КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Кирилюк І.В.
Єдиний унікальний номер справи № 2-2340/12
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1420/2019
П ОС Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2019 року Київській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Мережко М.В.

Суддів - Верланова С.М., Савченка С.І.,

Секретар - Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 24 січня 2018 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на рішення, дії та бездіяльність Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Григорян О.Г. у виконавчому провадженні по виконанню судового рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 червня 2013 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернулася до суду зі скаргою на рішення, дії та бездіяльність головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у м. Києві Григорян О.Г. (далі - державний виконавець) у виконавчому провадженні по виконанню судового рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 червня 2013 року у цивільній справі за позовом ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Просила суд визнати дії державного виконавця по відкриттю виконавчого провадження незаконними та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 14 березня 2016 року.

В обґрунтування скарги зазначала, що заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 червня 2013 року задоволено позовні вимоги ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_2

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором № ML-B00/107/2007 від 07 листопада 2007 року в розмірі 279 021,57 дол. США, що за курсом НБУ станом на 26 березня 2012 року становить 2 228 740,60 грн. та 9 571,90 грн., а також 3 219,00 грн. у відшкодування судових витрат.

На виконання зазначеного заочного рішення 15 квітня 2014 року видано виконавчий лист. Відповідно до судового рішення, загальна сума, яка підлягала стягненню з ОСОБА_2, складала 2 241 525,50 грн.

Разом з тим, 14 березня 2016 року на підставі заяви стягувача державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на загальну суму 7 611 608,53 грн. За таких обставин, боржник вважає, що державний виконавець під час відкриття виконавчого провадження в порушення норм чинного законодавства, не маючи на те законних підстав, перерахував грошову суму у розмірі 279 021,57 доларів США відповідно до курсу НБУ станом на 25 лютого 2016 року, чим фактично змінив рішення суду, яким визначена сума боргу ОСОБА_2 у розмірі 2 228 740,00 грн. Отже, такі дії державного виконавця є незаконними.

Більше того, державний виконавець повинен був відмовити у відкритті виконавчого провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 21, ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконання рішення суду не підвідомче відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Міністерства юстиції України, зважаючи на те, що сума стягнення, яка зазначена у рішення складає 2 228 740,60 грн., та є меншою, ніж визначена законом для виконання Відділом примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ в м. Києві.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 24 січня 2018 року у задовленні скарги ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись із такою ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 24 січня 2018 року та постановити нову, якою скаргу задовольнити.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 черпвня 2013 року у цивільній справі № 2-2340/12 за позовом ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості позовні вимоги задоволено: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором № ML-B00/107/2007 від 07 листопада 2007 року в розмірі 279 021,57 дол. США, що за курсом НБУ станом на 26 березня 2012 року становить 2 228 740,60 грн. та 9 571,90 грн., а також 3 219,00 грн. у відшкодування судових витрат.

Постановою державного виконавця від 14 березня 2016 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-2340/12, виданого Печерським районним судом м. Києва, та запропоновано ОСОБА_2 добровільно виконати рішення суду в семиденний строк з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, сплативши заборгованість у розмірі 279 021,57 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 25 лютого 2016 року, становить 7 598 817,63 грн., а також 9 571,90 грн. та судові витрати у розмірі 3 249,00 грн., а всього 7 611 608,53 грн.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ч. 1 ст. 448 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Враховуючи вимоги, зазначені у скарзі, а також, правовідносин, що виникли між сторонами на стадії виконання рішення суду, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність застосування положень Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV в редакції, що діяла на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 2 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження», виданий судом виконавчий лист є документом, на підставі якого державна виконавча служба здійснює примусове виконання.

При цьому, у ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. У зв'язку із цим на нього покладається обов'язок здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Як видно із матеріалів справи, виконавче провадження відкрито за виконавчим листом, виданим Печерським районним судом міста Києва, згідно якого виконанню підлягало рішення суду про стягнення з боржника на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованості у валюті США, окрім стягнутої суми у розмірі 9 571,90 грн. та судових витрат у розмірі 3 249,00 грн.

Відповідно до ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня.

Як визначено у ст.. 192 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом ст. 524 ЦК України, грошовим визнається зобов'язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов'язання закріплені у ст. 533 ЦК України, згідно якої грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, судове рішення не може змінювати грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, а отже, сума, що підлягає стягненню за виконавчим листом, обчислюється в іноземній валюті, яка конвертується в національну валюту на день здійснення платежу.

Відповідно до п. 30.1 ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні богу в іноземній валюті визначені у ст. 53 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, державний виконавець зобов'язаний керуватися положеннями ст. 53 Закону України «Про виконавче провадження», за частиною третьою якої в разі обчислення суми боргу в іноземній валюті державний виконавець у результаті виявлення в боржника коштів у відповідній валюті стягує ці кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті державний виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку, що судове рішення не може змінювати зміст договірного зобов'язання, що існувало між сторонами, тобто, воно залишається грошовим зобов'язанням в іноземній валюті, а тому судове рішення підлягає примусовому виконанню з урахуванням особливостей, визначених статтею 53 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому, погашення суми, що підлягає стягненню за судовим рішенням, обчислюється в іноземній валюті, яка повинна бути конвертована в національну валюту на день здійснення платежу. Це означає, що боржник, виконуючи зобов'язання за виконавчим документом у національній валюті, повинен брати до уваги офіційний валютний курс НБУ, встановлений для відповідної валюти на день платежу (тобто, на день зарахування коштів на рахунок кредитора).

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01 листопада 2017 у справі № 6-1063цс17.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що посилання скаржника на те, що державним виконавцем неправомірно перераховано суму, яка підлягає стягненню, чим фактично змінено рішення суду не відповідає дійсності, оскільки заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 червня 2013 року стягнуто з ОСОБА_2 саме 279 021,57 доларів США, тобто, заборгованість в іноземній валюті, а не 2 228 740,60 грн., що зазначено в рішенні суду як еквівалент в національній валюті.

А відтак, не змінюючи рішення суду, державний виконавець правомірно зазначив, що заборгованість ОСОБА_2 складає 279 021,57 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 25 лютого 2016 року становить 7 598 817,63 грн.

При цьому, судом першої інстанції роз'яснено, що при погашенні суми заборгованості у національній валюті, ОСОБА_4 повинна брати до уваги офіційний курс НБУ, встановлений для відповідної валюти на день платежу (тобто, на день зарахування коштів на рахунок кредитора), оскільки, в протилежному випадку, виконання зобов'язання за судовим рішенням у національній валюті, а не у валюті кредиту, без прив'язки до офіційного курсу валют НБУ може призвести до виконання судового рішення не в повному обсязі.

Тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що постанова про відкриття виконавчого провадження відповідає вимогам чинного законодавства, а, отже, є законною та обґрунтованою.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про виконавче провадження», на відділ примусового виконання рішень управлінь державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головного управління юстиції в області, містах Києві та Севастополі покладається виконання рішень, за якими сума зобов'язання становить від трьох до десяти мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті.

Як вбачається із матеріалів справи, у виконавчому документі зазначена до стягнення сума заборгованості за кредитом у розмірі 279 021,57 доларів США, що станом на 25 лютого 2016 року, відповідно до курсу НБУ, складає 7 598 817,53 грн.; сума заборгованості по пені та штрафними санкціями у розмірі 9 571,90 грн. та судові витрати у розмірі 3 219,00 грн.

Отже, при відкритті виконавчого провадження державний виконавець правильно враховував курс долара до гривні, а тому суд першої інстанції вірно визначив, що доводи скаржника щодо непідвідомчості Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 червня 2013 є необґрунтованими.

Згідно ч. 3 ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що державний виконавець діяв в межах наданих йому повноважень, постанова про відкриття виконавчого провадження є законною та обґрунтованою, тому правові підстави для задоволення скарги відсутні.

Доводи апеляційної скарги щодо неправомірності перерахування державним виконавцем суми грошових коштів, що підлягає стягненню оцінюються колегією суддів критично, оскільки заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 червня 2013 року стягнуто з ОСОБА_2 саме 279 021,57 доларів США, тобто, заборгованість в іноземній валюті, а не 2 228 740,60 грн.

Твердження апелянта щодо непідвідомчості виконання рішення суду УДВС ГТУЮ Міністерства юстиції України також відхиляється колегіє суддів як необґрунтоване.

Крім цього, суд звертає увагу, що доводи апеляційної скарги фактично повторюють доводи скарги на дії державного виконавця, поданої до суду першої інстанції, належну оцінку яким вже було надано у оскаржуваній ухвалі суду.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні скарги, підстави для скасування рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 365, 367, 369, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 24 січня 2018 року залишити без змін.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення буде виготовлений не пізніше 30 січня 2019 року.

Головуючий

Судді