КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа 376/2801/17

12 грудня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами позивачки ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 16 липня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Клочко В.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Сквирського районного нотаріального округу Климчук Лариса Павлівна про визнання договорів недійсними та скасування державної реєстрації та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Сквирського районного нотаріального округу Климчук Лариса Павлівна про визнання права власності на 2/3 частини земельної ділянки та здійснення державної реєстрації права власності на 2/3 частини земельної ділянки, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Сквирського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Сквирського районного нотаріального округу Климчук Лариса Павлівна про визнання договорів недійсними та скасування державної реєстрації.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 26.12.2003 року Першою Білоцерківською державною нотаріальною конторою, спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в рівних частинах є : дружина - ОСОБА_3 , неповнолітня дочка ОСОБА_1 , малолітня ОСОБА_4 і до складу спадщини входить житловий будинок за АДРЕСА_1 .

Рішенням Шамраївської сільської ради Сквирського району Київської області від 20.09.2007 року у спільну сумісну власність ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 була передана земельна ділянка площею 0,25 га по АДРЕСА_1 та виготовлено відповідний Державний акт на право власності на земельну ділянку.

З початку 2016 року у неї з відповідачами по справі виникли неприязні відносини.

Весною 2017 року відповідачі пропонували їй продати спірний житловий будинок, але вона відмовилась.

В подальшому вона довідалась, що 2/3 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 були подаровані відповідачами ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 17.07.2017 року.

Вважала, що вказаний договір дарування є удаваним правочином, насправді відповідачі уклали з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу 2/3 частин зазначеного житлового будинку, оскільки обдарований їй не знайомий, є сторонньою для їх сім`ї особою, тривалий час на сайті ОЛХ було оголошення про продаж спірного житлового будинку, після укладання спірного договору купівлі продажу відповідач ОСОБА_4 придбала квартиру в м. Києві.

Враховуючи вищевикладене, просила суд:

визнати недійсним договір дарування частки в праві власності на житловий будинок від 17.07.2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 519, посвідчений приватним нотаріусом Сквирського нотаріального округу Климчук Л.П., згідно якого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подарували ОСОБА_2 2/3 частини житлового будинку за АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним договір, який сторони насправді вчинили, а саме договір купівлі- продажу часток у праві спільної часткової власності - 2/3 частин житлового будинку за АДРЕСА_1 ;

скасувати державну реєстрацію договору дарування частки в праві власності на житловий будинок від 17.07.2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 519 посвідченого приватним нотаріусом Сквирського нотаріального округу Климчук Л.П., згідно якого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подарували ОСОБА_2 2/3 частини житлового будинку за АДРЕСА_1 .

26.03.2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про збільшення позовних вимог, посилалась на те, що після отримання відзиву відповідачів на її позовну заяву, їй стало відомо, що між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений також договір дарування 2/3 частини земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 17.07.2017 року. Зазначає, що відповідачі не могли укласти вказаний договір дарування, оскільки земельна ділянка, на якій розташований спірний житловий будинок, з кадастровим номером :01:056:0009, розміром 0,25га перебувала у спільній сумісній власності її та відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , частки кожного співвласника виділені не були. А тому відповідачі, в порушенні вимог ст. 369 ЦК України, без її згоди вчинили правочин щодо розпорядження спільним майном. З`ясовуючи обставини укладення оспорюваного договору дарування 2/3 часток земельної ділянки, вона дізналась, що відповідачі без її згоди, підробивши її підпис в поданій до сільської ради заяві, змінили статус спірної земельної ділянки із спільної сумісної власності на спільну часткову власність на підставі рішення Шамраївської сільської ради Сквирського району Київської області від 15.07.2016 року № 12-08-У11 про внесення змін в додаток № 3 рішення № 5-12-05 від 20.09.2007 року. Згідно вказаного рішення в додаток № 3 рішення № 5-12-05 від 20.09.2007 року внесено зміни, замінено слова в назві цього додатку " право спільної сумісної власності" замінено на слова " право спільної часткової власності по 1/3 частці кожному. Дізнавшись про таке порушення її права, вона звернулась до суду з адміністративним позовом про скасування рішення Шамраївської сільської ради Сквирського району Київської області від 15.07.2016 року № 12-08-У11 про внесення змін в додаток № 3 рішення № 5-12-05 від 20.09.2007 року . Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 26.01.2018 року її адміністративний позов було задоволено. Рішення Шамраївської сільської ради Сквирського району Київської області від 15.07.2016 року № 12-08-У11 скасовано, а тому оспорюваний нею договір дарування часток земельної ділянки укладений з порушенням вимог закону та підлягає визнанню недійсним. Крім того, зазначала, що вважає зазначений договір дарування 2/3 часток земельної ділянки удаваним правочином, так як сторони цього правочину фактично уклали договір купівлі-продажу.

Враховуючи зазначене, просила суд:

визнати недійсним договір дарування частки в праві власності на земельну ділянку від 17.07.2017 року, зареєстрований в реєстрі за номером 520, посвідчений приватним нотаріусом Сквирського нотаріального округу Климчук Л.П., згідно якого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подарували ОСОБА_2 2/3 частки у праві спільної часткової власності на земельну ділянку за АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним договір, який сторони насправді вчинили, а саме договір купівлі-продажу часток в праві власності - 2/3 частин земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , укладений 17.07.2017 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ;

скасувати державну реєстрацію договору дарування частки в праві власності на земельну ділянку від 17.07.2017 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 520, посвідченого приватним нотаріусом Сквирського нотаріального округу Климчук Л.П., згідно якого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подарували ОСОБА_2 2/3 частки у праві спільної часткової власності на земельну ділянку за АДРЕСА_1 .

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Сквирського районного суду Київської області із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Сквирського районного нотаріального округу Климчук Лариса Павлівна про визнання права власності на 2/3 частини земельної ділянки та здійснення державної реєстрації його права власності на 2/3 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Зустрічні позовні вимоги мотивував тим, що рішенням Сквирського районного суду Київської області від 26 січня 2018 року у справі №376/2802/17 скасовано рішення Шамраївської сільської ради від 15.07.2016 року №12-08-VII про внесення змін в додаток №3 рішення №5-12-05 Шамраївської сільської ради від 20.09.2007 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого селянського господарства 29 громадянам».

Скасованим рішенням Шамраївської сільської ради Сквирського району Київської області від 15.07.2016 року № 12-08-У11 " Про внесення змін в додаток № 3 рішення № 5-12-06 Шамраївської сільської ради Сквирського району Київської області від 20.09.2007 року було змінено статус спірної земельної ділянки із спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на спільну часткову власність - по 1/3 частині кожному співвласнику і саме вказане рішення сільської ради було правовою підставою для укладення між ним та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 договору дарування 2/3 часток в праві власності на земельну ділянку від 17.07.2017 року.

Враховуючи викладене та з посиланням на ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України просив суд:

визнати за ним право власності на 2/3 частини земельної ділянки розміром 0,25 га за АДРЕСА_1 ;

здійснити державну реєстрацію його права власності на вказану земельну ділянку.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 16 липня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Сквирського районного нотаріального округу Климчук Лариса Павлівна про визнання договорів недійсними та скасування державної реєстрації, відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Сквирського районного нотаріального округу Климчук Лариса Павлівна, про визнання права власності на 2/3 частини земельної ділянки та здійснення державної реєстрації права власності на 2/3 частини земельної ділянки, відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 04 вересня 2019 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Сквирського районного суду Київської області від 16 липня 2019 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що висновок суду першої інстанції про недоведеність недійсності правочинів з підстав ст. 235 ЦК України не відповідає наданим суду та дослідженим в судовому засіданні доказам. Даний висновок суду спростовується роздруківкою оголошення з сайту ОЛХ , придбанням ОСОБА_4 квартири в м. Києві, а також аудіо записом її розмови з ОСОБА_2 , під час якої останнім визнано факт, що спірне майно було ним куплено, а не отримано в подарунок. Вказаним доказам судом не надано жодної оцінки. Також районним судом проігноровано той факт, що спірна земельна ділянка на момент дарування її частки перебувала у спільній сумісній власності, а не у спільній частковій, тому ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мали отримати її нотаріально посвідчену згоду на укладення спірного правочину, проте такої згоди вони не отримали.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині вирішення його зустрічного позову, 10 вересня 2019 року ОСОБА_2 надіслав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Сквирського районного суду Київської області від 16 липня 2019 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення його зустрічного позову в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що висновки суду першої інстанції про те, що його майнові права на 2/3 частини земельної ділянки ніким не оспорюються, не відповідають фактичним обставинам справи. Зазначив, що він, маючи не скасовані правовстановлюючі документи на земельну ділянку, подав даний позов для додаткового підтвердження набуття ним права власності на земельну ділянку не з підстав укладення договору, а з підстав, встановлених ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України. За таких обставин, відмовивши в задоволенні зустрічного позову про визнання за ним права власності на земельну ділянку, яке оспорюється ОСОБА_1 , суд першої інстанції належним чином не з`ясував дійсні обставини справи, не дослідив надані сторонами докази, не застосував ст.392 ЦК України, що підлягала застосуванню до спірних правовідносин. Посилався також на порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо таємниці нарадчої кімнати, оскільки суд видалився до нарадчої кімнати для ухвалення рішення у даній справі 15.07.2019 року, резолютивна частина рішення судом була проголошена 16.07.2019 року о 16 годині 17 хвилин і під час знаходження судді в нарадчій кімнаті у даній справі, він розглядав інші справи, чим порушено норми ч.1 ст.259 ЦПК України та ч.2 ст. 245 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 ОСОБА_1 просить відмовити в задоволенні його апеляційної скарги.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 ОСОБА_3 просить її задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_4 просить залишити вказану апеляційну скаргу без задоволення посилаючись на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 спрямовані на скасування та порушення її конституційного права як співвласника розпоряджатися своїм майном у встановлений законом спосіб, а саме шляхом дарування. Посилання ОСОБА_1 на укладення в дійсності договорів купівлі-продажу, а не дарування не підтверджені доказами. Вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду. Звертає увагу на те, що на момент укладення договору дарування від 17.07.2017 року, земельна ділянка перебувала у спільній частковій власності на підставі рішення №12-08-VII Шамраївської сільської ради від 15 липня 2016 року, яке було скасоване лише 26 січня 2018 року рішенням Сквирського районного суду Київської області. Вважає, що скасування рішення №12-08-VII Шамраївської сільської ради від 15 липня 2016 року не впливає на набуте ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, оскільки набуття ним права на земельну ділянку не пов`язане із розпорядженням майном, що перебуває у спільній сумісній власності, а пов`язане із принципом безумовного слідування землі за нерухомістю, при цьому жодної згоди співвласника для реалізації вищезазначених норм не вимагається.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 також просить відмовити в задоволенні вказаної апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві ОСОБА_4 . Зазначає, що доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просить залишити вказану апеляційну скаргу без задоволення посилаючись на те, що позовні вимоги про визнання правочинів удаваними є необґрунтованими та недоведеними. Зазначає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мали право відчужувати частину будинку та земельної ділянки та вважає, що внаслідок переходу до нього прав на 2/3 земельної ділянки, які належали дарувальникам в тих самих обсягах, право ОСОБА_1 жодним чином не порушено, адже співвідношення часток залишилося непорушним.

У судовому засіданні позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 та її представник адвокат Телющенко Павло Петрович підтримали доводи своєї апеляційної скарги та просили її задовольнити. Проти задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 заперечували.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 та його представник адвокат Закірова Катерина Маратівна в судовому засіданні підтримали доводи своєї апеляційної скарги та просили її задовольнити. Проти задоволення апеляційної скарги позивачки ОСОБА_1 заперечували.

У судовому засіданні відповідачка за первісним позовом ОСОБА_4 просила задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_2 та залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Відповідачка за первісним позовом ОСОБА_3 та третя особа приватний нотаріус Сквирського районного нотаріального округу Климчук Лариса Павлівна в судове засідання не з`явились, про день та час слухання справи судом повідомлені у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17.07.2017 року приватним нотаріусом Сквирського районного нотаріального округу Климчук Л.П. було посвідчено договір дарування частки в праві власності на житловий будинок, згідно якого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подарували, а ОСОБА_2 прийняв у дар 2/3 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок за АДРЕСА_1 . З даного договору вбачається, що 2/3 частки у праві спільної часткової власності на зазначений житловий будинок належать ОСОБА_3 та ОСОБА_4 порівну на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 26.12.2003 року Білоцерківською державною нотаріальною конторою. У пункті 4 вказаного договору зазначено, що сторони один до одного майнових та грошових претензій не мають та свідчать, що ця угода не є мнимою чи удаваною і відповідає дійсним намірам сторін. (а.с.75-76 т.1)

17.07.2017 року приватним нотаріусом Сквирського районного нотаріального округу Климчук Л.П. було посвідчено договір дарування частки в праві власності на земельну ділянку, згідно якого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подарували, а ОСОБА_2 прийняв у дар 2/3 частки у праві спільної часткової власності на земельну ділянку за АДРЕСА_1 , кадастровий номер 1:01:056:0009, що становить 2/3 її частини без виділення (визначення) земельної ділянки в натурі, в зовнішніх межах згідно з планом, зазначеним у додатку до витягу № НВ-017 від 25.05.2017 року з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, виданого відділом у Сквирському районі Держгеокадастру у Київській області ( п.1 договору) .

Відповідно до умов п.2 договору дарування, 2/3 частки у праві спільної часткової власності на земельну ділянку розміром 0,25 га належать ОСОБА_3 та ОСОБА_4 порівну на підставі державного акту серії ЯЖ № 682964, виданого 01.10.2009 року Сквирського району Київської області та зареєстровані 21.06.2017 року державним реєстратором Сквирської міської ради Київської області за реєстраційним номером об`єкту нерухомого майна № 240, номер запису про право власності у ОСОБА_4 - 21033913, у ОСОБА_3 - 21033864. Сторони у даному договорі зазначили, що один до одного майнових та грошових претензій не мають та стверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного, уявного та удаваного правочину, направлений на реальне настання наслідків договору дарування і не укладений внаслідок тяжких обставин для кожного з них чи під впливом обману і примусу відносно них, їм зрозуміло всі обставини договору та його наслідки, які мають істотне значення. (а.с.78-79 т.1)

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Сквирського районного нотаріального округу Климчук Лариса Павлівна про визнання договорів дарування удаваними правочинами, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено удаваності вказаних вище правочинів.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції зроблений на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих сторонами доказів, із дотриманням норм процесуального права, судом вірно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16.

Таким чином, основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з`ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

За таких обставин для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-93цс16.

Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю та загальним правилом договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмету купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Отже дарування вчиняється безоплатно на користь певної особи, а правовою метою договору купівлі-продажу є отримання власником майна грошових коштів за передачу майна у власність другій стороні.

Для визнання у даній справі удаваними договорів дарування часток будинку і земельної ділянки, доказуванню підлягають факти умисного укладення сторонами договорів дарування з метою приховання договорів купівлі-продажу, а також що між ними виникли правовідносини з приводу купівлі-продажу вказаного майна, а не дарування.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

Позивачка вказувала, що між сторонами насправді були укладені договори купівлі-продажу часток будинку та земельної ділянки, а не договори дарування.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідач ОСОБА_2 їй особисто не знайомий, він не є родичем чи близьким другом її родини, а тому у відповідачів не було підстав дарувати свою власність сторонній особі.

Відхиляючи вказані доводи позивачки, суд першої інстанції обгрунтовано послався на те, що матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що з 2016 року між позивачкою, її матір`ю та сестрою зіпсувались відносини, а тому позивачка могла не знати обдарованого ОСОБА_2 та про його відносини з відповідачками, з огляду на відсутність тісного контакту з дарувальниками.

Крім того, відповідно до вимог ст. 717, 720 ЦК України, за договором дарування одна сторона ( дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні ( обдаровуваному) безоплатно майно ( дарунок) власність. Сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава Україна, територіальна громада.

Таким чином, норми матеріального права, які регулюють правовідносини щодо укладення договору дарування, не містять положень про те, що договір дарування може бути укладено лише між родичами чи близькими друзями і доводи апеляційної скарги про неправильність висновку суду першої інстанції в цій частині, колегія суддів відхиляє .

Доводи ОСОБА_1 про те, що докази щодо наміру ОСОБА_3 та ОСОБА_4 здійснити продаж спірного житлового будинку за ціною 19 500 доларів США в травні 2017 року шляхом розміщення оголошення на сайті ОЛХ підтверджують удаваність правочинів дарування та фактичне укладення між сторонами договорів купівлі-продажу 2/3 часток у житловому будинку та 2/3 часток земельної ділянки, судом першої інстанції вірно визнані безпідставними, так як намір співвласників продати належне їм нерухоме майно в травні 2017 року, не спростовують можливість укладення в подальшому співвласниками договорів дарування свого майна та не є підставою для визнання вказаних договорів дарування удаваними правочинами.

Посилання позивачки на те, що підтвердженням удаваності договорів дарування та фактичного укладення між сторонами договорів купівлі-продаж часток у житловому будинку та часток земельної ділянки є та обставина, що 13.09.2017 року відповідачка ОСОБА_4 , будучи студенткою, придбала квартиру в м. Києві і вказані кошти були отримані саме від продажу спірного майна, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив, так як позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту отримання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 грошових коштів від ОСОБА_2 за оспорюваними договорами дарування. Крім того, з наданого суду та дослідженого в судовому засіданні договору дарування грошових коштів від 16.09.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Федорякою О.С. та зареєстрованого в реєстрі за №3027 вбачається, що ОСОБА_3 , діючи за згодою чоловіка ОСОБА_7 , подарувала ОСОБА_4 належні їй на праві спільної сумісної власності подружжя гроші в сумі 104 826, 85 грн., що еквівалентно 4 000 доларів США. Відповідно до квитанції ТОВ «Укрпромбанк» №31 від 16 жовтня 2007 року, за продаж банківського металу ОСОБА_3 отримано 62815 грн. Також згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17 липня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Сквирського районного нотаріального округу Климчук Л.П., зареєстрованого в реєстрі за №520, ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_8 купив земельну ділянку розміром 0,0933 га, з кадастровим розміром 1:01:056:0010, що знаходиться за номером АДРЕСА_1 за ціною 46000 грн. Крім того, ОСОБА_4 , заперечуючи проти позову, посилалася на наявність в неї особистих заощаджень, що не спростовано позивачкою.

При цьому, заперечуючи проти позовних вимог, відповідачі стверджували, що між сторонами були укладені тільки нотаріально посвідчені договори дарування, з яких вбачається, що дарувальники бажали укласти саме ці правочини.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження удаваності договорів дарування, не спростовано презумпцію правомірності цих договорів та не доведено укладення саме договорів купівлі-продажу спірного нерухомого майна, замість договорів дарування.

Отже позивачка не обґрунтувала удаваність договорів дарування з метою приховання договорів купівлі-продажу, оскільки не довела спрямованість волі сторін договорів дарування у момент їх укладення на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені оспорюваними договорами, а також настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені укладеними правочинами.

На момент укладення договорів дарування сторони договору домовились щодо всіх істотних умов, які відображені у тексті договорів, їхнє волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, було спрямовано саме на настання юридичних наслідків у вигляді набуття права власності ОСОБА_2 на частку в будинку та на частку земельної ділянки шляхом їх дарування. У оспорюваних договорах зазначено, що вони не є фіктивними та удаваними.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договору дарування частки в праві власності на житловий будинок від 17.07.2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 519, посвідченого приватним нотаріусом Сквирського нотаріального округу Климчук Л.П. та договору дарування частки в праві власності на земельну ділянку від 17.07.2017 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 520, посвідченого приватним нотаріусом Сквирського нотаріального округу Климчук Л.П. з підстав, передбачених у статті 235 ЦК України, оскільки позивачкою не доведено і належними доказами не підтверджено, що між відповідачами виникли інші правовідносини, ніж передбачені договорами дарування, та, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеними між ними договорами дарування.

Вказані вище висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мали право розпоряджатися належними їм на праві власності частинами спірного житлового будинку, яке виникло у них 26.12.2003 року.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування частки в праві власності на земельну ділянку від 17.07.2017 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 520 посвідченого приватним нотаріусом Сквирського нотаріального округу Климчук Л.П., згідно якого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подарували ОСОБА_2 (2/3 частки у праві спільної часткової власності на земельну ділянку за АДРЕСА_1 ), суд першої інстанції також виходив з того, що на момент укладення спірних договорів дарування і на момент розгляду справи державна реєстрація права власності на частки спірної земельної ділянки не була скасована, то у відповідності до ст.ст. 87,89,120 ЗК України, вказана земельна ділянка може перебувати лише у спільній частковій власності, а тому ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мали право розпоряджатися належними їм на праві власності 2/3 частинами земельної ділянки.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися, виходячи з наступного.

