Постанова

Іменем України

31 липня 2019 року

м. Київ

справа № 752/6124/16-ц

провадження № 61-30524св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Артемчук Тарас Володимирович,

стягувач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Іпотека Кредит»

розглянув у порядку письмового провадження справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Артемчука Тараса Володимировича та зобов`язання вчинити дії, стягувач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Іпотека Кредит», за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Гурез Іванни Олександрівни на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Левенця Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст скарги

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою, в якій просила визнати неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - ВПВР ДДВС МЮУ) Артемчука Т. В. по виконанню ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 17 червня 2015 року у справі № 761/6118/15-ц та зобов`язати старшого державного виконавця ВПВР ДДВС МЮУ Артемчука Т. В. зняти арешт з автомобіля «AUDI» номер кузова НОМЕР_5 , державний номерний знак (далі - д.н.з. ) НОМЕР_4 , який накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 13 грудня 2013 року в рамках виконавчого провадження № 38381138.

Обґрунтовуючи скаргу, ОСОБА_1 посилалася на те, що 12 червня 2013 року державним виконавцем ВПВР ДДВС МЮУ відкрито виконавче провадження № 38381138 з виконання виконавчого листа № 2601/17556/12, виданого 18 грудня 2012 року Голосіївським районним судом міста Києва.

13 грудня 2013 року державним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою було накладено арешт на все майно, що належить боржнику.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 17 червня 2015 року затверджено мирову угоду, укладену між Публічним акціонерним товариством «Омега Банк» та ОСОБА_1 в процесі виконання рішення суду.

31 грудня 2015 року головним державним виконавцем ВПВР ДДВС МЮУ Артемчуком Т. В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та виділення в окреме провадження постанови про стягнення з боржника виконавчого збору.

На порушення статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець при вирішенні питання щодо закінчення виконавчого провадження повинен був вирішити питання про зняття арешту з майна, проте цього не зробив.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 15 вересня 2017 року у складі судді Колдіної О. О. скаргу задоволено. Визнано бездіяльність головного державного виконавця ВПВР ДВС МЮУ Артемчука Т. В. по виконанню ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 17 червня 2015 року у справі № 761/6118/15-ц незаконною. Зобов`язано уповноваженого державного виконавця ВПВР ДВС МЮУ зняти арешт з автомобіля AUDI, номер кузова НОМЕР_5 , д.н.з. НОМЕР_6 , який накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 13 грудня 2013 року в рамках виконавчого провадження № 38381138.

Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що скарга є обґрунтованою, а бездіяльність головного державного виконавця незаконною, оскільки у матеріалах справи наявна копія постанови головного державного виконавця Артемчука Т. В. від 31 грудня 2015 року про закінчення виконавчого провадження № 38381138, згідно з пунктом 2 якої припинено чинність арешту майна, накладеного постановою від 13 грудня 2013 року, яка була надіслана на виконання до УДАІ ГУ МВС України в місті Києві та Регіонального сервісного центру МВС у місті Києві.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2017 року апеляційну скаргу представника Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Васіної І. В. задоволено. Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 15 вересня 2017 року скасовано та постановлено нову ухвалу про відмову в задоволенні скарги. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що державний виконавець діяв відповідно до вимог статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» та в межах своїх повноважень, тому правових підстав для визнання його бездіяльності неправомірною немає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2017 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гурез І. О. подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення і направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що підставою для закриття виконавчого провадження слугувала ухвала Шевченківського районного суду міста Києва про затвердження мирової угоди між боржником і стягувачем. Тобто державним виконавцем Артемчуком Т. В. не було застосовано жодних заходів виконавчого провадження, кошти на користь стягувача не були стягнуті, тому відсутні підстави для стягнення виконавчого збору з боржника. Апеляційний суд не взяв до уваги те, що відділом державної виконавчої служби не вчинено жодних заходів примусового виконання рішення суду. У державного виконавця відсутні законні підстави для продовження арешту, накладеного на майно та кошти боржника, оскільки постанова державного виконавця від 29 жовтня 2014 року про стягнення виконавчого збору не пред`являлася до виконання у річний строк, визначений у виконавчому документі, а за цим виконавчим документом виконавче провадження не було відкрито.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

12 червня 2013 року старшим державним виконавцем ВПВР ДДВС МЮУ відкрито виконавче провадження № 38381138 з виконання виконавчого листа № 2601/17556/12, виданого 18 грудня 2012 року Голосіївським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Сведбанк» заборгованості за договором кредиту з врахуванням суми судових витрат у розмірі 12 190 416,82 грн.

13 грудня 2013 року постановою старшого державного виконавця ВПВР ДДВС МЮУ Семком Б. О. накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_1 в межах суми звернення стягнення та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику.

Постановою головного державного виконавця ВПВР ДДВС МЮУ від 01 квітня 2 014 року замінено стягувача у виконавчому провадженні № 38381138 з Публічного акціонерного товариства «Сведбанк» на Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» (далі - ПАТ «Омега Банк») .

Постановою старшого державного виконавця ВПВР ДВС України Семок Б. О. від 29 жовтня 2014 року стягнуто із ОСОБА_1 виконавчий збір в розмірі 1 219 041,68 грн

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 16 квітня 2015 року заяву представника ПАТ «Омега Банк» про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником задоволено. Замінено у виконавчому провадженні № 38381138 ПАТ «Омега Банк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Іпотека Кредит» (далі - ТОВ «ФК «Іпотека Кредит»).

Постановою головного державного виконавця ВПВР ДДВС МЮУ Артемчука Т. В. від 28 травня 2015 року замінено сторону у виконавчому провадження, а саме стягувача ПАТ «Омега Банк» на ТОВ «ФК «Іпотека Кредит».

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 17 червня 2015 року визнано мирову угоду укладену між ТОВ «ФК «Іпотека Кредит» та ОСОБА_1 в процесі виконання вищевказаного рішення суду.

Постановою головного державного виконавця ВПВР ДДВС МЮУ Артемчука Т. В. від 31 грудня 2015 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2601/17556/12, виданого 18 грудня 2012 року Голосіївським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Сведбанк» заборгованості за договором кредиту з врахуванням суми судових витрат у розмірі 12 190 416,82 грн. Виділено в окреме провадження постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 29 жовтня 2014 року № 38381138.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Голосіївського районного суду міста Києва.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 травня 2018 року справу № 752/6124/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в кількості п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За приписами статті 383 ЦПК України 2004 року сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби подається до суду, який видав виконавчий документ (частина друга статті 384 ЦПК України 2004 року).

Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК України з особливостями, встановленими статтею 386 ЦПК України 2004 року, за участю державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дії або бездіяльність якої оскаржуються.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу (частина перша статті 387 ЦПК України 2004 року).

Отже, якщо законом встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».

Згідно з частиною другою статті 74 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідно адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Пунктом 10 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» встановлено, що скарги на рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, поданім в установленому законом порядку до набрання чинності цим Законом, розглядаються у строки та порядку, що діяли до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що заявником оскаржується бездіяльність старшого державного виконавця ВПВР ДВС МЮУ Артемчука Т. В. по виконанню ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 17 червня 2015 року у справі № 761/6118/15-ц, а скаргу подано у квітні 2016 року, тобто до набрання чинності Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», то справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими

нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини першої статті 41 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV передбачено, що кошти виконавчого провадження складаються з коштів виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку,

встановленому статтею 28 цього Закону.

Частиною першою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Скасовуючи ухвалу місцевого суду та постановляючи нову ухвалу про відмову в задоволенні скарги, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що старшим державним виконавцем ВПВР ДВС України правильно визначено виконавчий збір у розмірі 1 219 041,68 грн, що складає 10 % суми, що підлягає стягненню, оскільки на виконанні державного виконавця перебувало рішення майнового характеру про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 12 190416,82 грн, тому дії державного виконавця відповідали вимогам статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV.

Доводи касаційної скарги про те, що постанова державного виконавця від 29 жовтня 2014 року про стягнення виконавчого збору не пред`являлася до виконання у річний строк, визначений у виконавчому документів, не заслуговують на увагу, оскільки в силу приписів частини першої статті 400 ЦПК України Верховний Суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення апеляційного суду виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції по суті заявлених вимог і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гурез Іванни Олександрівни залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк І. М. Фаловська