справа № 278/1583/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2019 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Грубіяна Є.О., за участю секретаря Фурман О.А., розглянув цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

Заявник звернувся із вимогами, якими просить суд поділити спільне сумісне майно з відповідачем визнавши за позивачем 1/2 частину такого майна.

Провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засіданні і клопотань від учасників щодо зміни такого порядку розгляду справи не надходило.

Відповідач відзиву на позов не подавала.

Проаналізував матеріали надані суду, встановлено наступні фактичні обставини справи.

Позивач має посвідку на постійне проживання в Україні, при зверненні до суду сплатив судовий збір та отримував код платника податків (а.с.1-6).

22 жовтня 2002 року укладено шлюб між сторонами у справі (а.с.9).

30 жовтня 2013 року судом шлюб між сторонами розірвано. Дата набуття законної сили рішенням суду не зазначена (а.с.10).

Відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно датованої 18 травня 2017 року ОСОБА_2 16 травня 2017 року набула прав власності на будинок АДРЕСА_1 на підставі рішення про переведення дачного (садового) будинку в житловий виданого 24 січня 2017 року (а.с.7-8).

Відповідач має зареєстроване місце проживання у житловому будинку з 16 липня 2017 року (а.с.55).

Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями законодавства України.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Проаналізував фактичні обставини справи встановлені на підставі матеріалів наданих позивачем, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Судом встановлено, що майно, вимоги щодо права власності на яке пред`являє позивач, набуто відповідачем у 2017 році. Інших матеріалів суду не надавалось. Клопотання позивача про витребування матеріалів судом відхилено, як безпідставне. Дане рішення суду не оскаржувалось як і повторно дане клопотання із дотриманням процесуального законодавства не подавалось.

Законодавством України, що регулює дані правовідносини визначено, що спільною сумісною власністю подружжя, яке набуто ними за час шлюбу.

Так само, встановлено судом та іншого не зазначалось, що шлюб між сторонами існував з 22 жовтня 2002 року по листопад 2013 року.

За таких обставин не має підставі стверджувати, що згадуване позивачем та зазначене у даному рішенні майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а отже є голослівною вимога про визначення за позивачем його 1/2 частини і позов задоволеним бути не може.

Згадування позивачем про те, що у 2010 році він набував права власності на свою дружину та відповідача у даній справі на дане спірне майно у суду не має підстав за відсутності відповідних та підтверджуючих документів.

Відомості в інформаційній довідці про договір купівлі-продажу даного будинку датованого 28 травня 2009 року за відсутності відомостей про те, ким та на яких підставах дане майно набувалось суд до уваги не приймає при прийнятті даного рішення адже це є припущенням.

Приймаючи рішення у даній справі суд керується і наступними положеннями процесуального законодавства.

Так, дана справа розглядається в рамках цивільного судочинства. Положеннями процесуального закону, який регулює правила розгляду даних справ, визначено наступне. Так, розглядаючи цивільні справи суд керується принципом диспозитивності та змагальності, які визначають, що кожна сторона повинна самостійно подавати докази та доводити ті обставини на які посилається, в тому числі, шляхом подання доказів, заявлення клопотань і несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням або не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування заявлених вимог не може перебирати на себе суд або інша сторона. Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 12, 13 та 81 ЦПК України).

Результати вирішення спору не дають підстав для здійснення перерозподілу судових витрат.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні позову.

Повне рішення виготовлене 11 грудня 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Є.О. Грубіян