ПОСТАНОВА

Іменем України

16 січня 2019 року м. Кропивницький

справа № 383/960/17

провадження № 22-ц/4809/127/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючий - Дьомич Л.М. (суддя доповідач),

судді - Єгорова С.М.; Кіселик С.А.

за участю секретаря: Кравченко Я.С.

учасники справи: позивач - ОСОБА_1, представник - адвокат ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3;

відповідач - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 10 вересня 2018 року у складі судді: Адаменко І.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання угоди дійсною та визнання права власності на житловий будинок,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про:

- визнання дійсною угоду, укладену 28 липня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про продаж домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1;

- визнання за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1.

В обґрунтування вимог зазначила, що ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, набув у власність домоволодіння по АДРЕСА_1.

У липні 2003 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 домовилися про продаж їй вищевказаного будинку.

У зв?язку з чим, 28 липня 2003 року уклали угоду про передачу завдатку у рахунок купівлі-продажу нерухомості, вартістю 5 300,00 грн. Вказана угода посвідчена державним нотаріусом Бобринецької державної нотаріальної контори ОСОБА_6

Завдаток передано продавцеві в присутності нотаріуса.

За проханням продавця, ціну продажу в нотаріально посвідченій угоді зазначено 5 300,00 грн. Але фактично будинок продано за 8 300,00 грн.

25 серпня 2003 року позивач в присутності свідків передала ОСОБА_3 2 000,00 грн. в рахунок сплати вартості будинку, що підтверджується відповідною розпискою.

А 12 вересня 2003 року передала йому за розпискою ще 5 300,00 грн. В якій ОСОБА_5 зазначив, що одержав виплату за будинок по АДРЕСА_1 в розмірі 5 300,00 грн. У зв?язку з чим, передає ОСОБА_1 всі документи на домоволодіння і зобов'язується до 12 жовтня 2003 року оформити договір у нотаріальній конторі. Також вказав, що одержав всю суму вартості будинку, претензій до покупця немає.

Після отримання коштів ОСОБА_3 постійно обіцяв нотаріально оформити договір купівлі-продажу. Наприкінці вересня 2003 року звільнив будинок, передавши покупцю ключі від домоволодіння та книжки по комунальним послугам. Так як будинок потребував капітального ремонту, позивач не змогла одразу переїхати та вселитися.

9 квітня 2004 року ОСОБА_3 зареєстрував її у будинку з сином ОСОБА_8, а 25 лютого 2005 року також й сина ОСОБА_9, сам знявся з реєстраційного обліку та виїхав з міста.

З жовтня 2003 року по червень 2017 року вона володіла спірним домоволодінням, виплачувала всі необхідні платежі, зробила ремонт та проживала в ньому разом зі своєю родиною.

Влітку 2017 року до неї звернулися відповідачі повідомивши, що власник будинку ОСОБА_5 помер, а вони є його спадкоємцями, у зв'язку з чим їй необхідно звільнити домоволодіння.

Проте, будинок не може бути спадковим майном, тому що у 2003 році вийшов з володіння власника ОСОБА_5, був укладений договір купівлі-продажу, умови якого виконані.

Згідно ч. 2 ст. 47 ЦК України в редакції 1963 року, яка діяла на момент укладення угоди, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що вимагає нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд вправі на вимогу сторони, що виконала угоду, визнати її дійсною. У цьому випадку наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

ОСОБА_1 виконано всі умови угоди, вона неодноразово намагалася змусити продавця нотаріально оформити правочин. Однак він постійно ухилявся від виконання своїх зобов'язань. Умови договору виконав частково.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 10 вересня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по АДРЕСА_1, укладеного 28 липня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 дійсним.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1.

Відмовлено в задоволенні вимог до ОСОБА_4.

Рішення суду мотивовано тим, що уклавши з ОСОБА_1 угоду завдатку у письмовій, нотаріально посвідченій формі, ОСОБА_5 тим самим підтвердив наявність фактично укладеного договору купівлі-продажу спірного житлового будинку. За умовами якого сторони домовилися щодо усіх істотних умов, відбулось повне виконання правочину, проте продавець ухилився від його нотаріального посвідчення, чим обмежив право позивача. ОСОБА_4 спадщину після смерті батька не прийняла, тому спірним правочином не порушуються її права та інтереси.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову. Зазначає, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення не повно з'ясував обставини, що мають істотне значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права. Встановлюючи факт ухилення ОСОБА_5 від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу спірного будинку, суд послався лише на пояснення позивача про те, що продавець виїхав з міста Бобринець в невідомому напрямку, а в квітні 2004 року, коли зустрівся з позивачем повідомив, що втратив паспорт без якого оформити договір неможливо. ОСОБА_1 не надала жодного належного та допустимого доказу ухилення ОСОБА_5 від нотаріального посвідчення договору, що виключає можливість визнання правочину дійсним. Оскільки договір купівлі-продажу будинку в установленому законом порядку між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено не було, передані позивачем кошти є авансом і не можуть свідчити про фактичне укладання правочину, а підтверджують лише намір покупця придбати будинок в майбутньому. Укладений договір завдатку за своєю суттю є договором про наміри. Судом не перевірялась належність спірного будинку, не робилися витяги з державного реєстру. Згідно свідоцтва про право на спадщину від 08.05.2018 р. ОСОБА_3, як спадкоємець першої черги, успадкував після батька спірний житловий будинок. Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08.05.2018 р. Свідоцтво про право на спадщину позивачем не оспорено та в судовому порядку не визнано недійсним.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги ОСОБА_2, яка представляє інтереси ОСОБА_1 подано відзив. Зазначено, що при ухваленні рішення суд керувався ч. 2 ст. 47 ЦК України 1963 року, яка прямо передбачає умови за яких угода повинна бути визнана дійсною. Судом встановлено, що сторонами виконано всі умови договору, внесені на підставі нотаріально посвідченої угоди грошові кошти в розмірі 1 300, 00 грн. були завдатком, а не авансом. Посилання відповідача на ст. ст. 153, 224 ЦК України 1963 року є безпідставними. Між сторонами в потрібній і належній формі досягнуто згоди по всіх умовах договору, про що свідчить укладена між ними нотаріально посвідчена угода від 28 липня 2003 року. З 2005 року до дня смерті ОСОБА_5 проживав у с. Івано-Благодатне Кіровоградського району. Відповідач не вказав якою саме частиною ст. 47 ЦК 1963 року необхідно керуватися при розгляді даного спору, тоді як вони є взаємовиключні. Угода завдатку ніким не оспорювалась на протязі 15-ти років. Також не відповідають дійсності твердження відповідача, що судом не перевірено належність спірного домоволодіння. В ході розгляду справи судом витребувано спадкову справу, яка була предметом дослідження. Під час отримання свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_3 ввів нотаріуса в оману, повідомивши про те, що на вказане домоволодіння не претендують інші особи. Крім того, із заявою про прийняття спадщини відповідач звернувся після спливу 6-ти років після смерті батька.

Апеляційне провадження відкрито 29 жовтня 2018 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, пояснення ОСОБА_3 та ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, за наступного.

Судом встановлено такі обставини:

Згідно договору дарування від 27 вересня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Бобринецького районного нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим № 3592, ОСОБА_5 належав житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 в м. Бобринець (т. 1 а.с.13;97).

28 липня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено угоду завдатку, посвідчену державним нотаріусом Бобринецької державної нотаріальної контори ОСОБА_6 за реєстровим № 1172. Згідно умов якої, ОСОБА_1 видала ОСОБА_5 завдаток у сумі 1 300,00 грн., у рахунок належних з неї 5 300,00 грн., за договором купівлі-продажу будинку, що знаходиться в м. Бобринець по АДРЕСА_1, належного ОСОБА_5 на праві власності. При цьому ОСОБА_5 зобов'язувався у випадку невиконання договору (відмови від укладання договору купівлі-продажу жилого будинку) сплатити ОСОБА_1 2 600,00 грн. (подвійну суму завдатку). Також угодою передбачено, що у разі невиконання договору з вини покупця завдаток в сумі 1 300,00 грн. залишається у ОСОБА_5 (т. 1 а.с.96).

Згідно складеної ОСОБА_5 розписки, останній отримав у ОСОБА_1, в присутності свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, завдаток за будинок у в сумі 1 000,00 грн. (т. 1 а.с.76).

25 серпня 2003 року ОСОБА_5 складено розписку про отримання від ОСОБА_1 2 600,00 грн. за проданий будинок, з зазначенням, що претензій немає (т. 1 а.с.74).

Також, 12 вересня 2003 року ОСОБА_5 складено розписку, згідно якої він отримав від ОСОБА_1, у присутності свідків ОСОБА_13, ОСОБА_7, ОСОБА_11, виплату за будинок по АДРЕСА_1 в сумі 5300,00 грн. та віддав позивачу документи на будинок. При цьому, зобов'язувався до 12 жовтня 2003 року переоформити будинок в нотаріальному порядку на ОСОБА_1, вказавши, що всю суму вартості будинку отримав і претензій до покупця немає (т. 1 а.с.75).

Факт складання (підписання) вказаних розписок ОСОБА_5 підтверджується висновком експерта, за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 23 травня 2018 року №1517/1518/18-27 (т. 1 а.с.140-148).

Згідно довідки від 20 листопада 2017 року секретаря виконкому Бобринецької міської ради, ОСОБА_1 та її син ОСОБА_14 мешкають по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 14).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 (т. 1 а.с. 193 на звороті).

Після його смерті відкрилась спадщина, спадкоємцями є його діти, відповідачі по даній справі.

Заочним рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 21 лютого 2018 року ОСОБА_3 визначений додатковий строк для прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті батька (т. 1 а.с. 196-1997).

3 квітня 2018 року приватним нотаріусом Бобринецького районного нотаріального округу ОСОБА_15 заведено спадкову справу до майна померлого ОСОБА_5 (т. 1 а.с.192-208). Згідно якої із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_5 звернувся син спадкодавця ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 193).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Спірні правовідносини між сторонами виникли до 1 січня 2004 року, тому для вирішення даного спору підлягають застосуванню положення ЦК УРСР 1963 року.

Згідно ст. 4 ЦК УРСР 1963 року цивільні права та обов'язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ч.1 ст. 45, ч. 1 ст.47 ЦК УРСР 1963 року недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

В порядку ст. 81 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Загальними положеннями ЦПК України передбачено обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду щодо наявності правових підстав для визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання за позивачем права власності на житловий будинок, за наступного.

Згідно ст. 44 ЦК УРСР (1963 року), яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, у письмовій формі повинні укладатися угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців та інші угоди, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнанні такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди (ст. ст. 153, 154 ЦК УРСР (1963 року)).

Коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми.

Стаття 227 ЦК УРСР (1963 року) передбачала, що договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально засвідчений.

За ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР (1963 року) якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що вимагає нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі на вимогу сторони, що виконала угоду, визнати її дійсною. У цьому випадку наступне нотаріальне оформлення угоди не потрібно.

Тобто, дана норма права звільняє сторону від нотаріального посвідчення правочину, в разі недобросовісного виконання іншою стороною його умов.

В такому випадку право власності у особи виникає за наслідками укладеної угоди, яка по закону має бути укладена у письмовій формі.

Визнання в судовому порядку правочину дійсним без його нотаріального посвідчення можливо у разі: якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, така домовленість підтверджується письмовим доказом, відбулося повне або часткове виконання договору, одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення.

На підтвердження укладеного договору купівлі-продажу житлового будинку, позивачем надано нотаріально посвідчену угоду від 28 липня 2003 року. Згідно якої ОСОБА_1 видала ОСОБА_5 завдаток в сумі 1 300, 00 грн. у рахунок належних із неї 5 300,00 грн. за договором купівлі-продажу будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 в м. Бобринець. А також розписки про отримання ОСОБА_5 завдатку в розмірі 1 000,00 грн., 2 600,00 грн. та 5 300,00 грн. (т. 1 а.с.7; 10-12).

Разом з тим, зазначену угоду (отримання завдатку) неможливо автоматично прирівняти до договору купівлі-продажу.

Визнання правочину дійсним на підставі ч. 2 ст. 47 УРСР (1963 року) може мати місце лише за наявності зобов?язання, яке в даному випадку повинно випливати з укладеного у письмовій формі договору купівлі-продажу.

Недодержання простої письмової форми угоди, що вимагається законом є правовою підставою для відмови у визнанні в судовому прядку такої угоди дійсною. Адже виконання зобов?язання слідує після його виникнення, тобто укладення у встановленому законом порядку правочину та не може передувати його укладенню.

Матеріалами справи підтверджено, що між сторонами є нотаріально посвідчена угода завдатку, договір купівлі-продажу в письмовій формі не укладався. А відтак не можна вважати, що укладаючи вищевказану угоду сторони досягли всих істотних умов договору. Зазначення в угоді завдатку предмету майбутнього продажу та визначення його ціни, судом не може розцінюватися як досягнення всіх істотних умов купівлі-продажу. Оскільки ОСОБА_1, як в позовній заяві, так і в судах першої та апеляційної інстанції, зазначала, що в дійсності ціна продажу будинку становила 8 300,00 грн.

Тобто, визначена в угоді від 28.07.2003 р. вартість будинку в сумі 5 300,00 грн. не відповідала дійсній вартості продажу. В поясненнях та в позові сторона зазначає вартість купівлі-продажу будинку 8300,00 грн., в договорі завдатку зазначена ціна 5 300 грн., з наданих розписок про розрахунок виходить наступна оплата 25.08.2003 року - 2600,00 грн., 1000,00 грн. розписка без дати (а.с.11,76), за договором завдатку 1300,00 грн. та розписка від 12.08.2003 року про отримання виплати за будинок в розмірі 5300,00 грн. (а.с.75). Як вказала в суді ОСОБА_1 власник ОСОБА_5 приховував кошти від своєї матері, а тому не зазначав дійсну вартість купівлі-продажу. Але з наданих доказів, неможливо встановити сплату коштів покупцем ні в сумі 5 300,00 грн., ні в сумі 8 300,00 грн.

Факт отримання власником будинку коштів, складання ним відповідних розписок, а також факт реєстрації позивача разом з родиною у спірному будинку, не є достатньою правовою підставою для визнання за ОСОБА_1 права власності на домоволодіння. Оскільки вказані обставини не підтверджують дотримання сторонами положень ст. 153 УРСР (1963 року) щодо досягнення в потрібній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Більш того, протягом розгляду даної справи в суді першої інстанції, відповідач ОСОБА_3 набув у власність спірний будинок, отримавши 8 травня 2018 року свідоцтво про право на спадщину за законом після батька ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 205, т. 2 а.с. 6). Про що сторонам стало відомо протягом провадження по даній справі.

Судовим рішенням від 21 лютого 2018 року відповідачу визначено додатковий строк для прийняття спадщини, з позовом по спадковій справі він звернувся в суд до відкриття провадження у даній справі (21.11.2017р.). Інформація про намір відповідача прийняти спадщину, в яку входить спірний будинок, та про прийняття спадщини була відома суду на момент ухвалення оскаржуваного рішення, про неї зазначалося стороною відповідача, а також в матеріалах справи міститься копія спадкової справи, заведеної до майна померлого ОСОБА_5

Підстави заявлених позовних вимог ОСОБА_1 не пов'язані з набуттям відповідачем у власність спірного будинку. Заявлені вимоги про визнання права власності виникали з підстав, які не обумовлювали законність набуття у власність спірного будинку ОСОБА_3 і не заперечується таке право.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Свідоцтво про право на спадщину, за яким ОСОБА_3 набув право власності на спірний об?єкт нерухомості позивачем не оспорено.

Враховуючи вищевказані обставини та положення закону позовні вимоги ОСОБА_1 не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, призводить до скасування судового рішення в частинні задоволення позовних вимог з ухваленням нового, в порядку ст. 376 ЦПК України, за яким в задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 перегляду не підлягає. Оскільки після смерті ОСОБА_5 вона спадщину не прийняла, спірні правовідносини не порушують інтересів даної сторони, судове рішення в цій частині не оскаржуються.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволеного розміру.

Тому, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 920,00 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 10 вересня 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання угоди дійсною та визнання права власності на житловий будинок скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання угоди дійсною та визнання права власності на житловий будинок - відмовити.

Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 10 вересня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання угоди дійсною та визнання права власності на житловий будинок - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків - НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків - НОМЕР_2) судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги в розмірі 1 920,00 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 28 січня 2019 року.

Головуючий суддя:

Судді: