КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 359/7260/17 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Борець Є.О.

30 липня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Соколової В.В.,

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 квітня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Процівської сільської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , Процівської сільської ради та просила визначити їй тримісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_4 .

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 квітня 2019 року позов задоволено. Визначено ОСОБА_3 додатковий строк протягом трьох місяців з дня набрання рішенням суду законної сили для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Посилається на порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що державним нотаріусом було повідомлено позивача про відкриття спадщини, після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_3 знайшла заповіт та витяг з реєстру реєстрації заповіту в своїй квартирі, а тому останній було достовірно відомо про заповіт.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін. Зазначила, що про смерть колишнього чоловіка та наявність на час відкриття спадщини складеного останнім на ім`я позивача заповіту дізналась із рекомендованого листа Бориспільської державної нотаріальної контори, який надійшов 15.09.2019. Вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/10412/2019
Сільський голова Процівської сільської ради Чешко Л.І. у відзиві на апеляційну скаргу просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити апеляційну скаргу.

У судовому засіданні ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просив останню задовольнити.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 заперечувала проти апеляційної скарги та просила останню залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Процівська сільська рада свого представника в судове засідання не направила, будучи належним чином повідомленою про час та місце слухання справи. Сільський голова Процівської сільської ради Чешко Л.І. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив розглядати апеляційну скаргу без участі представника сільської ради.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутностіпредставника Процівської сільської ради.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що про заповіт та право на спадкування позивач дізнався лише 16 вересня 2017 року. Ця обставина об`єктивно перешкодила ОСОБА_3 вчасно подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Несвоєчасне повідомлення позивача про право на спадкування обумовлено, зокрема тим, що ОСОБА_2 не повідомила державному нотаріусу Бориспільської районної державної нотаріальної контори Черненко Н.Б. інформацію про місце проживання ОСОБА_3 .

З такими висновками суду погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції та апеляційної інстанцій встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 01 березня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено шлюб відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 01 березня 2008 року (а. с. 6).

21 червня 2011 року ОСОБА_4 склав заповіт (а. с. 8), за яким все своє майно він заповів ОСОБА_3

26 лютого 2014 року шлюб між позивачем та ОСОБА_4 був розірваний відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 26 лютого 2014 року (а. с. 7).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 03 червня 2016 року (а. с. 36 зворот).

ОСОБА_2 є рідною сестрою ОСОБА_4 відповідно до свідоцтв про народження (а. с. 37) та копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 від 20 квітня 1991 року (а. с. 38).

11 листопада 2016 року ОСОБА_2 подала до Бориспільської районної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_4 (а. с. 36).

Відповідно до листа №2111/02-14 від 01 вересня 2017 року, адресованого ОСОБА_3 (а. с. 48), в якому державний нотаріус Бориспільської районної державної нотаріальної контори Черненко Н.Б. повідомила позивача про те, що 21 червня 2011 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким все своє майно він заповів ОСОБА_3 , який остання отримала 16 вересня 2017 року (а. с. 51).

ОСОБА_3 зазначила, що вона не була обізнана про смерть спадкодавця та складення ним заповіту, що перешкодило їй вчасно прийняти спадщину.

Враховуючи наведене, позивач звернулася до суду із відповідним позовом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно з ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно з спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини, при цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Таким чином, визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини не є «автоматичним», а можливе лише за наявності поважних причин, пов`язаних з суттєвими об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини, необхідність звернення до нотаріуса та ін., то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Встановлено, що допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показала, що вона працює державним нотаріусом Бориспільської районної державної нотаріальної контори. На підставі заяви ОСОБА_2 про прийняття спадщини вона завела спадкову справу після смерті ОСОБА_4 . Однак зі спадкового реєстру їй стало відомо про те, що за час свого життя спадкодавець склав заповіт, який був вчинений та зберігався в Бориспільській міській державній нотаріальній конторі. Свідок ОСОБА_6 витребувала копію заповіту з Бориспільської міської державної нотаріальної контори. 11 листопада 2016 року вона отримала копію заповіту та дізналась про те, що все своє майно спадкодавець заповів ОСОБА_3 . Однак ОСОБА_2 повідомила про те, що їй не відомо, де проживає ОСОБА_3 . Тому свідок ОСОБА_6 була вимушена звертатись до адресно-довідкового підрозділу ДМС України для з`ясування зареєстрованого місця проживання спадкоємця за заповітом. 1 вересня 2017 року вона отримала довідку з вказаною інформацію та надіслала ОСОБА_3 лист, в якому свідок ОСОБА_6 повідомила їй про те, що вона є спадкоємицею за заповітом після смерті ОСОБА_4 .

Відповідно до листа №2111/02-14 від 01 вересня 2017 року, адресованого ОСОБА_3 (а. с. 48), в якому державний нотаріус Бориспільської районної державної нотаріальної контори Черненко Н.Б. повідомила позивача про те, що 21 червня 2011 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким все своє майно він заповів ОСОБА_3 .

З копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 51) вбачається, що 16 вересня 2017 року ОСОБА_3 отримала лист державного нотаріуса Бориспільської районної державної нотаріальної контори Черненко Н.Б. №2111/02-14 від 01 вересня 2017 року.

Також встановлено, що 31 травня 2016 року розпочався строк для прийняття спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_4 , який закінчився ще 01 грудня 2016 року.

Про заповіт та право на спадкування ОСОБА_3 дізналася лише 16 вересня 2017 року, після повідомлення нотаріусом, що стало об`єктивною перешкодою позивачу вчасно подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Враховуючи вищевикладене та те, що при розгляді справи в суді першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 вперше дізналась про вищевказаний заповіт та право на спадкування після смерті ОСОБА_4 лише 16 вересня 2017 року, колегія суддів вважає висновки суду про визначення ОСОБА_3 додаткового строку для прийняття спадщини правильними.

При цьому, колегія суддів, враховує волевиявлення померлої особи, яка склала відповідний заповіт та не скасувала його дію після розлучення з позивачем.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивачу на час відкриття спадщини було достовірно відомо про заповіт.

Відповідно до ст. 63 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме. Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі.

Таким чином, зазначеною нормою права встановлено обов`язок нотаріуса щодо повідомлення спадкоємців про відкриття спадщини.

Враховуючи, що нотаріусу не було відомо де проживає ОСОБА_3 , вона була вимушена звертатись до адресно-довідкового підрозділу ДМС України для з`ясування зареєстрованого місця проживання спадкоємця за заповітом.

Після з`ясування місця проживання позивача вже сплинув шестимісячний строк для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини.

За наведеного, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 31.07.2019.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

В.В. Соколова