Дата документу 02.12.2019
Справа № 937/7339/19
Провадження № 2/937/3345/19
02 грудня 2019 року м. Мелітополь
Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді: Іваненко О.В.,
за участю секретаря: Прозорової Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи: Товарної біржі «Регіональна» про визнання дійсним договору купівлі продажу та визнання права власності на квартиру,
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , за участю третьої особи: Товарної біржі «Регіональна» про визнання дійсним договору купівлі продажу та визнання права власності на квартиру.
В обґрунтування позову, позивач посилається на те, що 20.01.1999 року вона через Товарну біржу «Регіональна» придбала у ОСОБА_2 житлову квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до змісту договору продаж квартири було здійснено за 5800,00грн., які вона передала продавцеві повністю до підписання даного договору. Договір купівлі-продажу квартири було зареєстровано на Товарній біржі «Регіональна», а право власності на вказану вище квартиру було зареєстровано за нею у КП «ММБТІ» 20.01.1999 року. З часу придбання квартири вона в ній зареєструвала своє місце проживання. На її ім`я було виготовлено технічний паспорт на квартиру від 25.10.2008 року, в якому вона значиться єдиним власником квартири. Жодних нових реєстрацій права власності за вказаною квартирою не проводились та квартира по теперішній час є її власністю. Однак, коли вона вирішила подарувати свою квартиру своїй онучці та звернулась до приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Тимченко М.Г., то їй повідомили, що договір посвідчено на біржі нерухомості, а не нотаріально. Саме тому, нотаріус не може посвідчити угоду дарування та відповідно вона позбавлена можливості розпорядитись своєю власністю. Хоча, у тексті договору купівлі-продажу на момент його укладення було зазначено про те, що на підставі ст. 15 Закону України від 10.12.1991 року «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Тому на підставі викладеного, вона просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири укладений 20.01.1999 року та зареєстрований на Товарній біржі «Регіональна» за №0152 від 20.01.1999 року. Визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 74, 0 кв. м., житловою площею 38, 4 кв. м.
В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, але надали заяву про розгляд справи у їх відсутності, позов підтримують в повному обсязі.
Відповідач в судове засідання не з`явилася по невідомій суду причині, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином поштовим повідомленням та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. До Мелітопольського міськрайонного суду повернулися конверти з відміткою листоноші «по закінченню терміну зберігання» так як адресата не було дома та він не отримує поштове повідомлення. Згідно ч.3 ст.131 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надійшло. Суд вважає причини неявки відповідача в судове засідання неповажними.
Відповідно до ч.3 ст. 211, ч.4 ст.223, ч.1 ст.280, ст.281 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності сторін на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення.
В судове засідання представник третьої особи: Товарної біржі «Регіональна», не з`явився по невідомій суду причині, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, пояснень щодо позову не надано.
У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.5 ст.263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений своєї власності. Право приватної власності є непорушним.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Як встановлено в судовому засіданні, 20.01.1999 року позивач ОСОБА_1 через Товарну біржу «Регіональна» придбала у ОСОБА_2 житлову квартиру АДРЕСА_1 , про що сторонами було укладено Договір купівлі-продажу №0152, та який було зареєстровано на Товарній біржі «Регіональна» за № 0152 від 20.01.1999 року, а право власності на вказану вище квартиру було зареєстровано за позивачкою у КП «ММБТІ» 20.01.1999 року, про що мається реєстраційний напис на самому договорі купівлі-продажу (а.с.11).
Відповідно до п.5 договору продаж квартири було здійснено за 5800,00грн., які покупець передала продавцеві повністю до підписання даного договору.
З позовної заяви та матеріалів справи встановлено, що з часу придбання квартири позивач в ній зареєструвала своє місце проживання, а також відповідно до рішення Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради від 25.12.2008 року за № 275/5 «Про оформлення реконструкції будівель та споруд» оформила реконструкцію квартири АДРЕСА_1 , внаслідок чого загальна площа квартири стала 74,0 кв. м., житлова площа 38,4 кв. м., та було виготовлено технічний паспорт на квартиру від 25.10.2008 року, що підтверджується копією витягу з рішення та копією технічного паспорту (а.с.12-14).
