КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
єдиний унікальний номер справи6 753/9824/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді доповідача - Білич І.М.

суддів - Панченка М.М., Іванченка М.М.

при секретарі - Масловській К.І.

за участю: представника позивача - Бегунової О.О.

представника відповідача - Стретович М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Прокуратури міста Києва на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 липня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Дарницького районного суду міста Києва Колесника О.М.,

по цивільній справі № 753/9824/17 за позовом ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, третя особа: Прокуратура міста Києва, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду.

в с т а н о в и л а:

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, третя особа: Прокуратура міста Києва про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства прокуратури суду.

Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він працював на посаді заступника начальника відділу карного розшуку Солом`янського РУ ГУ МВС України в м. Києві. З 20 квітня 2004 року відносно нього тривало розслідування кримінальної справи, порушеної за ч. 2 ст. 365 КК України (перевищення влади або службових повноважень, якщо воно супроводжувалося насильством, застосуванням зброї або болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями).

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 13 грудня 2011 року залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 липня 2012 року його було засуджено за обвинуваченням у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст.365 КК України до 4 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади у правоохоронних органах строком на 3 роки.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 січня 2013 року вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 13 грудня 2011 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 липня 2012 року було скасовано, а кримінальну справу направлено прокурору на нове розслідування.

У подальшому 12 червня 2014 року постановою слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури м. Києва Смітюха О.В. кримінальне провадження №0000112 було закрито у зв`язку з відсутністю в діях

ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, запобіжний захід скасовано.

За таких обставин посилаючись на те, що він незаконно перебував під слідством та судом протягом 121місяця 23 днів, при цьому під вартою протягом 13 місяців 11 днівз урахуванням уточнень, просив стягнути з відповідача за рахунок коштів Державного бюджету завдану йому незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду моральну шкоду в розмірі 1 136 099,25 гривень шляхом списання коштів в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку та понесені витрати пов`язані з проведенням судової психологічної експертизи в розмірі 6435 гривень.

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 03 липня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 1 136 099, 25 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, шляхом списання у безспірному порядку коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, а також 6 435 гривень судових витрат, пов`язаних з проведення судово-психологічної експертизи, а всього 1 142 534, 25 гривень.

Не погодившись з заочним рішенням суду Прокуратура міста Києва подала апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просила скасувати рішення суду в частині задволення позовних вимог про стягнення 1 136 099, 25 гривень моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Скаржник послався на те, що висновок судової психологічної експертизи ґрунтується на методиці, яка згідно даних Реєстру методик проведення судових експертиз з 29.01.2016 року не застосовується. Крім того, зазначав, що судом першої інстанції не прийнято до уваги положення ст. 23 ЦК України щодо необхідності врахування вимог розумності і справедливості при визначенні розміру компенсації у відшкодування моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 адвокат Бегунова О.О. просила залишити без змін оскаржуване рішення суду як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, посилаючись на те, що суд всебічно, повно та об`єктивно дослідив обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку щодо відшкодування спричиненої йому діями відповідача моральної шкоди.

У судовому засіданні представник позивача не визнала подану апеляційну скаргу, заперечувала проти її задоволення.

Представник Прокуратури міста Києва апеляційну скаргу підтримала з підстав, викладених у ній, просила її задовольнити, ухваливши рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідач будучи повідомленим про день і час розгляду справи у встановленому законом порядку в судове засідання не з`явився, поважність причин своєї неявки суду не повідомив. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у його відсутність в силу вимог передбачених ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб що з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія

суддів вважає що подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом при розгляді справи встановлено, що з червня 2001 року по лютий 2004 року позивач ОСОБА_3 обіймав посаду заступника начальника відділу карного розшуку Солом`янського РУ ГУ МВС України в м. Києві.

20 квітня 2004 року старшим слідчим прокуратури Солом`янського району м. Києва Ніколаєвським С.О. щодо нього порушена кримінальна справа за ознаками злочину передбаченого ч.2 ст.365 КК України. Цього ж дня ОСОБА_3 було притягнуто як обвинуваченого та обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд з постійного місця проживання, пред`явлено обвинувачення, допитано в якості обвинуваченого, відсторонено від займаної посади.

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 16 серпня 2005 року ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст.365 КК України та призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади у правоохоронних органах строком на 2 роки із звільненням від призначеного покарання на підставі ст.75 КК України

13 лютого 2006 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 16 серпня 2005 року скасовано, кримінальну справу направлено до прокуратури Солом`янського району міста Києва для проведення додаткового розслідування.

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 13 грудня 2011року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.365 КК України, та призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади у правоохоронних органах строком на 3 роки. Міру запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу змінено з підписки про невиїзд на взяття під варту для подальшого утримання в Київському СІЗО №13 УДДУ ПВП в м. Києві.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30 липня 2012 року вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 13 грудня 2011 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 24 січня 2013 року вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 13 грудня 2011 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 30 липня 2012 року скасовано, кримінальну справу направлено прокурору Солом`янського району м. Києва для додаткового розслідування. Запобіжний захід змінено з тримання під вартою на підписку про невиїзд.

12 червня 2014 року постановою слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу слідчого управління Прокуратури м. Києва Смітюха О.В. кримінальне провадження №0000112 закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, запобіжний захід скасовано.

Таким чином, судами встановлено, що ОСОБА_3 перебував під слідством та судом 121 місяць 23 дні. Під вартою був незаконно позбавлений волі(перебував під вартою) протягом 13 місяців і 13 днів.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачу були нанесені моральні переживання та психологічні страждання пов`язані з його незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, незаконним пред`явленням обвинувачення,

незаконним обранням запобіжного заходу у вигляді взяття під варту, незаконним засудженням.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду представник третьої особи вказував що судом першої інстанції при розгляді справи не було враховано те, що судово - психологічна експертиза проведена в порушення вимог ст. 8 Закону України " Про судову експертизу " на підставі методики, яка не застосовується. Так в дослідовій частині експертизи вказано, що психологічні аспекти події, які досліджуються в цьому експертному провадженні, формалізуються та подаються в математичних одиницях для визначення їх кількісного еквівалента на підставі Методики встановлення заподіяння моральної шкоди та оцінки розміру компенсації спричинених страждань запропонованих ОСОБА_4 . У той час як відповідно до даних Реєстру методик проведення судових експертиз ( Постанова КМУ№ 595 від 02.07.2008 року) методика встановлення заподіяння шкоди та метод оцінки розміру компенсації спричинених страждань, що розроблений ОСОБА_4 та внесено в Реєстр за кодом 14.1.04 з 29 січня 2016 року не застосовується. Таким чином, скаржник вважає що висновок Київського науково -дослідного інституту судових експертиз № 23807/17 -61 від 19.04.2018 року в даній справі є недопустимим доказом, що в свою чергу свідчить про порушення судом вимог ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду, так як не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як вбачається із матеріалів справи у ході розгляду справи судом було задоволено клопотання позивача про призначення експертизи з метою з`ясування обставин які мають значення для справи.

Згідно висновку судово-психологічної експертизи №23807/17-61 від 19.04.2018 року, складеного експертами Київського науково дослідного інституту судових експертиз, встановлено, що ситуація пов`язана з незаконним притягненням ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності та незаконним його засудженням була для позивача психотравмуючою, внаслідок чого ОСОБА_3 спричинені страждання (моральна шкода).

ОСОБА_3 нанесена моральна шкода з психологічної точки зору внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності протягом 121 місяця 23 днів, незаконного засудження та відбування покарання протягом 13 місяців 11 днів. Орієнтовний еквівалент грошової компенсації за спричинені страждання (моральну шкоду) ОСОБА_3 з урахуванням психологічних коефіцієнтів в літерному визначенні складає 272,25 мінімальних заробітних плат, встановлених на момент розгляду справи судом.

Слід зазначити, що представник третьої особи ( скаржник) у ході розгляду справи не заявляв жодних заперечень щодо зазначеного вище висновку експерта, питання щодо призначення повторної експертизи або виклику та допиту експертів в ході судового розгляду не ініціював.

