КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/106/15-ц
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 року м. Київ

колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого Болотова Є.В.,

суддів: Білич І.М., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі Маштаковій Т.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , товариства з обмеженою відповідальністю «Невірос», третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Укрбуд Девелопмент», про визнання правочину недійсним та визнання права власності,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 липня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Череднічено Н.П.,-

встановила:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 27 лютого 1999 року по 23 вересня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі. Від шлюбу сторони мають дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

30 березня 2005 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Невірос» укладено договір про пайове інвестування у житлове будівництво, об`єктом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Протягом 2005-2007 років ОСОБА_3 за рахунок спільних коштів подружжя сплатив вартість об'єкта будівництва.

У 2012 року позивачдізналася, що ОСОБА_3 відступив майнові права на незавершене будівництво квартири ОСОБА_8 за договором від 02 грудня 2008 року.

Позивач зазначає, що майнові права на об`єкт інвестування є спільною сумісною власністю подружжя, були відчужені ОСОБА_3 без її згоди як дружини.

У зв`язку із наведеним просила: визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за договором про пайове інвестування у житлове будівництво від 02 грудня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 ; визнати за нею право власності на майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , враховуючи заборгованість ОСОБА_3 зі сплати аліментів.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним договір про відступлення права вимоги за договором про пайове інвестування у житлове будівництво № 30-03/08 від 30 березня 2005 року, укладений 02 грудня 2008 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_8 та ТОВ «Невірос». Визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

У березні 2015 року ОСОБА_1 подала заяву про зменшення розміру позовних вимог, просила: визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за договором про пайове інвестування у житлове будівництво № 30-03/08 від 30 березня 2005 року, укладений 02 грудня 2008 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ТОВ «Невірос»; визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя Ѕ майнових прав на квартиру АДРЕСА_2 .

Зазначила, що набуті під час перебування у шлюбі майнові права на об`єкт інвестування - квартиру АДРЕСА_2 , є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_3 .

На укладення 02 грудня 2008 року договору про відступлення права вимоги за договором про пайове інвестування у житлове будівництво позивач своєї згоди не надавала. Відтак договір повинен бути визнаний недійсним, у зв`язку із недодержанням сторонами вимог законодавства.

Крім того, оспорюваний договір є також фіктивним, оскільки не спрямований на реальну зміну власника об`єкта інвестування. Жодні грошові кошти за договором не сплачувались, всі документи перебувають у ОСОБА_3 . Також недобросовісність ОСОБА_2 як контрагента за договором про відступлення права вимоги підтверджується: тим, що ОСОБА_2 , у серпні 2015 року, діючи від імені ОСОБА_3 по довіреності, подавала документи до Броварського ВДВС у виконавчому провадженні по стягненню аліментів; і апеляційну скаргу і касаційну скаргу на рішення у даній справі подавала не ОСОБА_2 , а ОСОБА_3 ; ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в усіх судових інстанціях представляють одні і ті ж адвокати.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01 липня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 зазначила, що рішення суду відповідає вимогам законодавства, підстави для скасування рішення суду відсутні.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримала.

Представник ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечила.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про його час і місце повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що підстави для визнання недійсним договору відступлення права вимоги за договором про пайове інвестування у житлове будівництво відсутні, а ОСОБА_2 на законних підставах на даний час володіє об'єктом незавершеного будівництва. Твердження позивача про те, що договір було укладено фіктивно, в ході розгляду не знайшли свого об'єктивного підтвердження, та достатніх, належних і допустимих доказів того, що оскаржуваний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, позивачем під час розгляду справи суду не надано.

Позовних вимог про відповідну компенсацію позивачем не пред'явлено.

Крім того, судом зазначено, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх майнових прав в частині поділу майна подружжя.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 27 лютого 1999 року по 23 вересня 2010 року.

Від шлюбу сторони мають дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

30 березня 2005 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Невірос» укладено договір про пайове інвестування у житлове будівництво, об`єктом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Вартість об'єкта інвестуваннясплачена ОСОБА_3 у повному обсязі.

02 грудня 2008 року між ТОВ «Невірос», ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого сторони домовились про відступлення права вимоги інвестором новому інвестору за договором № 30-03/08 від 30 березня 2005 року про пайове інвестування у житлове будівництво.

Житловий будинок по АДРЕСА_3 введено в експлуатацію 25 листопада 2014 року.

Відповідно до довідки ТОВ «Невірос» № 05-06/15 від 05червня 2015 року, квартирі АДРЕСА_1 після внесення змін до проектної документації та введення об'єкта в експлуатацію, присвоєно номер 111.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2010 року за ОСОБА_2 визнано право власності на об'єкти незавершеного будівництва - житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 123,58 кв.м, розташовану на сьомому поверсі на квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 56,74 кв.м, житловою площею 31,84 кв.м, розташовану на першому поверсі.

Обґрунтовуючи поданий позов, ОСОБА_1 зазначила, що договір від 02 грудня 2008 року є недійсним, оскільки укладаючи договір, ОСОБА_3 діяв без її згоди, як подружжя, яку, ОСОБА_1 , ні письмово, ні усно не давала. Недобросовісність ОСОБА_2 як контрагента за договором про відступлення права вимоги підтверджується матеріалами справи.

Крім того оспорюваний договір є також фіктивним, оскільки не спрямований на реальну зміну власника об`єкта інвестування.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Так, матеріали справи містять заяву ОСОБА_1 від 02 грудня 2008 року на ім`я заступника директора ТОВ «Невірос», в якій ОСОБА_1 повідомила, що вона перебуває у шлюбі із ОСОБА_3 , ознайомлена та згодна з договором про відступлення права вимоги від 02 грудня 2008 року, не має жодних заперечень щодо його підписання чоловіком за ціною та умовах на його розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_1 не оспорювала свою заяву на ім`я заступника директора ТОВ «Невірос»від 02 грудня 2008 року.

Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що заява від 02 грудня 2008 року підроблена позивачем не надано.

Клопотань про призначення почеркознавчої експертизи учасники справи не заявляли.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Вирішуючи спір в частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсним договору з підстав його фіктивності, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що сторони оспорюваного правочину вчинили його з наміром створення правових наслідків, підтвердженням чого є та обставина, що спірна квартира перебуває у власності ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не надав оцінку доказам у їх сукупності про недобросовісність відповідача ОСОБА_2 як контрагента за договором про відступлення права вимоги, колегія суддів відхиляє, оскільки судом були повно та всебічно оцінені усі наявні в матеріалах справи докази, оцінка яких не дала суду підстав вважати, що сторони оспорюваного правочину діяли недобросовісно.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 01 липня 2019 року постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 11 грудня 2019 року.

Головуючий Є.В. Болотов

Судді: І.М. Білич

О.Ф. Лапчевська