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав від 04.09.2019 року жодних нових реєстрацій права власності за квартирою АДРЕСА_1 не проводились та квартира по теперішній час є власністю позивача ОСОБА_1 (а.с.15).
Згідно ч.1 ст.317 ЦПК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ч.1, 2 ст.319 ЦПК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Так, згідно позовної заяви коли позивачка вирішила подарувати свою квартиру своїй онучці та звернулась до приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Тимченко Марини Геннадпвни, то їй повідомили, що договір посвідчено на біржі нерухомості, а не нотаріально, а тому нотаріус не може посвідчити угоду дарування та відповідно позивач позбавлена можливості розпорядитись своєю власністю.
Згідно ч.1 ст.321 ЦПК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ч.1 ст.328 ЦПК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Так, зі змісту договору купівлі-продажу №0152 від 20.01.1999 року, встановлено, що на момент його укладення у тексті було зазначено про те, що на підставі ст. 15 ЗУ від 10.12.1991 року «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.
Так ст.5 ЦК України та п. 4 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК передбачено, що правовий статус майна, а також права та обов`язки суб`єктів цивільних правовідносин щодо цього майна визначаються нормами матеріального права, які були чинними на час його створення або набуття.
Положеннями ст. 42 ЦК(в редакції 1963 року), які мають застосовуватися до спірних правовідносин, дозволялося укладення цивільно-правових угод у вигляді усної та письмової форми (простої або нотаріальної).
Згідно з вимогами ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу житлового будинку, повинен бути укладений у письмовій формі з обов`язковим нотаріальним посвідченням.
Невиконання цих вимог тягне недійсність такої угоди із застосуванням наслідків реституції, передбачених ч. 2 ст. 48 ЦК (в редакції 1963 року).
Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року членами біржі є прийняті до її складу вітчизняні та іноземні юридичні і фізичні особи. Член товарної біржі має право здійснювати біржові операції на біржі. Біржовою операцією визнається угода, якщо вона являє собою купівлю-продаж товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасники - члени біржі, якщо вона зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.
Згідно з п. 49 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мінюсту від 14 червня 1994 року № 18/5, яка діяла на час спірних правовідносин, правовстановлюючим документом на житловий будинок міг бути договір купівлі-продажу, зареєстрований на біржі.
Зазначена норма закону суперечила чинній на той час ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, згідно з якою договір купівлі-продажу повинен бути нотаріально посвідчений та підлягав реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.
Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР 1963 року, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В такому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» №3 від 28.04.1978 визначено, що суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року за вимогою сторони, яка виконала угоду, вправі визнати угоду дійсною. Це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору або для його укладення були наявні передбачені законом обмеження. Крім того, суд перевіряє, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.
Згідно ст.9 Житлового Кодексу України, громадяни України мають право на придбання будинків і квартир на біржових торгах.
Таким чином вищевказане свідчить про те, що при укладанні договору купівлі-продажу від 31.07.1997 року сторони керувались ч.2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», відповідно до якої угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Саме тому вони вважали, що договір купівлі-продажу укладено згідно вимог чинного на той час законодавства.
У відповідності до ч.2 ст. 47 ЦК УРСР та п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України 28.04.1978 р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення, виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, вправі визнати угоду дійсною.
Згідно ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його прав власності, якщо це право не визнається або оспорюється іншою особою.
Враховуючи викладене, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об`єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принципи справедливості та неупередженості, суд дійшов до висновку про те, що позивач з 1999 року безперервно користується квартирою, вважаючи її своїм нерухомим майном, на сьогоднішній день вона є єдиним титульним володільцем житлової квартири, відсутність нотаріального посвідчення договору перешкоджає позивачу належним чином володіти, користуватися та розпоряджатися вищевказаним нерухомим майном, тому суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
На підставі вищевикладеного, та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 131, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст.317-392 ЦК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи: Товарної біржі «Регіональна» про визнання дійсним договору купівлі продажу та визнання права власності на квартиру задовольнити.
Визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за № 0152, який було укладено 20.01.1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований на Товарній біржі «Регіональна» за № 0152 від 20.01.1999 року.
Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (і.н. НОМЕР_1 ) яка мешкає: АДРЕСА_2 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 74, 0 кв. м., житловою площею 38, 4 кв. м.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Суддя Мелітопольського
міськрайонного суду О. В. Іваненко