаріуса реалізація предмета іпотеки здійснюється шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. У разі, якщо прилюдні торги оголошено такими, що не відбулися, іпотекодержатель має право придбати предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог за основним зобов`язанням в рахунок ціни предмета іпотеки.

30 червня 2010 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань, за умовами якого ТОВ «Український промисловий банк» передало (відступило) ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами.

До складу права вимоги, що було передано ПАТ «Дельта Банк», включено право вимоги до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 за кредитним договором № 9СМБ/2008-АПЗ від 24 червня 2008 року.

Постановою Правління Національного банку України № 150 від 2 березня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 51 від 2 березня 2015 у ПАТ «Дельта Банк» запроваджено Тимчасову адміністрацію та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В. В.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 10 листопада 2015 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 10 лютого 2016 року, стягнено з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» 14 917,11 євро у відшкодування заборгованості за кредитом, 1 137,08 євро у відшкодування заборгованості за процентами та 3 104,10 грн у відшкодування пені.

Постановою Вищого Господарського суду України від 17 серпня 2016 року постанову Харківського апеляційного господарського суду від 10 лютого 2016 року залишено без змін.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

У справі, яка переглядається, іпотекодержатель ПАТ «Дельта Банк» просить звернути стягнення на іпотечне майно шляхом набуття права власності на нього у зв`язку з порушенням позичальником зобов`язань з погашення кредиту.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» у редакції Закону, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку». Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачає визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Таким чином, договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначені Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Згідно з пунктами 6, 9, 12, 18, 19, 57, 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав.

Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Таким чином, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Зазначений правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц.

Оскільки ПАТ «Дельта Банк» просить звернути стягнення на передану в іпотеку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 65,6 кв.м шляхом визнання права власності на це майно відповідно до передбаченого умовами договору іпотеки застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що є виключно позасудовим способом урегулювання спору, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні таких вимог.

Касаційний суд відхиляє доводи заявника про те, що законодавство не виключає можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки аналіз норм чинного законодавства свідчить про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Посилання заявника в обґрунтування доводів касаційної скарги на неврахування судом апеляційної інстанції при вирішенні справи висновків щодо застосування норм матеріального права, викладених Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16, помилкові.

У зазначеній постанові Верховний Суд України вказав на неправильне застосування судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій при задоволенні вимог про визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку»; висновків щодо відповідності вимогам законодавства обраного позивачем способу звернення стягнення на предмет іпотеки - шляхом набуття його у власність за рішенням суду - дана постанова не містить.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують і на законність судового рішення не впливають.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що не відноситься до визначених статтею 400 ЦПК України повноважень касаційного суду під час касаційного перегляду справи, згідно з якими касаційний суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судового рішення, оскільки суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Україниє підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 9 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов