Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 654/5481/13-ц

провадження № 61-29542св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивачі за первісним позовом: ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

третя особа - ОСОБА_7 ,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_6 ,

відповідачі за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Апеляційного суду Херсонської області від 03 жовтня 2017 року в складі колегії суддів: Орловської Н. В., Кутурланової О. В., Майданіка В. В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - ОСОБА_7 , про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним та зобов`язання повернути земельну ділянку із незаконного володіння та зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочину удаваним, визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2013 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 і ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним та зобов`язання повернути земельну ділянку із незаконного володіння.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на праві власності належала вказана земельна ділянка і позивачі прийняли спадщину, яка відкрилася після його смерті. Під час оформлення спадщини їм стало відомо, що на підставі виданої померлим при житті генеральної довіреності на право розпорядження вказаною земельною ділянкою, остання за оспорюваним договором купівлі-продажу після смерті ОСОБА_8 від імені померлого була продана ОСОБА_5 . Відповідно до частини шостої статті 248 ЦК України довіреність втрачає чинність зі смертю довірителя, а тому оспорюваний договір в силу статті 203, 215 ЦК України є недійсним, а відповідач зобов`язаний на підставі статті 216 ЦК України повернути все одержане за недійсним договором майно.

Позивач за первісним позовом просив визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2 га, кадастровий номер :02:060:0016, розташованої в АДРЕСА_1 /1:2 від 27 вересня 2012 року № 1511, посвідчений приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Корнієвською Н. В. та зобов`язати відповідача ОСОБА_5 повернути їм вказану земельну ділянку.

У лютому 2017 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним, визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Зустрічний позов мотивований тим, що 10 лютого 2011 року ОСОБА_6 позичив ОСОБА_8 100 000,00 дол. США строком на 1 рік, про що останнім була надана письмова розписка, в якій в якості гарантії виконання боргових зобов`язань ОСОБА_8 вказав про намір передати у заставу вказану земельну ділянку, про що зазначено у самій розписці. Оскільки у встановлений строк ОСОБА_8 не зміг повернути борг, він розрахувався з ним вказаною земельною ділянкою, в рахунок погашення боргу за договором позики, видавши йому генеральну довіреність від 10 лютого 2012 року на право розпорядження вказаною земельною ділянкою на власний розсуд, яка посвідчена нотаріально. Таким чином, між ним та ОСОБА_8 склалися правовідносини з купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, які було оформлені розпискою про отримання у борг суми коштів та генеральною довіреністю на право розпорядження вказаною земельною ділянкою, які є удаваними, укладеними сторонами з метою приховати дійсний договір, а саме договір купівлі-продажу. В подальшому, діючи як власник вказаної земельної ділянки, на підставі зазначеної генеральної довіреності, 27 вересня 2012 року він продав вказану земельну ділянку ОСОБА_5 .

Позивач за зустрічним позовом просив визнати удаваним правочин щодо представництва на підставі довіреності від 10 лютого 2012 року, виданої ОСОБА_8 , на управління, користування та розпорядження земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_1 , площею 0,2000 га, застосувавши до правовідносин сторін правила, що регулюють правовідносини купівлі-продажу, визнати дійсним договір купівлі-продажу від 27 вересня 2012 року вказаної земельної ділянки.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 03 серпня 2017 року у задоволенні первісного позову про визнання договору недійсним та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено частково, визнано удаваним правочин щодо представництва (доручення) на підставі довіреності від 10 лютого 2012 року, виданою ОСОБА_8 на управління, користування та розпорядження земельною ділянкою площею 0,2000 га, розташованою по АДРЕСА_1 , застосувавши до правовідносин сторін правила, що регулюють правовідносини купівлі-продажу. У задоволенні решти вимог за зустрічним позовом відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що відмовляючи у задоволенні первісного позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки суд виходив із того, що власник предмета продажу ОСОБА_8 , за життя, укладаючи доручення від 10 лютого 2012 року передав всі свої права на це майно ОСОБА_6 , а тому спірна земельна ділянка не входить до складу спадщини, а тому спадкоємці не набули права спадкування після смерті ОСОБА_8 , що є підставою для відмови у задоволенні їх вимог про витребування майна і визнання недійсним оспореного договору. Крім того, задовольняючи зустрічний позов та визнаючи удаваним правочин щодо представництва (довіреність) від 10 лютого 2012 року, суд вважав, що власник всі права без обмежень передав повіреному ОСОБА_6 , тому останній мав можливість розпорядитись земельною ділянкою на власний розсуд.

