ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 року м. Херсон

справа № 766/17690/18

провадження № 22-ц/819/978/19

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Пузанової Л.В.,
суддів:Склярської І.В.,
Чорної Т.Г.,
секретарГеленко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника адвоката Токаленко Валентини Михайлівни на рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Дорошинської В.Е. від 26 березня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Концерн «Енергія» про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних,

встановив:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Концерн «Енергія» про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, зазначаючи, що 26 серпня 2009 року уклав із відповідачем договір позики, відповідно до умов якого надав останньому позику в розмірі 92 228 грн 50 коп., зі строком повернення - 01 лютого 2013 року.

У зв`язку із невиконанням відповідачем грошових зобов`язань борг в розмірі 94 121 грн 10 коп.було стягнуто у судовому порядку 03 жовтня 2013 року рішенням Апеляційного суду Херсонської області, яке перебуває на виконанні в Корабельному районному ВДВС м. Херсона.

Станом на 11 липня 2018 року сума боргу складає 88 553 грн 61 коп.

Посилаючись на невиконання відповідачем рішення суду, що набрало законної сили 03 жовтня 2013 року, та встановлену статтею 625 ЦК України відповідальність за прострочення грошового зобов`язання, позивач просив суд за користування відповідачем грошовими коштами з 03 жовтня 2013 року по 03 вересня 2018 року (день пред`явлення позову) стягнути з ТОВ «Концерн «Енергія» на його користь 135 787 грн 15 коп інфляційних втрат та 3 відсотки річних в сумі 14 246 грн 20 коп, а всього: 150 033 грн 35 коп.

Рішенням суду від 26 березня 2019 року позов задоволено частково та постановлено:

Стягнути з ТОВ «Концерн «Енергія» на користь ОСОБА_1 за період з 03.10.2015р. по 03.10.2018р. інфляційні втрати в розмірі 36383.52грн. та трьох відсотків річних в сумі 8694.00грн., всього 45077,52грн.(сорок п`ять тисяч сімдесят сім гривень п`ятдесят дві копійки).

Стягнути з ТОВ «Концерн «Енергія» на користь держави судовий збір в сумі 704,80 грн.

В решті позовних вимог відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та його представник - адвокат Токаленко Валентина Михайлівна просять рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних з 03 жовтня 2013 року до 02 жовтня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, зазначаючи, що рішення в цій частині ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду першої інстанції щодо пропуску трирічного строку позовної давності за наявності рішення суду про стягнення боргу, яке фактично в повному обсязі не виконано, не відповідають обставинам справи, суперечать положенням чинного законодавства України, що регулює спірні правовідносини.

Письмовий відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Рішення суду мотивовано тим, що, не повернувши своєчасно позику та не виконавши судове рішення про стягнення боргу, відповідач зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України в межах строку позовної давності.

В процесі розгляду справи суд встановив, що 26 серпня 2009 року сторони уклали договір позики, за умовами якого відповідач отримав від позивача в борг грошові кошти в сумі 92 228, 50 грн з терміном повернення до 01.02.2013 року.

Оскільки у визначений угодою строк відповідач не виконав своє зобов`язання щодо повернення боргу, рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 03.10.2013року, яке набрало законної сили, з ТОВ «Концерн Енергія» на користь ОСОБА_1 стягнуто 94 121,10 грн в рахунок виконання боргових зобов`язань та судові витрати в сумі 2 387,18грн, а всього: 96 508,28грн.

На підставі зазначеного рішення суду був виданий виконавчий лист, в процесі примусового виконання якого, а саме: 30.01.2015року, товариство сплатило на користь позивача 7 954,67грн.

Таким чином, на час вирішення судом справи рішення суду не виконано на суму 88 553,61 грн (96 508,28-7 954,67).

Відповідно до вимог статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В постанові від 16 травня 2018року у справі №686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду виклала висновок, який відповідно до статті 263 ЦПК України має враховувати суд при виборі і застосуванні відповідних норм права, про те, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу Ш книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання ( підрозділ 2 розділу Ш книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення.

Встановивши, що між сторонами виникло грошове зобов`язання, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що дія частини другої статті 625 ЦК України поширюється на спірні відносини.

Висновки суду у наведеній частині учасниками справи не спростовуються.

ТОВ «Концерн «Енергія» у відзиві на позовну заяву (до винесення судом рішення) заявило про застосування позовної давності (а.с.21-22).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (стаття 257, частина третя статті 267 ЦК України).

Згідно із положеннями статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У спірних правовідносинах право позивача вимагати покладення на відповідача відповідальності за порушення грошового зобов`язання згідно зі статтею 625 ЦК України ґрунтується на простроченні грошового зобов`язання, строк виконання якого настав з дати набрання судовим рішенням законної сили - з 03.10.2013року.

При цьому вимога про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, має самостійний характер і не є додатковою вимогою у розумінні статті 266 ЦК України, тому закінчення перебігу строку позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення строку позовної давності за вимогою про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат можливо до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову.

Такий висновок щодо застосування статті 625 ЦК України, що підлягає врахуванню судами при виборі і застосуванні відповідних норм права згідно із статтею 263 ЦПК України, виклав Верховний Суд України у постанові від 26 квітня 2017 року у справі №3-1522гс16.

Отже, враховуючи, що право позивача звернутися до суду з вимогою про застосування до відповідача відповідальності за порушення грошового зобов`язання виникло безпосередньо через місяць, протягом якого рішення суду не було виконано в примусовому порядку, тобто в кінці 2013 року (точна дата судом не встановлена), та триває до моменту фактичного виконання зобов`язання,який не настав, колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин позовної давності та про те, що стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову.

Разом з тим, встановивши, що з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 11 вересня 2018 року та просив застосувати до суми боргу встановлений індекс інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми станом на 03.09.2018 року, суд помилково визначив до стягнення витребувані позивачем кошти за період з 03.10.2015 року по 03.10.2018 року замість з 11 вересня 2015 року по 03 вересня 2018 року (з врахуванням предмета спору).

Здійснивши перевірку правильності визначеного судом до стягнення розміру грошових коштів, розрахунок якого в рішенні не наведено, колегія суддів встановила, що станом на 11 вересня 2015 року борг відповідача перед позивачем становив 88 553грн 61коп., а час прострочення становить 2роки 11 місяців 23 дня або 1088днів (з 11.09.2015року по 03 вересня 2018року).

За період прострочення індекс інфляції відповідно до офіційних показників Державної служби статистики України складав 139,9% ( 103,7% за період з 11.09.2015року по 31.12.2015року х 112,4% за 2016рік х 113,7% за 2017рік х 105,6% за період з 01.01.2018року по 09 місяць 2018року).

Таким чином, відповідач як боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання станом на 03 вересня 2018 року зобов`язаний сплатити позивачеві як кредитору суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за цей час прострочення у розмірі 123 886грн 50коп. ( 88 553,61 х 139,9% :100%), в тому числі інфляційних втрат на суму 35 332грн 89 коп.

Три проценти річних від простроченої суми за наведений вище період становить 7 920грн 64 коп. (88 553, 61х3:100=2 656,60 грн в рік або 7,28грн в день х 1088днів).

Отже, доводи позивача про те, що суд помилково визначив до стягнення суму грошових коштів у розмірі меншому, ніж належить за законом, не знайшли свого підтвердження та спростовуються зазначеним розрахунком.

Розрахунок суми боргу, зроблений представником позивача, хоча і містить посилання на загально прийняту формулу розрахунку, однак в його основі лежить сукупний індекс інфляції, визначений за період поза межами строку позовної давності, а за період з лютого 2015 року по вересень 2018 року проіндексовано не визначену судовим рішенням до стягнення суму боргу, а суму боргу з врахуванням інфляції, що призвело до подвійного нарахування належних позивачеві за порушення відповідачем грошового зобов`язання інфляційних втрат.

З огляду на зазначене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та збільшення розміру визначених судом до стягнення грошових коштів, врахувавши при цьому, що відповідач рішення суду в апеляційному порядку не оскаржив та заперечень з приводу розрахунків розміру визначених судом до стягнення сум не навів, в той час як відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних доказах і як такі, що висновки суду не спростовують підлягають відхиленню.

Зокрема, доводи апеляційної скарги про те, що невиконання відповідачем судового рішення свідчить про триваюче порушення його прав, а тому застосування позовної давності неможливе, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки наведений у статті 268 ЦК України перелік вимог, на які позовна давність не поширюється, не містить посилання на зазначену представником позивача обставину і будь-яким іншим законом, в тому числі Законом України «Про виконавче провадження», на який посилаються скаржники в обґрунтування своїх доводів, не встановлено, що позовна давність не поширюється на відносини, які витікають із застосування статті 625 ЦК України.

Більше того, зазначена норма матеріального права передбачає відповідальність за порушення грошового зобов`язання, яка настає незалежно від можливості його виконання боржником. Ця відповідальність полягає у зобов`язанні боржника сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, порушення грошового зобов`язання незалежно від терміну такого порушення дає кредитору(позикодавцю) право звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права за будь-який час прострочення, однак в межах визначеної статтею 257 ЦК України загальної позовної давності, яка застосовується судом лише за заявою сторони у спорі.

Згідно зі статтею 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини четверта, п`ята статті 267 ЦК України).

Позивач поважність причин пропущення позовної давності не доводив і з відповідною заявою до суду не звертався.

Що ж стосується невиконання відповідачем судового рішення про стягнення на користь позивача боргу до теперішнього часу, то позивач не позбавлений можливості здійснити захист свого права відповідно до статті 625 ЦК України, звернувшись до суду з відповідними вимогами за час прострочення після 03.09.2018 року.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового рішення відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника адвоката Токаленко Валентини Михайлівни залишити без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 26 березня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В. Пузанова

Судді: І.В. Склярська

Т.Г. Чорна

Повний текст постанови складено 01 серпня 2019 року

Суддя Л.В. Пузанова