Помилковими є також твердження скаржника щодо використання експертами при проведенні експертного дослідження Методики з кодом 14.1.04 запропонованої ОСОБА_4 . Так як текст висновку експерта за результатами проведення судово психологічної експертизи № 23807/17 - 61 від 19.04.2018 року не містить посилань на код 14.1.04. Серед переліку нормативних актів, методик та методів експертного дослідження що використовувалися при проведені даної експертизи посилання на код Методики ОСОБА_4 - 14.1.04 також відсутній.

При цьому в дослідній частині висновку експерта за результатами проведення судово - психологічної експертизи від 19.04.2018троку № 23807/17 - 61 зазначено, що „психологічні аспекти події, які досліджуються в цьому експертному провадженні, формалізуються та подаються в математичних одиницях для визначення їх кількісного еквівалента на підставі Методики встановлення заподіяння моральної шкоди та оцінки розміру компенсації спричинених страждань запропонованих ОСОБА_5 за методичною розробкою ОСОБА_7 ( Харківський НДІСЕ МЮ України) із застосуванням відповідної формули.

Зазначене на думку суду свідчить про те, що Методика встановлення заподіяння моральної шкоди та метод оцінки розміру компенсації спричинених страждань, зазначена в реєстрі методик проведення судових експертиз за кодом 14.1.04 при проведенні зазначеної експертизи не використовувалася.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що судом першої інстанції безпідставно не застосовані норми ст. 23 ЦК щодо врахування вимог розумності і справедливості а також не перевірені заперечення відповідача щодо визначення саме такого розміру шкоди та інших доказів наданих на обґрунтування вимог з урахуванням п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 „ Про судове рішення у цивільній справі " що призвело до помилкового висновку про максимальний розмір компенсації моральної шкоди, на думку колегії суддів не ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Так, згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (в редакції на час порушення кримінальної справи) відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Пунктом 2 частини першої статті 2 цього Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину.

Згідно з частиною третьою статті 13 цього Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_3 у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, є передбаченою пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Вказані правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18).

При вирішенні питання щодо розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_3 , суд першої інстанції обґрунтовано врахував висновок експерта судово-психологічної експертизи №23807/17-61 від 19.04.2018 року, складений експертами КНДІСЕ, за яким орієнтовний еквівалент грошової компенсації за спричинені страждання (моральна шкода) ОСОБА_3 з урахуванням психологічних коефіцієнтів в літерному визначенні складає 272,25 мінімальних заробітних плат, встановлених на момент розгляду справи судом.

Висновок судової експертизи містить докладний опис проведеного дослідження та обґрунтовані, чіткі висновки з поставлених запитань.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд вірно врахував характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач, тривалість немайнових втрат, прийняв до уваги тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації, час та зусилля, які йому необхідно вжити для відновлення своїх порушених прав.

З огляду на встановлені обставини справи (особа перебувала під слідством та судом понад 121 місяць) та висновок експертизи, доводи, викладені в апеляційній скарзі, про невідповідність розміру моральної шкоди засадам розумності та справедливості, не можна визнати обґрунтованими.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, від 12 липня 2007 року), у зв`язку з чим доводи скарги щодо невірного визначення судами розміру моральної шкоди суд також відхиляє.

На спростування висновку експерта, з якого виходив суд першої інстанції при визначені суми, яка підлягає стягненню у відшкодування моральної шкоди, Прокуратура міста Києва будь-яких доказів не надала, про призначення іншої експертизи не просила.

Слід також зазначити, що відповідач по справі не приймав участі в її розгляді, будь -яких заперечень та пояснень щодо заявленого позивачем розміру відшкодування також не надавав.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи принцип змагальності, що полягає у доведеності кожною стороною обставин, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень суд першої інстанції додержуючись вимог закону, правильно визначив суму, яка підлягає стягненню у відшкодування моральної шкоди.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст. ст. 368, 375, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Прокуратури міста Києва залишити без задоволення.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: