КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Голуб С.А., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кепич Ірини Василівни на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 вересня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов Олександр Євгенович про визнання недійсним іпотечного договору,

встановив:

В жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із вищевказаним позовом, мотивуючи його тим, що 22 травня 2018 року рішенням Голосіївського районного суду м. Києва ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було визнано недієздатною з 2007-2008 років по теперішній час, а її опікуном було призначено онука - позивача ОСОБА_2 .

Після отримання рішення суду, позивачу не вдалось потрапити до квартири бабусі та з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно йому стало відомо, що 03 березня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, за яким ОСОБА_3 виступила як майновий поручитель, забезпечуючи вимоги іпотеко держателя ОСОБА_1 .

Майном, яке забезпечувало вимоги іпотеко держателя була квартира АДРЕСА_1 та належала іпотекодавцю на праві власності за договором купівлі-продажу квартири.

Зазначена квартира була відчужена за договором іпотеки №299 від 03 березня 2012 року, який було укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та посвідчено приватним нотаріусом Соколовим О.Є.

28 квітня 2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано зазначений об`єкт нерухомості за ОСОБА_1 .

Позивач зазначає, що фактично на день складення іпотечного договору ОСОБА_3 знаходилась під впливом психічної хвороби та не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому з метою захисту прав недієздатної позивач звернувся з даним позовом до суду, як її опікун.

Просив суд, визнати іпотечний договір від 03 березня 2012 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 недійсним, а також відновити право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 вересня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним іпотечний договір від 03 березня 2012 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. та зареєстрований в реєстрі за №299.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через представника подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права просила рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 вересня 2019 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що факт визнання ОСОБА_3 недієздатною ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто майже через 7 років після укладення договору від 03 березня 2012 року не може свідчити про відсутність здатності усвідомлювати нею своїх дій під час укладення договору.

Крім того, наявною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_3 у момент укладення нею саме Договору іпотеки №299 від 03 березня 2012 року розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що існуючі з 2007-2008 року порушення її психічної діяльності істотно впливати на її здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, з підстав ч.1 ст.255 ЦК України.

Також зазначає, що позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення до суду, що є підставою для відмови у позові.

Фактично позивач з 2011 року знає про стан своєї бабусі, і посилання на те, що тільки 19 липня 2018 року дізнався про факт відчуження майна з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, є таким, що не відповідає дійсності.

На зазначену апеляційну скаргу ОСОБА_2 через представника подав відзив, який обґрунтовував тим, що в основу оспорюваного рішення суду першої інстанції покладено інше рішення, яке вступило в законну силу і було ухвалено на підставі всебічного, повного дослідження всіх доказів у сукупності, в тому числі висновку експертизи.

Крім цього, вважає, що строки позовної давності ним пропущено не було, оскільки недієздатність бабусі була встановлена судовим рішенням лише у травні 2018 року, та ним, як законним опікуном були здійснені заходи для захисту її прав, зокрема подано позов про визнання іпотечного договору недійсним, завдяки якому ОСОБА_3 втратила право власності на свою квартиру.

Заява відповідача про застосування строків позовної давності була розглянута судом 1 інстанції та їй надано відповідну правову оцінку.

Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 вересня 2019 року без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 травня 2018 року було визнано недієздатною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із 2007-2008 р.р. по теперішній час.

Встановлено над ОСОБА_3 опіку та призначено позивача у даній справі - ОСОБА_2 опікуном над ОСОБА_3 .

Зазначене рішення суду набрало законної сили, та з його мотивувальної частини вбачається, що позивач у даній справі ОСОБА_2 є онуком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 вересня 2000 року, ОСОБА_3 належала квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 липня 2018 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 28 квітня 2014 року було зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі іпотечного договору №299 від 03 березня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є.

03 березня 2012 року між ОСОБА_1 (іпотекодержателем) та ОСОБА_3 (іпотекодавцем, позичальником) було укладено іпотечний договір, відповідно до якого іпотекодавець, як майновий поручитель, забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо своєчасного до 03 вересня 2012 року включно повернення ОСОБА_4 (позичальником), суми позики в розмірі 1004041,08 грн. за договором безпроцентної позики грошей, укладеним іпотекодержателем та позичальником 03 березня 2012 року.

Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом КМНО Соколовим О.Є. та зареєстровано в реєстрі за №299.

Крім того, умовами зазначеного договору було передбачено, що на забезпечення виконання основного зобов`язання, іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно, яким є квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 травня 2018 року ОСОБА_3 було визнано недієздатною із 2007-2008 р.р. по теперішній час, а також з висновку судово-психіатричного експерта №43 від 07 березня 2018 року вбачається, що ОСОБА_3 страждає із 2007-2008 р.р. на стійке хронічне прогресуюче захворювання - органічне (судинне) слабоумство із психозом та за своїм психічним станом вона не могла із 2007-2008р.р. і не може зараз усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що належними та допустимими доказами доведено те, що в момент укладення та підписання спірного іпотечного договору ОСОБА_3 не усвідомлювала свої дії та не могла керувати ними., а тому вимоги в частині визнання іпотечного договору недійсним є обґрунтованими.

Відмовляючи у вимозі щодо відновлення права власності на квартиру за ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що на підставі судового рішення про визнання правочину недійсним державний реєстратор вносить відповідні зміни до реєстру, та відбувається відновлення прав попереднього власника, проте позовних вимог про скасування державної реєстрації позивачем не заявлено, а суд не може вийти за межі позовних вимог.

Відхиляючи клопотання відповідача про застосування трирічного строку позовної давності, суд виходив з того, що доказів на підтвердження визнання ОСОБА_3 недієздатною у встановленому законом порядку ще в 2015 році матеріали справи не містять, як і не містять достатніх доказів того, що позивач у даній справі був достеменно обізнаний про висновок експерта від 18 лютого 2015 року, на який посилається сторона відповідача.

З висновками суду першої інстанції, погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтями 203,204 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до вимог ст.225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун.

В пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 травня 2018 року у справі №369/7813/17, ОСОБА_3 було визнано недієздатною із 2007-2008 р.р. по теперішній час, а також з висновку судово-психіатричного експерта №43 від 07 березня 2018 року, яка була проведена в рамках розгляду даної справи, вбачається, що ОСОБА_3 страждає із 2007-2008 р.р. на стійке хронічне прогресуюче захворювання - органічне (судинне) слабоумство із психозом та за своїм психічним станом вона не могла із 2007-2008р.р. і не може зараз усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, оскільки по справі достеменно встановлено, що в момент укладення та підписання спірного іпотечного договору ОСОБА_3 не усвідомлювала свої дій та не могла ними керувати.

Суд першої інстанції правомірно не взяв до уваги доводи відповідача, про те, що позивач, будучи онуком ОСОБА_3 ще в лютому 2015 року достеменно знав про психічний стан бабусі, однак звернувся з позовом лише у жовтні 2018 року, тобто поза межами позовної давності.

Так, колегія суддів вважає, що строки позовної давності ОСОБА_2 пропущено не було, оскільки недієздатність ОСОБА_3 була встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили лише у травні 2018 року, а з даним позовом позивач звернувся до суду у жовтні 2018 року.

Викладені в апеляційній скарзі доводи є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 вересня 2019 року слід залишити без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кепич Ірини Василівни залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 11 грудня 2019 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

С.А. Голуб