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 03 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 і ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 03 серпня 2017 року в частині відмови у задоволені первісного позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , діючої в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа ОСОБА_7 , про визнання договору недійсним та у частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_6 про визнання правочину удаваним скасовано і ухвалено нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , діючої в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа ОСОБА_7 , про визнання договору недійсним задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 27 вересня 2012 року, земельної ділянки, кадастровий номер :02:060:0016, який укладений між ОСОБА_6 , діючого за дорученням ОСОБА_8, та ОСОБА_5 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 і ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочину удаваним відмовлено.

В решті рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції вказаних фактичних обставин не врахував, неправильно застосував норми матеріального права, а тому дійшов помилкового висновку про те, що спірна земельна ділянка, належна спадкодавцеві, не входить до спадкового майна, а ОСОБА_6 правомірно діяв за дорученням від 10 лютого 2012 року і після смерті спадкодавця при укладанні договору купівлі-продажу 27 вересня 2012 року. Також помилковим є висновок суду щодо відмови у визнанні недійсним зазначеного договору, оскільки спадкоємці в установленому порядку прийняли спадщину, до складу якої входить спірна земельна ділянка, а тому позивачі з часу відкриття спадщини, після смерті спадкодавця ОСОБА_8 16 вересня 2012 року, набули право володіння і користування цією частиною спадкового майна. Неприйнятними є посилання суду на ту обставину, що представник ОСОБА_6 набув право розпоряджатись на власний розсуд спірним майном з підстав, що виникли у зв`язку із позиковими зобов`язаннями ОСОБА_8 , який видав розписку від 10 лютого 2011 року, якою в забезпечення повернення боргу 100 000,00 дол. США, передав у заставу ОСОБА_6 спірну земельну ділянку. Жодна із сторін вимог про витребування спірної земельної ділянки у її останнього набувача ОСОБА_7 , не заявляла, та за своїм процесуальним статусом третьої особи у справі, що розглядається, на неї не може бути поширені обов`язки відповідача у спірних правовідносинах, виходячи із обсягу заявлених позивачами вимог, а тому підстави для витребування земельної ділянки у ОСОБА_5 відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_7 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційної інстанції скасувати і залишити в силі рішення першої інстанції.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі № 654/5481/13-ц, витребувано її з Голопристанського районного суду Херсонської області.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.

03 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що довіреність була видана саме на розпорядження конкретним нерухомим майном - земельною ділянкою під кадастровим номером :02:060:0016, що певним чином доводить волю довірителя на фактичне припинення свого права власності відносно вказаного об`єкта нерухомого майна.

У касаційній скарзі зазначається, що про місце і час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_7 не була повідомлена належним чином, а тому була позбавлена можливості дати пояснення по суті та скористатися іншими правами передбаченими ЦПК України.

Доводи інших учасників справи

У грудні 2017 року представник позивачів надіслав відзив на касаційну скаргу, у якому зазначає, що позиція стосовно довіреності, якою надано право розпорядження спірною земельною ділянкою ОСОБА_6 та надано усі права на неї в рахунок виконання своїх грошових зобов`язань є надуманою та не підтверджується належними доказами по справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку від 12 листопада 2007 року серії ЯД № 742662 власником земельної ділянки площею 0,2 га, кадастровий номер :02:060:0016, розташованої в АДРЕСА_1/1:2 був ОСОБА_8 (т. 1 а. с. 37).

10 лютого 2011 року ОСОБА_8 позичив у ОСОБА_6 100 000,00 дол. США терміном на один рік, про що ОСОБА_8 та ОСОБА_6 склали відповідну письмову розписку (т. 1 а.с. 59).

10 лютого 2012 року ОСОБА_8 уповноважив ОСОБА_6 управляти, користуватися та розпоряджатися належною йому земельною ділянкою площею 0,2 га, кадастровий номер :02:060:0016, розташованою в АДРЕСА_1/1 : 2 , про що видав довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчиковим І. В., зареєстрована в реєстрі за № 169 (т. 1 а.с. 45-51). Повноваження ОСОБА_6 у вказаній довіреності жодним чином не обмежені і ОСОБА_6 мав можливість розпорядитися вказаною земельною ділянкою будь-яким передбаченим законом способом на власний розсуд.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер (т. 1 а.с. 13) і після його смерті відкрилася спадщина, яку прийняли його діти - позивачі по справі (т. 1 а.с.17).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як передбачено частиною четвертою статті 10 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судами першої і апеляційної інстанцій) суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з статтею 57 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судами першої і апеляційної інстанцій) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судами першої і апеляційної інстанцій) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

За змістом першої, третьої та п`ятої частин статті 74 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи апеляційним судом) судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов`язковою. Судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи апеляційним судом) судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

Відповідно до пункту 99 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, повідомлення про надходження електронних поштових переказів, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень (крім зазначених в абзаці четвертому пункту 93 цих Правил), поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім`ї за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв`язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками.

Рекомендоване повідомлення про вручення повістки про виклик до суду направлено апеляційним судом 14 вересня 2017 року за адресою: а/с № 66, м. Херсон, 73000, яке повернулось до апеляційного суду з відміткою що термін зберігання листа закінчився, а отжерекомендований лист ОСОБА_7 не отримала.

Таким чином, за належною адресою про час та місце розгляду справи в апеляційному суді ОСОБА_7 не повідомлено.

Неналежне повідомлення ОСОБА_7 про дату, час та місце розгляду справи судом апеляційної інстанції позбавило її можливості дати пояснення по суті справи та доводити перед судом переконливість своїх доводів та заперечень.

Подібні висновки Велика Палата Верховного Суду зробила, зокрема в постанові від 12 грудня 2018 року в справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18) у якій зазначає, що приписи ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування про час і місце розгляду справи. Окрім того, повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду.

Указані порушення процесуального закону судом апеляційної інстанції призвели до ухвалення рішення без врахування в повній мірі доводів та заперечень ОСОБА_7 , що не відповідає вимогам статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду апеляційної скарги) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд, а також порушенням ЦПК України у якому зазначається, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду справи.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Крім того, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Публічний характер судового розгляду є істотним елементом права на справедливий суд, а відкритість процесу, як правило, включає право особи бути заслуханою в суді.

Однак, ухвалюючи рішення в справі, суд апеляційної інстанції зазначені вимоги законодавства до уваги не взяв, розглянувши справу за відсутності ОСОБА_7 , щодо якої відсутні докази належного повідомлення про час та місце розгляду справи, апеляційний суд причини неявки в судове засідання не з`ясував, порушив конституційне право ОСОБА_7 на участь у судовому розгляді, не забезпечив їй можливості надати суду докази та навести доводи, чим порушив вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд.

Апеляційний суд не звернув уваги на те, що конституційне право на участь у судовому розгляді, бути належним чином повідомленим про дату судового розгляду не може бути формальним, це є порушенням зазначених вимог законодавства та підставою для безумовного скасування судового рішення з направленням справи на новий розгляд.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалене з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 5 частини першої, частини четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування рішення з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Херсонської області від 03 жовтня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська