П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2019 року м. Київ

справа № 755/8542/17

провадження №22-ц/824/501/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Станішевської Б.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2,

на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 вересня 2018 року, ухвалене у складі судді Астахової О.О.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Десята Київська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання спадкоємця із спадкодавцем однією сім'єю та визначення додаткового строку на прийняття спадщини,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Десята Київська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання спадкоємця із спадкодавцем однією сім'єю та визначення додаткового строку на прийняття спадщини.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_6 померла ОСОБА_7, після смерті якої відкрилась спадщина на майно, що складалась з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Позивач разом з своєї дружиною ОСОБА_3 та з померлою ОСОБА_7 проживали однією сім'єю з 2001 року, тому вони належать до четвертої черги спадкоємців.

24 травня 2017 року позивач звернувся до Десятої Київської держаної нотаріальної контори про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом.

Проте, постановою державного нотаріуса Десятої Київської держаної нотаріальної контори від 24 травня 2017 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Зазначає, що факт проживання позивача разом з померлою ОСОБА_7 однією сім'єю становить більш п'яти років до дня відкриття спадщини.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24 вересня 2018 року залишено без задоволення позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Десята Київська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання спадкоємця із спадкодавцем однією сім'єю та визначення додаткового строку на прийняття спадщини.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі. В апеляційній скарзі посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначив про те , що суд першої інстанції при винесенні рішення помилково дійшов висновку про наявність розбіжностей в показах свідків в частині проживання позивача і померлої однією сім'єю. Суд не надав оцінку доказам проведення ОСОБА_7 численних медичних обстежень, на які останню супроводжували позивач та його дружина,та проходження ОСОБА_7 лікування за рахунок їх коштів. Вважає, що суд не надав оцінку наявному в матеріалах справи Акту б/н від 27 листопада 2014 року , вданого ЖЕД - 409, в якому зазначено, про те , що ОСОБА_3 з 2011 року по жовтень 2014 року постійно проживала разом з ОСОБА_7 та вели спільне господарство. Таким чином, позивач вважає, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги наведені докази та не встановив в повному обсязі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

До суду надійшов відзив від ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які просили апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення першої інстанції без змін. Вважають, що всі надані позивачем докази є неналежними та не доводять факт проживання позивача із померлою однією сім'єю.

В судовому засіданні ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити. Відповідач ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала і просила її задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6 та представник ОСОБА_4 - ОСОБА_9 проти доводів апеляційної скарги заперечували і просили рішення залишити без змін.

Третя особа - представник Десятої київської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, направив до суду листа, в якому просив розглядати справу у відсутність представника (т.2 а.с.249).

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_6 померла ОСОБА_7, після смерті якої відкрилась спадщина, до складу якої входила однокімнатна квартира АДРЕСА_1, яка належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпровською районною державною адміністрацією м.Києва 20 серпня 1999 року; акції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у кількості 298 одиниць відповідно до договору № 0036708 від 27 квітня 1994 року і приватизаційного платіжного доручення № 0036708 від 27 квітня 1994 року.

Із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 звернулись до Десятої київської державної контори у встановлений законом строк ОСОБА_11, як рідна сестра померлої, ОСОБА_6, ОСОБА_4, як рідні племінники померлої.

ОСОБА_11 заявою від 30 березня 2015 року, зареєстрованою державним нотаріусом Гребінківської державної нотаріальної контори Київської області в реєстрі за № 2-742, відмовилась від належної їй за законом частки спадкового майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_7, на користь ще однієї племінниці померлої ОСОБА_5

31 березня 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 звернулися до Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявами, в яких просили видати їм свідоцтво про право на спадщину за законом.

Постановою нотаріуса від 20 жовтня 2016 року ОСОБА_6 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої ОСОБА_7 з підстав відсутності документів, підтверджуючих родинні відносини ОСОБА_11 та ОСОБА_12 із померлою ОСОБА_7

Про відмову ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у видачі свідоцтва про прав власності на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 у зв'язку з відсутністю у матеріалах справи документів, що посвідчують факт родинних відносин, а також ненаданням правовстановлюючих документів, нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори також направлено на їх адресу лист від 25 травня 2015 року.

19 березня 2015 року з заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_7 до Десятої київської державної нотаріальної контори звернулась ОСОБА_3

Постановою нотаріуса від 10 квітня 2015 року ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю судового рішення про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем протягом п'яти років до дня смерті.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 26 лютого 2016 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м.Києві про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності в порядку спадкування - задоволено частково. Встановлено факт спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_7 з 2001 року до її смерті ІНФОРМАЦІЯ_6.

Зустрічний позов ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м.Києві, ОСОБА_11 про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності в порядку спадкування - задоволено частково. Встановлено факт, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 є племінниками ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_6. Встановлено факт, що ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_4, є рідною сестрою ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_6.

Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 4 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року, рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 26 лютого 2016 року в частині встановлення факту, що ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_4, є рідною сестрою ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 та в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м.Києві про встановлення факту проживання однією сім'єю, - скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м.Києві про встановлення факту проживання однією сім'єю - відмовлено.

19 травня 2017 року із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_7 до Десятої Київської державної нотаріальної контори звернувся ОСОБА_2

Постановою нотаріуса від 24 травня 2017 року ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю судового рішення про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем протягом п'яти років до дня смерті.

Крім того, судом установлено, що за даними довідки форми 3, виданої Комунальним концерном НТР «Комунального сервісу» № 2787 від 24 травня 2017 року, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_2.

За даними довідки № 3, виданої ЖЕК 1016 № 54-38-68, у квартирі АДРЕСА_1 по день смерті була зареєстрована ОСОБА_7

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог, а надані позивачем докази є суперечливими та недостатніми на підтвердження та доведення обґрунтованості заявлених позовних вимог в частині проживання ОСОБА_2 однією сім'єю з 2001 року з померлою ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_7 та наявності між ними взаємних прав і обов'язків. Оскільки позивачем не доведено наявність у нього права на спадкування після померлої ОСОБА_7, а вимоги про визнання поважними причини пропуску строку для прийняття спадщини та надання додаткового строку для подання позивачем відповідної заяви до нотаріальної контори є похідними, то в цій частині вимоги задоволенню не підлягають.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам та вимогам матеріального закону.

Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.ч.2, 4 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п.21 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч.2 ст.3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі ст.1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім'єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п'ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім'єю.

Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин,, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Належних та допустимих доказів на підтвердження факту проживання з ОСОБА_7 однією сім'єю позивачем, у передбаченому ст.ст.12, 81 ЦПК України порядку, суду не надано.

Доводи апеляційної скарги зводяться до викладення обставин справи та переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку, а тому підлягають відхиленню. Апеляційна скарга не містить посилань на докази, які б спростовували установлені судом обставини, що мають значення для вирішення спору.

Крім того, слід зазначити про те, що звертаючись до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім'єю, ОСОБА_3 посилалась на ті самі обставини в обґрунтування своїх вимог, що і ОСОБА_2 у цій справі.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 посилався на те, що він проживав однією сім'єю зі своєю колишньою дружиною ОСОБА_3 та ОСОБА_7 з 2001 року по день смерті останньої в квартирі АДРЕСА_1, вони разом з дружиною опікувалися та допомагали ОСОБА_7, вважаючи її членом своєї сім'ї, зокрема, допомагали в оформленні документів на отримання пенсії та субсидії, займалися побутовими питаннями, зробили за власні кошти в 2010 році ремонт в квартирі.

Звертаючись до суду у квітні 2015 року з позовом, ОСОБА_3 в обґрунтування своїх вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_7 посилалась на те, що вона в 2001 році переїхала проживати до ОСОБА_7 у квартиру АДРЕСА_1 у зв'язку з сімейними негараздами і проживала у вказаній квартирі до смерті ОСОБА_7 Вони проживали однією сім'єю, вели спільний побут і господарство, підтримували одна одну, вона допомагала ОСОБА_7 відновлювати паспорт, займалась збором необхідних документів для оформлення пенсії, субсидій, займалася всіма побутовими питаннями: установкою лічильників води, заміною електролічильників, поточним ремонтом, у 2010 році зробила за власний кошт в квартирі ОСОБА_7 ремонт.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд апеляційної інстанції виходив із того, що наявні в матеріалах справи докази, в своїй сукупності, не підтверджують факт ведення спільного господарства між ОСОБА_3 та ОСОБА_7, їх спільне проживання та наявність взаємних прав і обов'язків.

Отже, враховуючи, що як ОСОБА_2, так і ОСОБА_3 в обґрунтування своїх вимог посилались на одні і ті ж самі обставини, які доводили одними і тими же доказами, а саме медичними документами щодо стану здоров'я ОСОБА_7, дорученням ОСОБА_7 на уповноваження ОСОБА_3 оформити субсидії, розпискою ОСОБА_17 про отримання від ОСОБА_3 коштів за проведені ремонтні роботи в квартирі ОСОБА_7 тощо, яким апеляційний суд в своєму рішенні від 4 серпня 2016 року надав належну правову оцінку і дійшов висновку про недоведеність ОСОБА_3 її вимог, суд першої інстанції у цій справі дійшов обґрунтованого висновку про те, що ці докази не підтверджують факт проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_7 однією сім'єю, ведення позивачем зі спадкодавцем спільного господарства, наявності у них спільних прав та обов'язків.

Крім того, суд першої інстанції цілком обґрунтовано не взяв до уваги, як доказ постійного проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_7 у період часу з 2001 року по день смерті останньої, акт складений 31 травня 2017 року майстром технічної дільниці ОСОБА_18, оскільки цей акт підписаний особою, якій обставини зазначені в акті не могли бути відомі.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги акт від 27 листопада 2014 року, складений майстром технічної дільниці № 7 ОСОБА_19, про те, що ОСОБА_3 з 2001 року по жовтень 2014 року постійно проживала разом з ОСОБА_7 в квартирі АДРЕСА_1 та вели спільне господарство, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки цей акт немає будь-якого відношення до позовних вимог ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що ОСОБА_7, маючи маленьку пенсію, не могла дозволити собі проведення кошторисних операцій у клініці «Ексімер», а тому операція була проведена за рахунок позивача та його родини, що дає підстави для висновку про існування між ОСОБА_7, позивачем та його родиною стосунків, заснованих на турботі одне про одного, на що суд першої інстанції уваги не звернув, також не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки така обставина не засвідчує реальність сімейних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_7.

Розглядаючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав м належну оцінку згідно зі ст.ст.76-81 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

З урахуванням викладеного та керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 28 січня 2019 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус