КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №755/3670/18 головуючий у І інстанції: Виниченко Л.М.
провадження 22-ц/824/7586/2019 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 липня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого Сліпченка О.І., Сушко Л.П., Мельника Я.С.

за участю секретаря: Ярмак О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернувся з вищезазначеним позовом, який обґрунтував тим, що 05 червня 1998 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб.

19 квітня 2016 року шлюб було розірвано Дніпровським районним судом міста Києва.

Від шлюбу з відповідачкою мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач зазначає, що після того як вони з відповідачкою розірвали шлюбні відносини, ОСОБА_1 усілякими способами перешкоджала спілкуванню з дитиною і вказує що майже чотири місяці дзвонить відповідачкі на телефон з метою домовитись про час коли він може зустрітись з дитиною, на що ОСОБА_1 повідомляла, що він більше ніколи не спілкуватиметься з донькою.

З огляду на наведене просив зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди у спілкування з донькою ОСОБА_4 , і визначити способи участі у спілкуванні та вихованні дитини, встановивши систематичні побачення з донькою у першу та третю суботу місяця та в день народження дитини з 12 год. 00хв. до 16 год. 00хв.

17 травня 2018 року ОСОБА_1 подала зустрічну позовну заяву, яку обґрунтовувала тим що ще до народження другої доньки ОСОБА_2 почав систематично зловживати спиртними напоями, довів сім`ю до зубожіння витрачаючи усі кошти на алкогольні напої, оскільки ситуація тільки погіршувалась, ОСОБА_1 вимушена була вивезти дітей із спільної квартири.

Також зазначає , що ОСОБА_2 не виконує своїх обов`язків по вихованню та розвитку дітей, не піклується про них, жорстоко поводиться з дітьми.

Просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 19 лютого 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково, визначено періодичні побачення з донькою кожної першої суботи місяця, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

Зауважує, що факти жорстокого поводження з дітьми ОСОБА_2 підтверджено матеріалами справи, а тому вважає, що існують всі підстави для позбавлення батьківських прав відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом строк не надходив.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник підтримали свою позицію, інші належним чином повідомлені учасники справи не з`явились.

У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів

3) показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Задовольняючи первісний позов частково суд першої інстанції виходив з того, що не встановлено обставин, які б давали підстави заборонити ОСОБА_2 бачитись з донькою ОСОБА_4 та виховувати її, а відмовляючи в задоволенні зустрічного позову місцевий суд посилався на те, що матеріали справи не містять належних доказів, які б могли слугувати підставою для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 червня 1998 року, який розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року.

Від шлюбу сторони мають двох дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 9 - 10)

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Дніпровської РДА в м. Києві про недоцільність позбавлення батьківських прав від 17 серпня 2018 року № 7578/41/3/103, будучи присутнім на засіданні комісії ОСОБА_2 категорично заперечував проти позбавлення його батьківських прав та пояснив, що він бажає спілкуватися з доньками, бачитися та проводити з ними час, брати участь у їх вихованні та утриманні, однак йому чиняться перешкоди.

Вказаним висновком визначено недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно його дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 133, 134).

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Частинами 1-3 ст. 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (надалі Конвенції), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Статтями 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини дитина для повного і гармонійного розвитку його особистості потребує любові і розуміння. Він повинен, коли це можливо, зростати на піклуванні і під відповідальністю своїх батьків в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Згідно з роз`ясненнями, наданими у постанові Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року № 20 «Про внесення змін до постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення і поновлення батьківських прав» висновок органу опіки та піклування має бути оформлений на бланку державних адміністрацій районів, районів міст Києва та Севастополя, виконавчих органів міських чи районних у містах, сільських селищних рад, підписаний головою (заступником голови) та скріплений печаткою. Також до висновку органу опіки та піклування повинні бути додані документи, які підтверджують викладені у ньому обставини.

Відповідно до вимог статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Місцевий суд при прийнятті рішення правильно послався на той факт, що 17 серпня 2018 року Органу опіки та піклування Дніпровської РДА в м. Києві визначили за можливе брати участь батька у вихованні ОСОБА_4 один раз у місяць.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що надані позивачкою за зустрічним позовом висновки складені співробітниками поліції за результатами перевірок за заявами ОСОБА_1 та покази свідків, не можуть бути підставою для задоволення зустрічного позову, оскільки перелік підстав для позбавлення особи батьківських прав визначений у ст. 164 СК України, при цьому з наданих доказів убачаються наявні конфлікти, які виникали саме між сторонами у справі.

Крім того не доведено належними та допустимими доказами жорстоке поводження ОСОБА_2 з дітьми.

Відповідач вказував, що хоче брати участь у виконанні своїх обов`язків по вихованню дітей, намагався з ними зустрітися. Місцевий суд вірно зазначив, що наявна заборгованість по аліментам також не являється достатньою та виключною підставою для позбавлення батьківських прав, до того ж ОСОБА_2 отримує пенсію, як інвалід 2 групи загального захворювання, що підтверджується його пенсійним посвідченням.

ОСОБА_1 жодним чином не спростовує висновків суду першої інстанції, а докази наявні в матеріалах справи не можуть буди підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки зазначене є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи задовольнити зазначені вимоги.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку.

Апеляційна скарга переповнена оцінкою доказів апелянтом, при цьому не вказується, які з доказів неправомірно були судом першої інстанції не прийняті, чи досліджувались із порушенням установленого законом порядку.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: