П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2019 року м. Київ

Справа № 357/10747/18

Провадження: № 22-ц/824/7934/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Левенця Б.Б.,

секретар Пузикова В.В., Глухенька М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Кошель Л.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . В квартирі також зареєстровані відповідачі по справі ОСОБА_2 - невістка та її онука ОСОБА_3 . Оскільки в червні 2016 року невістка з онукою забрали свої речі та не проживають у зазначеній квартирі, позивачка просила суд визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням її квартири.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм процесуального права та порушення норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не врахував, що відповідачі не проживають у даній квартирі з червня 2016 року, що підтверджується наявними у справі доказами, в той час, як ОСОБА_3 почала навчатися в м. Полтава тільки з 1 вересня 2019 року, а тому така обставина не може бути доказом поважності причин її не проживання в квартирі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 травня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Правом відзиву на апеляційну скаргу відповідно до ст. 360 ЦПК України відповідачі не скористались.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу, з підстав викладених у ній, просила скасувати рішення суду в частині позовних вимог до ОСОБА_3 та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши думку скаржника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В силу вимог ч. 1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

З огляду на положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 19.07.2003 року.

Відповідно до довідки про місце проживання та склад сім`ї №358 від 19.06.2018р. відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з Акту №22/54 від 1 листопада 2016 року, складеного позивачкою та мешканцями будинку, її сусідами, про не проживання зареєстрованих осіб - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у зазначеній квартирі. Аналогічні відомості відображені у Акті №316/1, складеного 12 вересня 2016 року за підписом начальником КП БМР ЖЕК №6 ОСОБА_5

28 серпня 2018 року юристом КП БМР ЖЕК №6 Яковець А.О. складено АКТ №155 в приміщенні зазначеної установи, в якому зазначено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають за адресою : АДРЕСА_1 .

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 підтвердили факт не проживання відповідачів у квартирі позивачки з червня 2016 року.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 частково, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачами не заперечується факт не проживання у спірній квартирі, при цьому погані відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є поважною причиною не проживання за місцем реєстрації понад один рік. ОСОБА_3 не проживає за вищевказаною адресою з поважних причин, оскільки з 01.09.2017 року навчається у Українській медичній стоматологічній академії в м. Полтава. АКТ №155 від 28 серпня 2018 року, складений юристом КП БМР ЖЕК №6 Яковець А.О. не є достовірним та достатнім доказом на підтвердження факту не проживання ОСОБА_3 у АДРЕСА_1 саме з червня 2016 року.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів №№ 2.4.7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав.

Згідно з частиною другою статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_1 , відповідачка ОСОБА_2 зазначала, що вона та її донька - ОСОБА_3 на момент звернення позивача до суду з вказаним позовом, позбавлені можливості користуватися житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 через наявність неприязних стосунків між ними та позивачкою. Вказувала, що ОСОБА_1 не дає можливості проживати в квартирі, силоміць виставивши її з донькою на вулицю та змінила замки на вхідних дверях.

Проте, ОСОБА_2 в обґрунтування своїх заперечень будь-яких доказів на підтвердження вчинення позивачкою перешкод у користуванні спірним житлом суду не надала. З позовами про вселення чи усунення перешкод у користуванні житлом до суду не зверталась.

Поважною причиною не проживання в спірній квартирі її доньки - ОСОБА_3 зазначає ту обставину, що остання є студентом Української медичної стоматологічної академії в м. Полтава, відповідно через початок навчання в іншому місті тимчасово там не проживає.

Так, згідно довідки № 727 від 26.01.2018 року ОСОБА_3 є студентом вищого державного навчального закладу України «Українська медична стоматологічна академія» медичного факультету з денною формою навчання. Термін навчання з 1 вересня 2017 року.

При цьому, колегія суддів зазначає, що позивачка ОСОБА_1 звертаючись до суду з повною заявою вказувала, що відповідачі не проживають у спірній квартирі ще з червня 2016 року, тобто, більше ніж за рік до початку навчання ОСОБА_3 у м. Полтава.

Однак, суд першої інстанції на такі обставині уваги не звернув, а тому дійшов помилкового висновку, що дана обставина є поважною причиною не проживання відповідачки ОСОБА_3 за адресою реєстрації.

Також, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково не прийняв до уваги Акт № 155 про фактично проживаючих осіб, з тієї причини, що його складено в приміщенні КП БМР ЖЕК № 6, як наслідок з даного акту не вбачається джерело обізнаності осіб, що його підписали засвідчивши факт не проживання відповідачів у спірній квартирі червня 2016 року.

Згідно матеріалів справи, ОСОБА_1 на підтвердження обґрунтованості свої позовних вимог надала суду наступні акти про не проживання зареєстрованої особи.

Згідно Акту № 316/1 від 12 вересня 2016 року ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_1 склади даний акт про те, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані, але не проживають ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Даний акт засвідчений начальником ЖКЕА № 6 ОСОБА_5 (а.с. 7).

Згідно Акту № 22/54 від 1 листопада 2016 року ОСОБА_8 (АДРЕСА_2 ) , ОСОБА_10 ( АДРЕСА_3) та ОСОБА_1 засвідчили своїми підписами прое те, що в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зареєстровані, але не проживають. Даний акт засвідчений начальником ЖЕКА № 6 ОСОБА_5 (а.с. 6).

При цьому, як убачається з Акту № 155 від 28 серпня 2018 року, його склали ОСОБА_8 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_12 (АДРЕСА_3 ) . Акт засвідчений юристом КП БМР ЖЕК № 6 Яковець А.О. та скріплений печаткою (а.с.8).

Отже, вищевказані акти складені посадовими особами КП БМР ЖЕК № 6, і з яких вбачається, ОСОБА_8 , яка підписала усі акти, ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 є мешканцями даного будинку та обізнані з якого моменту та протягом якого саме періоду ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відсутні за місцем реєстрації.

З урахуванням вказаного, колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у спірній квартирі з червня 2016 року не проживали, а тому відповідно до частини другої статті 405 ЦК України втратили право користування житловим приміщенням, оскільки були відсутні без поважних причин за місцем реєстрації понад один рік.

Доказів на спростування вказаних обставин або наявності поважних причини не проживання у спірному житловому приміщенні понад один рік відповідачі суду не надали.

Згідно вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

З огляду на наведене, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2019 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2019 року в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_3 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Визнати ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 1 серпня 2019 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

Б.Б. Левенець