У Х В А Л А

24 січня 2019 року місто Київ

справа № 357/2525/16-ц

провадження: 22-ц/824/2819/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,

сторони:

позивач - ПАТ КБ «ПриватБанк»

відповідач - ОСОБА_2

розглянув апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»,

на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2018 року, ухвалене у складі судді Цуранова А.Ю.,

у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 18 січня 2012 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір, за яким ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 15 369,48 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Взяті на себе зобов'язання за договором відповідач належним чином не виконувала, у зв'язку з чим станом на 3 січня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 27 703,91 грн.

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 травня 2016 року задоволені позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 27 703,91 грн.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2018 року заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 травня 2016 року - скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2018 року - у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено досягнення між сторонами згоди щодо розміру відсотків за користування кредитом, пені, комісії та штрафу. При цьому суд посилався на відсутність підпису відповідача на умовах надання споживчого кредиту, а зазначення у заяві на видачу кредиту про ознайомлення з умовами надання кредиту, без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.

Не погоджуючись з таким рішенням, представник АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. В апеляційній скарзі посилався на те, що рішення суду прийняте без повного, всебічного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі, з порушенням процесуального і матеріального права. Зокрема, зазначав, що позивачем до позовної заяви надано достатньо документів, які дають підстави для висновку, що між сторонами був укладений договір, позичальнику видані кошти на платіжну картку, відповідач свої зобов'язання не виконує та має заборгованість.

Ухвалою Верховного Суду у складі Обєднаної Палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року справу № 754/13763/15-ц з подібних правовідносин передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду для вирішення питання про відступлення від правової позиції, висловленої Верховним Судом України.

Передаючи справу № 754/13763/15-ц на розгляд ВеликоїПалати, Верховний Суд посилався на різні правові висновки, що містяться в постановах Верховного Суду України, висловлених у справах №6-144цс14 від 24 вересня 2014 року, № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року, №6-2320цс16 від 22 березня 2017 року, №6-698цс15 від 10 червня 2015 року, №6-127цс14 від 22 жовтня 2014 року, 6-1926цс15 від 4 листопада 2015 року, № 6-240цс14 від 11 лютого 2015 року.

Крім цього, зазначав про практику Верховного Суду, в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, зокрема у постановах від 25 січня 29018 року у справі №212/10084/13-ц (провадження № 61-1565св18), від 30 січня 2018 року у справі №734/1905/16-ц (провадження №61-245св18), від 20 червня 2018 року у справі №554/2254/16-ц (провадження №61-19530св18), від 4 липня 2018 у справі № 438/489/16-ц (провадження №61-3365св18), так і колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, зокрема у постановах: від 29 січня 2018 року у справі №229/2048/16-ц (провадження № 61-1475св18), від 7 лютого 2018 року у справі №751/5977/17 (провадження №61-560св17).

Колегія суддів Верховного Суду у складі Обєднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що у разі, якщо Умови та Правила надання банком кредиту, зокрема й умова про збільшення строку позовної давності, не містять підпису позичальника та при цьому банк не надає судам належних доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови та Правила містили ту чи іншу спірну умову, зокрема і щодо збільшення строку позовної давності, у момент підписання заяви позичальника, або в подальшому не змінювались, то такі Умови та Правила надання банком кредиту не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору банку з цим позичальником.

Тобто, при розгляді справ з аналогічними фактичними обставинамибанки, на підтвердження тих чи інших умов кредитування, повинні надавати судам підписані позичальником Умови та Правила надання банком кредиту або докази, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, наприклад, підписану заяву позичальника, яка містить посилання на конкретну редакцію таких Умов, відповідно, із наданням суду цієї редакції Умов або докази на підтвердження того, яка саме редакція Умов була чинною на дату підписання заяви позичальником, тощо.

Надані Умови та Правила надання банком кредиту, без підтвердження того, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, не повинні оцінюватися судами, як належний доказ у справах з аналогічними фактичними обставинами.

Таким чином, оскільки наведений вище правовий висновок суперечить правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 24 вересня 2014 року у справі № 6-144цс14, тому колегія суддів Верховного Суду у складі Обєднаної палати Касаційного цивільного передала справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше ухваленому судовому рішенні Верховного Суду України, а також вважає, що є необхідність у формуванні єдиної правозастосовчої практики розгляду судами аналогічних спорів.

Відповідно до п. 10 ч.1 ст. 252 ЦПК України, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об'єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

За таких обставин суд вважає за необхідне зупинити апеляційне провадження у цій справі до розгляду справи № 754/13763/15-ц Великою Палатою Верховного Суду.

Керуючись ст. ст. 252 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Провадження у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - зупинити до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №754/13763/15-ц.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач: О.І Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М.Стрижеус