Суддя-доповідач Гаврилова Г.Л.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

Єдиний унікальний номер 266/1677/14-ц

Номер провадження 22-ц/804/1969/19

03 грудня 2019 року місто Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Донецького апеляційного суду у складі:

головуючого судді Гаврилової Г.Л.

суддів - Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.

за участю секретаря - Єфремової О.В.

сторони:

позивач - Державна іпотечна установа

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 березня 2019 року, у складі судді Пантелєєва Д.Г. повний текст рішення виготовлено 13 березня 2019 року.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач Державна іпотечна установа звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 24 квітня 2008 року між ВАТ «Родовід Банк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит №Д098/СЖ-055.08.1, згідно якого відповідач отримав від позивача у кредит грошові кошти в сумі 252 500 грн. 00 коп. строком погашення до 24 квітня 2028 року зі сплатою 10,9% річних. В забезпечення виконання умов договору між ВАТ «Родовід Банк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, за яким кв. АДРЕСА_1 передано в іпотеку ВАТ «Родовід Банк». 18 липня 2008 року між ВАТ «Родовід Банк» та позивачем було укладено договір відступлення права вимоги №1548/08, відповідно до якого ВАТ «Родовід Банк» передав позивачу всі права за кредитним договором та іпотечним договором. Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 21 лютого 2014 року кв. АДРЕСА_1 визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по ? частці квартири, таким чином ОСОБА_2 набула статусу іпотекодавця, тому несе обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття нею права власності. На підставі викладеного просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 57,8 кв.м., житловою площею 41,5 кв.м. в межах заборгованості за договором про іпотечний кредит №Д098/СЖ-055.08.1 від 24 квітня 2008 року в рахунок погашення заборгованості 236159 гривень 87 копійок (основна заборгованість), 30526 гривень 92 копійки (нараховані відсотки за користування кредитом), 18053 гривні 88 копійок (пеня за прострочення сплати кредитних коштів), всього в сумі 284740 гривень 67 копійок, визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах, за початковою ціною предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору.

Заочним рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 березня 2019 року позовні вимоги Державної іпотечної установи задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 57,8 кв.м., житловою площею 41,5 кв.м. в межах заборгованості за договором про іпотечний кредит №Д098/СЖ-055.08.1 від 24.04.2008 року в рахунок погашення заборгованості, що становить: 236159 гривень 87 копійок (основна заборгованість), 30526 гривень 92 копійки (нараховані відсотки за користування кредитом), 18053 гривні 88 копійок ( пеня за прострочення сплати кредитних коштів, всього в сумі 284740 гривень 67 копійок. Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах, за початковою ціною предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. За рахунок коштів, отриманих від продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 57,8 кв.м., житловою площею 41,5 кв.м. задоволено позовні вимоги Державної іпотечної установи в сумі 284740 гривень 67 копійок. Вирішено питання щодо стягнення судового збору.

Ухвалою Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 червня 2019 року заяву ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення у справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки залишено без задоволення.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, та, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив заочне рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішенням суду порушено право власності відповідачки ОСОБА_2 , яка є співвласницею спірної квартири з відповідачем ОСОБА_1 та немає ніякого боргу перед позивачем. У свою чергу, звернення стягнення на квартиру та визначення способу її реалізації квартири, що є у спільній власності, здійснено без виділення частки боржника зі спільного майна в натурі. Суд не зазначив початкової ціни предмету іпотеки для його подальшої реалізації, в той час як визначення ціни саме у грошовому вираженні є необхідною умовою для правильного застосування ЗУ «Про іпотеку».

Окрім цього, судом встановлено, що заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 грудня 2013 року задоволені позовні вимоги Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 та стягнуто заборгованість за іпотечним договором №Д098/СЖ-055.08.1 в сумі 28442 грн. 73 коп. Отже, пред`явлення Державною іпотечною установою наведеного вище позову свідчить про те, що кредитор використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишалася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому, та пені за порушення умов договору та право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та стягнення пені припиняється. В той же час, як вбачається з резолютивної частини рішення суду, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено на загальну суму 284740 грн.67 коп. Тобто, залишився нез`ясованим розмір заборгованості за кредитом.

Крім того, вважає, що суд не зважив на те, що іпотечне майно знаходиться в зоні проведення АТО, та відповідно до ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом дії цього закону діють застереження щодо реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки, на продаж предмета іпотеки, в частині виселенням мешканців із житлових приміщень, переданих у іпотеку, в частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах.

У відзиві на апеляційну скаргу Державна іпотечна служба зазначила, що твердження відповідачки про порушення її прав власника при зверненні стягнення на предмет іпотеки суперечить положенню ст. 23 ЗУ «Про іпотеку», відповідно до якої у разі переходу права власності(права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Про знаходження майна в іпотеці скаржнику було відомо ще до набуття права власності на частину майна. Рішенням суду встановлено, що іпотечний та кредитний договори були укладені з письмової згоди ОСОБА_2 , як дружини ОСОБА_1 .

