Постанова

Іменем України

12 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 534/1499/16-ц

провадження № 61-31597св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 22 лютого 2017 року у складі судді Солохи О. В. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 30 травня 2017 року у складі колегії суддів: Хіль Л. М., Абрамова П. С., Лобова О. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про витребування грошей із чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що вироком Комсомольського міського суду Полтавської області від 13 липня 2015 року засуджено її рідного брата ОСОБА_1 за кримінальне правопорушення відносно ОСОБА_2 .

Зазначала, що на стадії досудового розслідування нею через захисника її брата двічі передано потерпілій грошові кошти в рахунок відшкодування шкоди.

На підтвердження даного факту, відповідачем було складено дві розписки. Згодом вона дізналась від свого брата, що останній не має ніякого відношення до кримінального правопорушення та не мав наміру відшкодовувати потерпілій шкоду.

Отже, вважала, що ОСОБА_2 , використовуючи своє процесуальне положення потерпілої, її психологічний стан, користуючись її довірою, умисно і безпідставно заволоділа значною сумою грошей, яку отримала від неї.

Вважала, що ОСОБА_2 набула майно без достатньої правової підстави та зобов`язана повернути це майно, на підставі положень статті 1212 ЦК України.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 3 000 доларів США та 10 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 22 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не доведено отримання від неї коштів ОСОБА_2 без достатньої правової підстави.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем грошових коштів, оскільки позивач добровільно передала вищезазначену суму грошових коштів відповідачу в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої останній злочином, що підтверджується наявними розписками у матеріалах справи.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 30 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 22 лютого 2017 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що жодних належних та допустимих доказів у розумінні статей 57-59 ЦПК України в редакції 2004 року, на підтвердження вчинення ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 , неправомірних дій, спрямованих на отримання грошових коштів у зазначеному розмірі, не надано.

Також, суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про те, що обраний спосіб захисту ОСОБА_1 своїх порушених прав шляхом пред`явлення до ОСОБА_2 позову при витребування майна із чужого незаконного володіння не є належним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, ОСОБА_1 ,посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не сприяв повному і всебічному з`ясуванню обставин та не врахував конституційні засади судочинства щодо рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності та свободи в наданні ними суду доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Зазначила, що суди помилково відмовили у задоволенні позову, оскільки кошти були набуті відповідачем безпідставно та мають бути стягнені саме на підставі статті 1212 ЦК України.

При цьому, заявник посилається на те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у клопотанні про допит свідків, які безпосередньо мали відношення до обставин набуття коштів ОСОБА_2 .

Також посилається на неправильну правову оцінку судами наданих доказів

Вважає, що повернення безпідставно отриманих грошових коштів повинно бути здійснено в судовому порядку у тій же валюті, у якій були вони передані на підставі Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 1593 «Про систему валютного контролю та про валютне регулювання».

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У жовтні 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому вказує на те, що доводи скарги є безпідставними, а судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Лідовцю Р. А.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, у редакції чинній на час звернення до суду з позовом, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічна норма міститься і в частині першій статті 4 чинного ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 10 ЦПК України в редакції 2004 року).

Відповідно до положень частини третьої статті 10 ЦПК України в редакції 2004 року, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною четвертою статті 60 ЦПК України в редакції 2004 року доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Судами першої та апеляційної інстанцій правильно встановлено, що вироком Комсомольського міського суду Полтавської області від 13 липня 2015 року ОСОБА_1 було засуджено за частиною третьою статті 187, частиною першою статті 309, частиною першою статті 70 КК України до 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна (а. с.111-115).

З огляду на зміст вказаного вироку одним із доведених епізодів у кримінальному провадженні є вчинення ОСОБА_1 за попередньою змовою з іншою особою розбійного нападу на потерпілу ОСОБА_2 , яка є відповідачем у цій справі, із завданням останній вчиненим кримінальним правопорушенням шкоди. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 12 листопада 2015 року вирок суду першої інстанції від 13 липня 2015 року було змінено та засуджено ОСОБА_1 за частиною третьою статті 187, статті 69, частиною першою статті 70 КК України до 7 років 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна (а. с.128-132).

Згідно з розпискою від 16 лютого 2015 року ОСОБА_2 отримала від захисника ОСОБА_1 - адвоката Пономаренко Г. О. у рахунок відшкодування шкоди, завданої злочином, грошові кошти у сумі 600 доларів США (а. с. 69).

Відповідно до другої розписки ОСОБА_2 отримала від позивача ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 2 400 доларів США та 10 000 грн як відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої їй злочином. Претензій матеріального та морального характеру до ОСОБА_1 немає (а. с. 70).

З огляду на вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, призначаючи ОСОБА_1 покарання у вигляді позбавлення волі, судами було враховано як пом`якшуючу обставину повне відшкодування шкоди, завданої злочином потерпілій ОСОБА_2 ( а. с. 113, 132).

Відмовляючи у позові ОСОБА_1 суди дійшли правильного висновку, що жодних належних та допустимих доказів на підтвердження безпідставності отримання ОСОБА_2 грошових коштів від ОСОБА_1 , у розумінні статті 1212 ЦПК України, не надано.

Встановивши, що надані кошти за розписками позивачем та адвокатом обвинуваченого стали добровільним відшкодуванням матеріальної шкоди ОСОБА_2 завданої їй злочинними діями ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що до цих правовідносин не може бути застосовано положення статті 1212 ЦК України про безпідставно набуте майно, на яку позивач посилалась як на підставу для задоволення позову, оскільки підставою надання коштів було повне відшкодування шкоди ОСОБА_2 з метою зміни покарання ОСОБА_1 , тобто ОСОБА_2 отримала кошти не безпідставно.

Також суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що обраний спосіб захисту ОСОБА_1 своїх порушених прав шляхом пред`явлення позову до ОСОБА_2 про витребування коштів із чужого незаконного володіння не є належним, оскільки позовна вимога не підлягає розгляду та вирішенню за правилами статтей 387, 388 ЦК України.

Отже, доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішенння Комсомольського міського суду Полтавської області від 22 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 30 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. А. Воробйова

Ю. В. Черняк