Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/3874/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.12.2019 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі:

головуючого судді Надопта А.А.,

секретар судового засідання Онисько С.С.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Виноградів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виноградівської міської ради Закарпатської області про визнання права власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 , звернулася до суду із вказаним позовом.

Вимоги позову мотивовано тим, що з 1991 року позивачка добросовісно та безперервно володіє, земельною ділянкою, площею 0,0785 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , більше 15 років. Даний факт підтверджується довідкою депутата Виноградівської міської ради Виноградівського району Кус С.Ф. від 27.11.2019 року.

За весь час відкритого, безперервного використання вказаною земельною ділянкою, позивачка провела її рекультивацію, побудувала на ділянці фундамент будинку, позивачкою на даній земельній ділянці, посаджені багаторічні фруктові насадження.

В порядку ст. 119 ЗК України, позивачка ОСОБА_1 , зверталася до органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу їй у власність або надання у користування спірної земельної ділянки, чим дотрималася порядку встановленого нормами діючого законодавства щодо набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю.

Разом з тим позивачка вважає себе такою, що має права на передачу їй вказаної земельної ділянки за набувальною давністю та бажає зареєструвати її в органах державної реєстрації, у зв`язку із чим позивачка попередньо зверталася до Виноградівської міської ради про передачу їй вищезазначеної земельної ділянки у власність, однак листом Виноградівської міської ради від 26.11.2019 року, одержала відмову, у зв`язку із тим, що на даній земельній ділянці позивачкою споруджено фундамент, без належного дозволу, у зв`язку із чим позивачці було рекомендовано звернутися до Виноградівського районного суду із відповідним позовом.

Позивач ОСОБА_1 , про день, час і місце розгляду справи, будучи належним чином повідомленою в судове засідання не з"явилася, однак подала до суду нотаріально посвідчену письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, та про те, що заявлені позовні вимоги підтримує повністю та просить суд такі задоволити (а.с. 43).

Відповідач-представник Виноградівської міської ради Закарпатської області, про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомленим належним чином своєчасно, в судове засідання не з`явився, однак до суду подав нотаріально посвідчену письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та про те, що вимоги заявленого до нього позову визнає повністю (а.с. 42).

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Вивчивши матеріали справи, з`ясувавши її дійсні обставини, оцінивши докази в їх сукупності, оглянувши заяви сторін, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень, викладених у ст.ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов`язків.

При здійсненні правосуддя (ст.5 ЦПК) суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Завданнями цивільного судочинства (ст.2 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.89 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.76-88 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.12, 13, 78, 81, 82 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов`язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

В судовому засіданні встановлено, що з 1991 року позивачка добросовісно та безперервно володіє, земельною ділянкою, площею 0,0785 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , тобто більше 15 років. Даний факт підтверджується довідкою депутата Виноградівської міської ради Виноградівського району Кус С.Ф. від 27.11.2019 року (а.с.8).

За весь час відкритого використання вказаною ділянкою, позивачка провела її рекультивацію, побудувала на ділянці фундамент будинку, позивачкою на даній земельній ділянці, посаджені багаторічні фруктові насадження.

В порядку ст. 119 ЗК України, позивачка ОСОБА_1 , зверталася до органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу їй у власність або надання у користування спірної земельної ділянки, чим дотрималася порядку встановленого нормами діючого законодавства щодо набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю (а.с.9).

Разом з тим позивачка вважає себе такою, що має права на передачу їй вказаної земельної ділянки за набувальною давністю та бажає зареєструвати її в органах державної реєстрації, у зв`язку із чим позивачка попередньо зверталася до Виноградівської міської ради про передачу їй вищезазначеної земельної ділянки у власність, однак листом Виноградівської міської ради від 26.11.2019 року, одержала відмову, у зв`язку із тим, що на даній земельній ділянці позивачкою споруджено фундамент, без належного дозволу, у зв`язку із чим позивачці було рекомендовано звернутися до Виноградівського районного суду із відповідним позовом (а.с.10).

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права.

У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді у касаційному порядку справи про визнання за особою права власності на земельну ділянку за набувальною давністю, дійшов, зокрема, наступних висновків (Постанова від 11 квітня 2018 року №742/2916/15-Ц):

1.Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється статтею 119 ЗК України. Відповідно до статті 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом п`ятнадцяти років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання в користування.

2.Аналіз статті 119 ЗК України дає підстави для висновку, що не передбачено жодних переваг для осіб, зазначених у частині першій цієї статті, оскільки навіть дотримання всіх умов набувальної давності не призводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (статті 118, 123 ЗК України).

3.Ця норма (ст. 119 ЗКУ) надає лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов`язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів.

4.При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Оскільки (в даному конкретному випадку) орган місцевого самоврядування не надав дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення та передачі у власність спірної земельної ділянки, законний власник не визнає факту добросовісності користування спірною земельною ділянкою, що є необхідною умовою для визнання права власності за набувальною давністю. При цьому, позивач не порушував питання про набуття права власності за спірну земельну ділянку у порядку, передбаченому статтями 116, 118 ЗК України.

5.Строк, який застосовується для набувальної давності на земельну ділянку, обчислюється починаючи з 01 січня 2002 року та має становити не менше 15 років, тобто норма статті 119 ЗК України щодо набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю може застосуватись лише з 01 січня 2017 року.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Статтею ст.12 ЦПК України обумовлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

З урахуванням усього вищевикладеного, приймаючи до уваги те, що набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом, яким зокрема передбачено звернення громадян, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування, що було зроблено позивачкою, у зв`язку із чим не було порушено процедуру набуття права власності за набувальною давністю, враховуючи доведеність факту добросовісності заволодіння майном, з огляду на положення вимог чинного законодавства, можливе визнання за позивачкою права власності на земельну ділянку, загальною площею 0,0785 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за набувальною давністю.

Інститут набувальної давності захищає права справжнього володільця і є одним із способів набуття права власності, який базується на сукупності таких обставин, як тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном, як своїм власним.

Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безперервного володіння чужим майном.

Для набуття права власності на таке майно володілець має звернутися у суд із заявою про визнання за ним права власності, що виникло внаслідок спливу набувальної давності. В разі винесення судового рішення, яким така заява задоволена, та набранням таким рішенням законної сили і є підставою для виникнення права власності на таке майно, крім тих видів нерухомого майна, право власності на яке підлягає реєстрації. Слід зазначити, що право власності на нерухоме майно виникає саме з моменту державної реєстрації.

Так, згідно із ст.344 ч.4 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Завданнями цивільного судочинства відповідно до ст.1 ЦК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом (ст.16 ЦК), звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, одним із способів захисту такого, зокрема є визнання права.

Відповідно до норм ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Право власності (ч.ч.1,2 ст.328 ЦК України) набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, враховуючи встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, а також оцінюючи надані докази, суд вважає, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 18, 81, 206, 223, 259, 263-265 ЦПК України ст.ст. 5, 16, 328, 392, 376 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканкою АДРЕСА_2 (ІПН НОМЕР_1 ), право власності в цілому на земельну ділянку, загальною площею 0,0785 га, за цільовим призначенням: «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд», що розташована в АДРЕСА_1 .

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги , відмови у відкритті чи закриттям апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ГоловуючийА. А. Надопта