Провадження № 2/484/577/19
Справа № 484/666/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 року Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області

в складі: головуючого - судді Шикері І.А.

за участю секретаря судового засідання - Туркалової І.В.

розглянувши y відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження в залі суду м. Первомайська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Первомайської міської ради Миколаївської області про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстрації місця проживання, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом зняття ОСОБА_2 , з реєстрації місця проживання, за адресою: АДРЕСА_1 обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що на підставі спадкового договору від 06.03.2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 472 та посвідченого приватним нотаріусом Сулімою В.Ф., йому належить житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 . Даний спадковий договір було укладено між ним та ОСОБА_3 , якій належав вказаний житловий будинок на підставі свідоцтва про право власності. Виданого виконкомом Первомайської міської ради Миколаївської області серії НОМЕР_1 від 07.02.2006 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, проте за життя вона прописала у даному будинку свого сина ОСОБА_2 , який є відповідачем у справі. Посилаючись на те, що на даний час він є єдиним власником даного будинку, а відповідач продовжує проживати у будинку вчиняючи йому перешкоди у здійсненні ним права власності, зокрема, він не може провести у будинку ремонтні роботи та сплачує за відповідача комунальні послуги, просив задовольнити його позов.

Ухвалою суду від 18.02.2019 року, було відкрито провадження у даній справі, справу призначено до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику учасників справи.

Ухвалою суду від 12.03.2019 року, до участі у справі, у якості третьої особи було залучено орган опіки та піклування Первомайської міської ради та відкрито загальне позовне провадження, оскільки як було встановлено судом, відповідач є інвалідом ІІ групи з дитинства. Діагноз - розумова відсталість в ступені дебільності з психопатизацією особистості.

Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, проте в судовому засіданні присутній його представник - адвокат Піньковська О.М., яка діє на підставі ордеру № 78273 від 01.04.2019 року.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Піньковська О.М. підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому Законом порядку, причини неявки не відомі.

Представник третьої особи - органу опіки та піклування Первомайської міської ради Магденко О.В. в судове засідання також не з`явилась, надала до суду письмові пояснення у яких вказала, що ОСОБА_2 , 1967 р.н. є особою з інвалідністю ІІ групи психічного захворювання. Станом на 20.05.2019 року недієздатним, або обмежено дієздатним не визнавався. За визнанням останнього недієздатним зверталась громадянка ОСОБА_4 , яка не мала наміру бути його опікуном, і їй було відмовлено у розгляді зазначеного питання та роз`яснено, що існує судова практика, яка визначає недоцільність визнання особи недієздатною, без подальшого призначення опікуна. Під час розгляду даної справи просила суд взяти до уваги дані пояснення.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові пояснення представника третьої особи, матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Судом встановлено, що відповідно до спадкового договору від 06.03.2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 472 та посвідченого приватним нотаріусом Сулімою В.Ф. ОСОБА_1 є власником житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7).

На час подачі позовної заяви, згідно довідки квартального комітету № 46 м. Первомайська та ксерокопії домової книги, в спірному будинку, з 24.10.1986 року значиться зареєстрованим ОСОБА_2 , який продовжує проживати у даному будинку і по теперішній час (14,15).

Як встановлено судом та не заперечувалось представником позивача, відповідач є інвалідом ІІ групи з дитинства. Діагноз - розумова відсталість в ступені дебільності з психопатизацією особистості, і у нього відсутній опікун (а.с.26).

Так дійсно, згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном.

Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Разом з цим, згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим жилим приміщенням може виникати та існувати лише у осіб, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство або при їх вселенні була інша угода про порядок користування цим приміщенням. У разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік він втрачає право на користування цим будинком. Такі ж вимоги стосуються і колишніх членів сім`ї власника житла.

Вирішуючи даний спір суд, вважає необхідним врахувати наступне.

Згідно вимог ст. 1 ЗУ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», особи з інвалідністю в Україні володіють усією повнотою соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод, закріплених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно вимог ст. 4 цього Закону, діяльність держави щодо осіб з інвалідністю виявляється у створенні правових, економічних, політичних, соціальних, психологічних та інших умов для забезпечення їхніх прав і можливостей нарівні з іншими громадянами для участі в суспільному житті та полягає у: виявленні, усуненні перепон і бар`єрів, що перешкоджають забезпеченню прав і задоволенню потреб, у тому числі стосовно доступу до об`єктів громадського та цивільного призначення, благоустрою, транспортної інфраструктури, дорожнього сервісу (далі - об`єкти фізичного оточення), транспорту, інформації та зв`язку, а також з урахуванням індивідуальних можливостей, здібностей та інтересів - до освіти, праці, культури, фізичної культури і спорту; охороні здоров`я; соціальному захисті; забезпеченні виконання індивідуальної програми реабілітації осіб з інвалідністю; наданні пристосованого житла; сприянні громадській діяльності.

Відповідно до положення статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно частини четвертої статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Відповідач ОСОБА_2 є інвалідом ІІ другої групи з дитинства психічного захворювання, який не визнаний недієздатним, або обмежено дієздатним, не має опікуна, тобто є особою соціально незахищеною, не має іншого житла, а спірний будинок є єдиним житлом для його проживання.

Таким чином, оцінивши всі надані докази, з метою захисту прав та інтересів відповідача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстрації місця проживання, є не обґрунтованими і не підлягають задоволенню.

У відповідності до ч.2 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, то понесені позивачем судові витрати слід віднести за його рахунок.

Керуючись ст.ст.4,12,81,263-265,268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Первомайської міської ради Миколаївської області про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстрації місця проживання - залишити без задоволення.

Відмовити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає по АДРЕСА_2 у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає по АДРЕСА_1 з реєстрації місця проживання.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Миколаївського апеляційного суду через Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 05 серпня 2019 року.

С У Д Д Я: І.А Шикеря