За правилом ч.1 ст. 86 ЗК України, земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

З Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №682964 від 01 жовтня 2009 року, виданого на підставі рішення 12 сесії 05 скликання Шамраївської сільської ради від 20 вересня 2007 року вбачається, що власниками земельної ділянки площею 0,2500 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:056:0009, є ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

З огляду на те, що частки власників у праві власності на спірну земельну ділянку у державному акті не визначено, вказана земельна ділянка належала ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності.

Рішенням Шамраївської сільської ради Сквирського району Київської області від 15 липня 2016 року №12-08-VII Про внесення змін в додаток №3 рішення №5-12-05 Шамраївської сільської ради від 20.09.2007 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд та ведення особистого селянського господарства 29 громадянам (згідно додатків 1-4)» вирішено з метою впорядкування права власності на земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер :01:056:0009, що розташована в АДРЕСА_1 та перебуває у спільній сумісній власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , внести зміни в додаток №3 рішення № 5-12-05 Шамраївської сільської ради від 20.09.2007 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд та ведення особистого селянського господарства 29 громадянам (згідно додатків 1-4)», замінити слова в назві цього додатку «право спільної сумісної власності» на слова «право спільної часткової власності по 1/3 частці кожному».

Судом першої інстанції не взято до уваги, що рішенням Сквирського районного суду Київської області від 26 січня 2018 року у справі №376/2802/17 задоволено позов ОСОБА_1 до Шамраївської сільської ради Сквирського району Київської області, треті особи: ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про скасування рішення Шамраївської сільської ради Сквирського району Київської області від 15 липня 2016 року. Скасовано рішення Шамраївської сільської ради Сквирського району Київської області від 15 липня 2016 року №12-08-VII Про внесення змін в додаток №3 рішення №5-12-05 Шамраївської сільської ради від 20.09.2007 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд та ведення особистого селянського господарства 29 громадянам (згідно додатків 1-4)».

Скасовуючи рішення Шамраївської сільської ради Сквирського району Київської області від 15 липня 2016 року №12-08-VII Сквирський районний суд Київської області виходив з того, що на виконання рішення Шамраївської сільської ради Сквирського району Київської області від 20.09.2007 року фізичні особи ОСОБА_3 , ОСОБА_9 та ОСОБА_4 отримали у спільну сумісну власність земельну ділянку та виготовили на неї правовстановлюючий документ, а саме Державний акт на право власності на земельну ділянку, а отже, таке рішення є ненормативним правовим актом одноразового застосування та вичерпало свою дію фактом його виконання, тому не може бути в подальшому скасоване чи змінене органом місцевого самоврядування.

З урахуванням наведеного, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги ОСОБА_9 про те, що спірна земельна ділянка перебувала у спільній сумісній власності ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а не у спільній частковій власності, оскільки рішення Шамраївської сільської ради Сквирського району Київської області від 15 липня 2016 року №12-08-VII яким фактично змінювалося право спільної сумісної власності та право спільної часткової власності, було скасовано рішенням Сквирського районного суду Київської області від 26 січня 2018 року.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Як встановлено вище, спірна земельна ділянка перебувала в спільній сумісній власності ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , а рішення Шамраївської сільської ради Сквирського району Київської області від 15 липня 2016 року №12-08-VII, яким змінювалося право спільної сумісної власності на право спільної часткової власності по 1/3 частці кожному, в подальшому було скасовано рішенням Сквирського районного суду Київської області від 26 січня 2018 року у справі №376/2802/17.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що земельна ділянка може перебувати лише у спільній частковій власності, а тому ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мали право розпоряджатися належними їм на праві власності 2/3 частинами земельної ділянки є помилковим.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Таким чином, відсутність згоди одного із співвласників - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншими співвласниками щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

З огляду на те, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подарували ОСОБА_2 2/3 частки у праві спільної часткової власності на земельну ділянку за АДРЕСА_1 , тоді як вказана земельна ділянка перебувала в спільній сумісній власності дарувальників та позивачки, їхні частки не були визначені в державному акті на право власності на земельну ділянку і згоду ОСОБА_1 , як співвласник в праві спільної сумісної власності, на дарування земельної ділянки не надавала, колегія суддів приходить до висновку про задоволення позовної вимоги ОСОБА_9 про визнання недійсним договору дарування частки в праві власності на земельну ділянку від 17.07.2017 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 520, посвідченого приватним нотаріусом Сквирського нотаріального округу Климчук Л.П., згідно якого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подарували ОСОБА_2 2/3 частки у праві спільної часткової власності на земельну ділянку за АДРЕСА_1 з підстав передбачених ст.ст. 203,215,369 ЦК України.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації договору дарування частки в праві власності на земельну ділянку від 17.07.2017 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 520, посвідченого приватним нотаріусом Сквирського нотаріального округу Климчук Л.П., згідно якого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подарували ОСОБА_2 2/3 частки у праві спільної часткової власності на земельну ділянку за АДРЕСА_1 , то вона також підлягає задоволенню, так як договір дарування частини вказаної земельної ділянки, на підставі якого було здійснено реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 2/3 частини цієї земельної ділянки, визнано недійсним.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Сквирського районного нотаріального округу Климчук Лариса Павлівна про визнання недійсним договору дарування частки в праві власності на земельну ділянку від 17.07.2017 року та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_10 на 2/3 частини вказаної земельної ділянки підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення вказаних позовних вимог ОСОБА_1 .

Звертаючись до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Сквирського районного нотаріального округу Климчук Лариса Павлівна про визнання права власності на 2/3 частини земельної ділянки та здійснення державної реєстрації права власності на 2/3 частини земельної ділянки, ОСОБА_2 посилався на те, що рішення Шамраївської сільської ради від 15.07.2016 року, яким було змінено статус спірної земельної ділянки із спільної сумісної власності позивачки та відповідачок на спільну часткову власність і було правовою підставою для укладення між ним та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 договору дарування частки в праві власності на земельну ділянку від 17.07.2017 року, було скасоване рішенням Сквирського районного суду від 26 січня 2018 року у справі №376/2802/17, його право власності оспорюється ОСОБА_9 , а тому просив визнати за ним право власності на 2/3 частини спірної земельної ділянки та здійснити державну реєстрацію його права власності на 2/3частки вказаної земельної ділянки.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції посилався на те, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту та з того, що його право власності на 2/3 частки спірної земельної ділянки на даний час не скасоване та ніким не оспорюється.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, так як він не відповідає встановленим обставинам справи та дослідженим судом доказам, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

З викладеного вбачається, що, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року в справі №6-32цс13.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

При цьому позов може бути задоволений лише у випадку встановлення факту порушення, не визнання або оспорення відповідачем (відповідачами) прав, свобод чи інтересів позивача. Якщо такого факту не встановлено, позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За правилами цієї статті позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачем у спорі про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову).

Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

У свою чергу, рішення суду, не може підміняти юридичний механізм набуття права власності.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-688цс15.

З досліджених судом доказів вбачається, що право власності ОСОБА_2 на 2/3 частки земельної ділянки за АДРЕСА_1 було зареєстровано на підставі договору дарування частки в праві власності на земельну ділянку від 17.07.2017 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 520, посвідченого приватним нотаріусом Сквирського нотаріального округу Климчук Л.П.

Законність набуття ОСОБА_2 права власності на частку у вказаній земельній ділянці оспорюється ОСОБА_1 , так як вона звернулась до суду з позовом про визнання договору дарування, на підставі якого ОСОБА_2 набув право власності на частку у спірній земельній ділянці, недійсним, а тому висновок суду першої інстанції про те що право власності ОСОБА_2 на частку у земельній ділянці ніким не оспорюється є помилковим.

Вказаний договір дарування частки в праві власності на земельну ділянку від 17.07.2017 року, який став підставою для набуття ОСОБА_2 права власності на 2/3 частки спірної земельної ділянки, визнаний апеляційним судом недійсним з підстав передбачених ст.ст.203,215,369 ЦК України зі скасуванням державної реєстрації його права власності.

За ч.1 ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

З огляду на те, що договір дарування частки в праві власності на земельну ділянку від 17.07.2017 року визнано судом недійсним та скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 2/3 частки цієї земельної ділянки, то вказаний договір є недійсним з моменту його вчинення та він не створює юридичних наслідків, у даному випадку, ОСОБА_2 фактично не набув право власності на 2/3 частки спірної земельної ділянки за недійсним правочином, тому його вимоги про визнання за ним права власності на 2/3 частки земельної ділянки за АДРЕСА_1 , задоволенню не підлягають.

Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково послався в рішенні як на підставу набуття права власності ОСОБА_2 на 2/3 частки спірної земельної ділянки, на статтю 377 ЦК України, якою передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) та на ч.1 ст. 120 ЗК України у відповідності до якої до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, з огляду на наступне.

