КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 367/4163/17
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/372/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року м. Київ

колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого Болотова Є.В.,

суддів: Іванченка М.М., Музичко С.Г.,

при секретарі Щербенко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсними окремих положень кредитного договору,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 02 травня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Оладько С.І., -

встановила:

У червні 2017 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію звернулось із даним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 порушені умови кредитного договору № 300131/0-168/14-00400-с-к від 27 жовтня 2014 року, у зв'язку із чим виникла заборгованість у розмірі 2 417 221 грн 52 коп.

У зустрічному позові ОСОБА_1 просив визнати п. 1.9. кредитного договору № 300131/0-168/14-00400-с-к від 27 жовтня 2014 року недійсним, посилаючись на те, що даний пункт договору є несправедливим в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та суперечить Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 02 травня 2018 року позовні вимоги публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № 300131/0-168/14-00400-с-к від 27 жовтня 2014 року в сумі 2 417 221 грн 52 коп.

Проведено розподіл судових витрат.

У зустрічному позові ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник вимоги апеляційної скарги підтримали.

Представник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію проти апеляційної скарги заперечив.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Задовольняючи позов банку, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не виконав умови кредитного договору, відтак заборгованість має бути стягнута в судовому порядку. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив із того, що ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності, про застосування якої заявлено банком.

Висновки суду про обґрунтованість та доведеність позовних вимог про стягнення заборгованості відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Проте з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову у зв'язку із пропуском строку позовної давності колегія суддів не погоджується.

З матеріалів справи вбачається, що 27 жовтня 2014 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 300131/0-168/14-00400-с-к.

Сума кредиту: 2 300 000 грн 00 коп.

Цільове призначення: на споживчі цілі.

Строк користування кредиту: до 26 жовтня 2029 року.

Відсоткова ставка: з 27 жовтня 2014 року до 26 жовтня 2019 року 1,05 % річних, з 27 жовтня 2019 року до повного виконання позичальником зобов'язань 18 % річних.

Між сторонами було погоджено графік повернення кредиту і відсотків.

Відповідно до п.п. 1.7.1 п. 1.7 кредитного договору,кредит надається однією сумою згідно з кредитною заявкою позичальника, в безготівковій формі, шляхом перерахування кредитних коштів на поточний рахунок. Позичальник вважається таким, що отримав кредит, після зарахування банком кредитних коштів на поточний рахунок позичальника.

Банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором, надав позивальнику кредитні кошти в розмірі та на умовах, передбачених договором, що підтверджується меморіальним ордером № 45355 від 27 жовтня 2014 року та випискою по особовому рахунку.

У зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов'язань, станом на 01 січня 2017 року виникла заборгованість в розмірі 2 417 221 грн 52 коп., яка складається із:

- 2 300 000 грн 00 коп. - сума строкової заборгованості по основному боргу;

- 2 045 грн 49 коп. - сума строкової заборгованості по відсоткам;

- 34 243 грн 50 коп. - сума простроченої заборгованості по відсоткам;

- 80 932 грн 53 коп. - пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, відсоткам.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

З наданого банком розрахунку заборгованості вбачаються терміни погашення тіла кредиту і за який період, нарахування процентів та сплата процентів за користування кредитом.

Обґрунтовуючи зустрічний позов, ОСОБА_1 зазначив, що п. 1.9 кредитного договору є несправедливим в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та суперечить вимогам ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки передбачає відповідальність лише позичальника у випадку порушення умов договору, а банк не несе жодної відповідальності у випадку невиконання своїх зобов'язань.

Так, п.п. 1.9.1 п. 1.9 кредитного договору встановлено, що банк має право у випадку невиконання позичальником боргових зобовязань понад 30 (тридцять) календарних днів чи невиконання позичальником або третіми особами інших умов кредитного договору, документів забезпечення та/чи будь-яких умов договорів укладених між банком та позичальником, та/чи між банком та третіми особами, що існували на момент укладання кредитного договору чи таких, що будуть укладені в майбутньому, понад 30 (тридцять) календарних днів, сторони домовились, що банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту та сплати процентів, а позичальник зобов'язаний зробити повне погашення заборгованості за цим договором, тобто повернути отриманий кредит та сплатити всі проценти протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту одержання вимоги банку, банк може повідомляти позичальника по телеграфу, шляхом відправлення рекомендованих листів з повідомленням або шляхом доставки нарочним позичальнику за вказаною адресою.

Дострокове повернення кредитних ресурсів та сплата процентів не звільняють позичальника від відповідальності, передбаченої розділом 3 цього договору, за порушення умов цього договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Отже, підставою недійсності правочину за ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є суперечність саме змісту правочину нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства з огляду на те, що змістом правочину є відповідні його виду умови.

Частинами 1, 2, 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Пункт 1.9 містить умови, за яких позичальник несе відповідальність за несвоєчасне виконання кредитних зобов'язань, та можливість дострокового стягнення банком кредиту.

Пункт 1.9 не може передбачати обов'язків та відповідальності банку, оскільки такі обов'язки і відповідальність містяться в інших умовах кредитного договору, зокрема в п. 1.7.

Таким чином, пункти кредитного договору містять права, обов'язки і відповідальність обох сторін, як банку так і позичальника, а тому відсутні підстави вважати про наявність дисбалансу інтересів сторін.

З урахуванням вищенаведеного відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

При цьому, відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судові рішення» судам роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції не врахував вищенаведених вимог закону і відповідних роз'яснень, та помилково відмовив у задоволенні зустрічного позову у зв'язку із пропуском строку для звернення до суду з цим позовом, оскільки зустрічні позовні вимоги є безпідставними.

Таким чином рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову з підстав його необґрунтованості.

В решті рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що відсутні належні докази про перерахування кредитних коштів на розрахунковий рахунок відповідачу, тому висновок суду про те, що банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором є припущенням, колегія суддів відхиляє, оскільки дані твердження спростовуються матеріалами справи.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального або неправильне застосування норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріальногоправа.

З урахуванням наведеного рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову.

В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 02 травня 2018 року в частині відмови у зустрічному позові скасувати.

В цій частині ухвалити нове рішення.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсними окремих положень кредитного договору відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 29 січня 2019 року.

Головуючий Є.В. Болотов

Судді: М.М. Іванченко

С.Г. Музичко