Отже, одночасно із набуттям права власності на майно, що перебуває в іпотеці, скаржник набув всіх прав та обов`язків за іпотечним договором, а тому несе відповідальність за порушення зобов`язань.

Закон України «При тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» зупиняє дію деяких статей Закону України «Про іпотеку», які стосуються виконання судових рішень. Водночас наведений Закон не зупиняє право іпотеко держателя на звернення до суду за захистом свої порушених прав та винесення судом рішення за результатами розгляду такого позову.

Твердження скаржника про не визначення судом початкової ціни реалізації предмету іпотеки, розміру вимог та всіх його складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмету іпотеки, опису нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотеко держателя спростовується мотивувальною та резолютивною частиною оскарженого судового рішення. Резолютивна частина рішення містить розмір заборгованості за кредитним договором та його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмету іпотеки.

У відповідності до вимог ч.2 ст.372 та ч.2 ст.197 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу без участі сторін, які належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду, що підтверджується випискою з журналу телефонограм( а.с. 39-40том2) поштовими повідомленнями про отримання судової повістки як ОСОБА_2 так і її представником (а.с. 43, 49-50том2 ) Від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його від сутність.( а.с. 46-48 том2) Відповідно, справа розглядається без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що 24.04.2008 року між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит №Д098/СЖ-055.08.1, згідно якого відповідач отримав від позивача у кредит грошові кошти в сумі 252500 грн. 00 коп. строком погашення до 24.04.2028 року зі сплатою 10,9% річних. (а. с. 21-28том1)

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 24.04.2008 року було укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_1 передав ВАТ «Родовід Банк» кв. АДРЕСА_1 (а. с. 29-36 том1)

24.04.2008 року вказаний договір іпотеки посвідчено приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Кудлаєвим О.О., яким також накладено заборону на відчуження кв. АДРЕСА_1 до виконання умов договору (а. с. 37 том1)

Вказані договори було укладено з письмової згоди ОСОБА_2 , яка надала її в якості дружини відповідача ОСОБА_1 (а. с. 20 том1)

18.07.2008 року між ВАТ «Родовід Банк» та Державною іпотечною установою було укладено договір відступлення права вимоги, за умовами якого Державна іпотечна установа отримала право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №Д098/СЖ-055.08.1 та іпотечним договором №Д098/СЖ-055.08.1, укладеними між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 (а. с. 38-41 том1)

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 28.02.2013 року задоволено позовні вимоги Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , та стягнуто заборгованість за договором іпотеки договором №Д098/СЖ-055.08.1 в сумі 256297 грн. 94 коп. (а. с. 18-19 том1)

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 05.12.2013 року задоволено позовні вимоги Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , стягнуто заборгованість за договором іпотеки договором №Д098/СЖ-055.08.1 в сумі 28442 грн. 73 коп. (а. с. 16-17)

Оскільки дані судові рішення боржником не виконувались та не виконані в загальній сумі 284740 гривень 67 копійок( 256297 грн. 94 коп + 28442 грн. 73 коп ) позивач звернувся до суду з даним позовом та просив у рахунок задоволення кредитних коштів звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 21.02.2014 року, залишеним без зміни рішенням апеляційного суду Донецької області від 24.03.2014 року, було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , визнано кв. АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках, по ? частці квартири (а. с. 8-10, 11-14, 15 том1)

Задовольняючи позовні вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, суд, встановивши наявність заборгованості за кредитним договором у розмірі , що встановлений судовими рішеннями, що набрали чинності, та які не виконані, прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах, за початковою ціною предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, та за рахунок коштів, отриманих від продажу іпотечної квартири задовольнити позовні вимоги Державної іпотечної установи в сумі 284740 гривень 67 копійок.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду та відхиляє доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_2 з таких підстав.

Щодо доводів відповідачки про порушення її прав як співвласника предмету іпотеки.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 січня 2017 р. у справі N 6-2776цс16).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що кредит у розмірі 252 500 гривень отриманий ОСОБА_1 від ВАТ Родовід Банку на поліпшення житлових умов квартири, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 (Предмет іпотеки) (п.1.2 Договору про іпотечний кредит) ( а.с. 21)

Під час укладення кредитного та іпотечних договорів, які відбулись 28 квітня 2008 року, ОСОБА_2 надала письмову заяву, що засвідчена на предмет справжності підпису гр. ОСОБА_2 нотаріусом О.О. Кудлаєвим, про те, що вона надає згоду як на укладення кредитного договору її чоловіком ОСОБА_1 так і на передачу у заставу( іпотеку) набутої ними під час перебування в сумісному зареєстрованому шлюбі квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на що може бути звернено стягнення у зв`язку з невиконанням її чоловіком ОСОБА_1 зобов`язання, забезпеченого заставою( іпотекою). ( а.с. 20 том1)

За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки.

Наслідки переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи врегульовано статтею 23 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна, а доводи відповідачки щодо порушення її майнових прав на предмет іпотеки, співвласницею якого вона є нарівні з боржником , є такими, що не ґрунтуються на законі, та не є слушними.

До того ж, за змістом ч.4 ст.65 СК, договори кредиту та іпотеки, укладені в інтересах сім`ї, створюють обов`язки для обох із подружжя. ОСОБА_2 не надала будь-яких доказів на підтвердження того, що договір іпотеки був укладений її чоловіком ОСОБА_1 всупереч інтересам сім`ї, і не ставила питання про визнання його недійсним саме з цих підстав, а отже, відповідачка усвідомлювала ризики невиконання її чоловіком зобов`язань за кредитним договором, зокрема можливість примусової реалізації спірної квартири, на виконання рішень суду про стягнення кредитної заборгованості.

Щодо не зазначення у судовому рішенні початкової ціни предмету іпотеки.

Відповідно до статей 12 і 33 ЗаконуУкраїни «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 закону).

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» ( у редакції, що діяла на час звернення позивача до суду) передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуги тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» визначення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні проводиться за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження мають право заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж та, що зазначена у резолютивній частині рішення суду, якщо, наприклад, вартість майна змінилася.

Таким чином, визначення початкової ціни предмета іпотеки у резолютивній частині рішення суду не є остаточною, оскільки під час здійснення виконавчого провадження ціна предмету іпотеки може бути переглянута та повторно визначена на підставі оцінки суб`єкта оціночної діяльності.

Велика Палата Верхового Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15-ц (провадження № 14-11цс18) дійшла висновку про те, що не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні не має вирішального значення та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

Крім того, з 04 лютого 2019 року законодавець виключив абзац сьомий частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку», а саме вимоги щодо початкової ціни предмету іпотеки для його подальшої реалізації та доповнив новою частиною другою дану статтю, згідно якої - У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Оскільки суд ухвалював спосіб реалізації іпотечного майна 11 березня 2019 року, то він діяв у межах закону, а доводи апеляції в цій частині є неприйнятними.

Не заслуговують на увагу і доводи відповідачки щодо застережень, викладених у ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Так, відповідно до ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України (у тому числі фізичним особам - підприємцям) або юридичним особам - суб`єктам малого і середнього підприємництва та перебуває в іпотеці, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 43-47 (у частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах) Закону України "Про іпотеку".

Відтак зупиненння дій даних норм закону, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово відтерміновує дії, спрямовані на виконання судового рішення .

Отже, приписи даної норми закону стосується реалізації виконання судового рішення та не може впливати на право іпотекодержателя на судовий захист свого порушеного права шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Доводи відповідачки щодо не встановлення судом фактичної заборгованості за кредитним договором спростовується матеріалами справи.

Так, відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 28.02.2013 року задоволено позовні вимоги Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , та стягнуто заборгованість за договором іпотеки договором №Д098/СЖ-055.08.1 в сумі 256297 грн. 94 коп., з яких тіло кредиту становить 236 159 гривень 87 копійок, відсотки за користування кредитом - 19157 грн. 78 коп. та пеня- 980,28 грн. (а. с. 18-19)

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 05.12.2013 року задоволено позовні вимоги Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , стягнуто заборгованість за договором іпотеки договором №Д098/СЖ-055.08.1 в сумі 28442 грн. 73 коп., з яких відсотки за користування кредитом становлять 11369,13 грн. та пеня - 17073,60 грн. (а. с. 16-17)

Задовольняючи позовні вимоги у даній справі, суд звернув стягнення на предмет іпотеки виключно у розмірі, що встановлена рішеннями суду, що набрали законної сили, та не виконані, а саме у загальному розмірі 284740 гривень 67 копійок, з яких 236 159 гривень 87 копійок (основна заборгованість), 30526 гривень 92 копійки (нараховані відсотки за користування кредитом), 18053 (вісімнадцять тисяч п`ятдесят три) гривні 88 копійок ( пеня за прострочення сплати кредитних коштів), що відповідає складовим, визначених у судових рішеннях про стягнення заборгованості з боржника ОСОБА_1 .

Згідно зі ст.129-1 Конституції суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Отже, у силу вимог частини четвертої статті 82 ЦПК України такі обставини доведенню не підлягають.

У свою чергу, за змістом статтті 18 ЦПК України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Сума заборгованості боржника ОСОБА_1 встановлена рішеннями судів, що набрали чинності , та підстав для її перегляду на даній стадії судового процесу не має.

Враховуючи наведене, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 06 грудня 2019 року.

Головуючий Гаврилова Г.Л.

Судді Зайцева С.А.

Пономарьова О.М.