Ухвала

12 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 438/112/18

провадження № 61-21412ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Яремка В. В. розглянув касаційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 листопада 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Львівської області, Бориславського відділення поліції Дрогобицького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до прокуратури Львівської області, Бориславського відділення поліції Дрогобицького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури у розмірі 251 562 грн, а також витрат на правову допомогу у розмірі 30 600 грн.

Позов обґрунтовано тим, що він перебував під судом і слідством з 12 липня 2012 року до 01 лютого 2017 року у зв`язку зі звинуваченням його у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 121 Кримінального кодексу України (далі - КК України). Вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 лютого 2016 року позивача визнано невинуватим та виправдано за недоведеністю вини у зв`язку зі звинуваченням його у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 121 КК України. Зазначав, що в результаті незаконних дій органів досудового слідства та прокуратури, він незаконно перебував під слідством 54 місяці та 19 днів, у період з 12 липня 2012 року до 13 липня 2013 року перебував під вартою, решта періоду щодо нього було застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Посилався, що тримання під вартою спричинило йому тяжку душевну травму, він впродовж 4-х років змушений був терпіти душевні страждання через незаконне звинувачення у тяжкому злочині. Були порушені його конституційні права, обмежено у праві вільно пересуватися через обрання запобіжного заходу, що призвело до позбавлення можливостей реалізації звичок і бажань. Також, у зв`язку з притягненням його до кримінальної відповідальності він змушений був звернутися за юридичною допомогою та поніс витрати на її отримання у розмірі 30 600 грн.

Вважав, що виходячи з розрахунку розміру мінімальної заробітної плати станом на час ухвалення судового рішення у розмірі 3 200 грн, має право на мінімальне відшкодування за час перебування під судом і слідством впродовж 54 місяців та 19 днів у розмірі 174 762 грн. Водночас просив враховувати тривале перебування під вартою з 12 липня 2012 року до 13 липня 2013 року у зв`язку з чим він був позбавлений можливості підтримувати необхідні життєві зв`язки, тому вважав, що є підстави для виплати більшого відшкодування моральної шкоди, а саме, виходячи з розрахунку: 6 400 грн за кожен місяць перебування під вартою протягом 12 місяців, що становить 76 800 грн, а всього 251 562 грн.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 250 000 грн та на відшкодування сум, сплачених ним у зв`язку з правовою допомогою під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження, - 30 600 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року апеляційну скаргу прокуратури Львівської області залишено без задоволено, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 листопада 2018 року залишено без змін.

У грудні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Державної казначейської служби України, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом позову у цій справі є вимога про відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті незаконних дій органів досудового слідства та прокуратури.

Ціна позову у цій справі становить 282 126 грн, яка станом на 01 січня 2019 року не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921*500=960 500 грн).

Ця справа не є справою з ціною позову, яка перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і не є справою, яка підлягає розгляду лише за правилами загального позовного провадження, виключний перелік яких передбачений частиною четвертою статті 274 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є незначної складності та не належить до винятків із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, які б свідчили про необхідність перегляду судових рішень у цій справі у касаційному порядку.

Доводи касаційної скарги хоча і містять посилання на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте в основному зводяться до незгоди із встановленими обставинами та оцінкою доказів.

Правозастосовча практика у цій категорії справі є усталеною.

Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судових рішень, що оскаржуються, у касаційній скарзі не зазначені.

Зміст оскаржених судових рішень свідчить, що позивачу шкода завдана внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, що підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативну-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суди».

Вказівка в резолютивній частині постанови Львівського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не є підставою для відкриття касаційного провадження судом касаційної інстанції, оскільки оскаржувані судові рішення ухвалено у малозначній справі.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи, що касаційна скарга Державної казначейської служби України подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись частинами шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 листопада 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Львівської області, Бориславського відділення поліції Дрогобицького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя В. В. Яремко