Положення ст.377 ЦК України та ч.1 ст.120 ЗК України, які закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, застосовуються у випадках, коли право власності на земельну ділянку не було зареєстровано у встановленому порядку. В даному випадку право власності на спірну земельну ділянку було зареєстроване за ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ( спільна сумісна власність) у встановленому законом порядку, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №682964 від 01 жовтня 2009 року, виданого на підставі рішення 12 сесії 05 скликання Шамраївської сільської ради від 20 вересня 2007 року. До ОСОБА_2 право власності на 2/3 частки спірної земельної ділянки перейшло на підставі договору дарування, а тому вимоги ст. 377 ЦК України та ч.1 ст. 120 ЗК України в даному випадку застосуванню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про порушення судом першої інстанції норм ч.1 ст.259 ЦПК України та ч.2 ст. 245 ЦПК України щодо таємниці нарадчої кімнати, оскільки суд пішов у нарадчу кімнату для ухвалення рішення у даній справі 15.07.2019 року,оскаржуване рішення проголошено судом 16.07.2019 року і під час знаходження судді в нарадчій кімнаті у даній справі, судом розглядались інші справи, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки час перебування судді в нарадчій кімнаті на законодавчому рівні не обмежено, а доказів розгляду судом інших справ під час знаходження в нарадчій кімнаті у даній справі суду не надано.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення Сквирського районного суду Київської області від 16 липня 2019 року підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Сквирського районного нотаріального округу Климчук Лариса Павлівна про визнання недійсним договору дарування частки в праві власності на земельну ділянку від 17.07.2017 року та про скасування державної реєстрації з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення вказаних позовних вимог ОСОБА_1 , та в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Сквирського районного нотаріального округу Климчук Лариса Павлівна про визнання права власності на 2/3 частини земельної ділянки та здійснення державної реєстрації права власності на 2/3 частини земельної ділянки з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні даного позову з підстав необґрунтованості та недоведеності вказаних позовних вимог.

В іншій частині, рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування - відсутні.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В ході розгляду даної справи, колегія суддів дійшла висновку про задоволення двох позовних вимог ОСОБА_1 , що мають немайновий характер, за подачу яких позивачкою було сплачено 1409,6 грн. (704,80 грн.*2), тому з відповідачів підлягає стягненню вказана сума в рівних частках. Також апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково, тому сума судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, за задоволенні вимоги, в розмірі 2114,40 грн. також підлягає стягненню з відповідачів на користь позивачки.

З урахуванням розміру задоволених вимог відшкодуванню відповідачами на користь ОСОБА_1 підлягають судові витрати у загальному розмірі 3524 грн. (1409,60 грн. + 2114,40 грн.), тобто по 1174,67 грн. кожним.

Керуючись ст.ст.203,215,369,392 ЦК України, ст.ст. 141,367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги позивачки ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 16 липня 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Сквирського районного нотаріального округу Климчук Лариса Павлівна про визнання недійсним договору дарування частки в праві власності на земельну ділянку від 17.07.2017 року та про скасування державної реєстрації, а також в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Сквирського районного нотаріального округу Климчук Лариса Павлівна про визнання права власності на 2/3 частини земельної ділянки та здійснення державної реєстрації права власності на 2/3 частини земельної ділянки скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Сквирського районного нотаріального округу Климчук Лариса Павлівна про визнання договору недійсним та скасування державної реєстрації задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування частки в праві власності на земельну ділянку від 17.07.2017 року, зареєстрований в реєстрі за номером 520, посвідчений приватним нотаріусом Сквирського нотаріального округу Климчук Л.П., згідно якого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подарували ОСОБА_2 2/3 частки у праві спільної часткової власності на земельну ділянку за АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:056:0009.

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 2/3 частки земельної ділянки за АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:056:0009, здійснену на підставі договору дарування від 17.07.2017 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 520, посвідченого приватним нотаріусом Сквирського нотаріального округу Климчук Л.П.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Сквирського районного нотаріального округу Климчук Лариса Павлівна про визнання права власності на 2/3 частини земельної ділянки та здійснення державної реєстрації права власності на 2/3 частини земельної ділянки - відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ), ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_4 ) по 1174,67 грн. судового збору з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2019 року

Головуючий: Судді: