ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7757/19 Справа № 205/9171/18 Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Каратаєвої Л.О.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Літвінової А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А:

11 грудня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики. Просила, стягнути з відповідача заборгованість за укладеним договором позики від 26 квітня 2016 року в розмірі 2000 доларів США, що еквівалентно 55591,65 гривень та 3% річних в розмірі 3454,30 гривень, яка виникла через неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором (а.с.2-3).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 23.04.2016 року у розмірі 2000 доларів США, що еквівалентно 53580,00 гривень та 3 % річних у розмірі 3454,30 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 12107,20 грн.(а.с.67-68).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову (а.с.75-78).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 квітня 2016 року ОСОБА_2 уклала договір позики з ОСОБА_1 шляхом надання останньому грошових коштів під розписку у розмірі 2000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення до 01 листопада 2016 року (а.с. 9).

На момент звернення до суду відповідачем грошові кошти не повернуто.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 зобов`язання за договором позики не виконав, позовні вимоги є обґрунтованими, законними та в повному обсязі доведеними з боку позивача.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики в строк та в порядку, що передбачені договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий правовий висновок відповідає правовому висновку, що зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.

Надана позивачем розписка є тим документом, що підтверджує виникнення у сторін правовідносин за договором позики.

В апеляційній скарзі відповідач зазначив, що розписка була написана ним особисто, але він не брав гроші у ОСОБА_2 , оскільки остання сплатила за нього витрати за нотаріальні послуги, він в свою чергу написав їй розписку на 2000 умовних одиниць, маючи на увазі гривневий еквівалент.

Суд не може взяти до уваги посилання відповідача, як на підставу заперечень того факту, що з тексту боргової розписки не зрозуміло в якій грошовій одиниці було взято борг, зазначено лише знак «у.е.», оскільки зважаючи на усталену практику в Україні під умовними одиницями розуміється обіг доларів США, оскільки в основному курс національної грошової одинці прирівнюється до долара США.

Відповідачем ОСОБА_1 не було надано суду належних доказів на підтвердження повернення ним коштів ОСОБА_1 .

Таким чином, суд дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог позивача, оскільки відповідач зобов`язання не виконав в обумовлені в розписках строки і, станом на теперішній час, отримані кошти позивачу не повернув, відсотки за користування коштами не сплатив.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ст.526 ЦК України належним є виконання, що відповідає умовам договору, вимогам закону та інших актів цивільного законодавства. У разі якщо зобов`язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов`язки, у тому числі передбачені ст. 625 ЦК України.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки, відповідачем допущено прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики, є правові підстави для застосування ст. 625 ЦК України.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за борговою розпискою від 23.04.2016 року в розмірі 2000 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 53580,00 грн. та три проценти річних, що ґрунтується на вимогах закону, за період з 01 листопада 2016 року по 26 листопада 2018 року, що складає 3454 , 30 грн.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що відповідач не отримував грошові кошти у борг від позивача є безпідставними та спростовуються наявними доказами у справі.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального права є необґрунтованими.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до переоцінки висновків рішення суду, тлумачення норм права.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2019 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: