Номер провадження: 22-ц/813/6658/19
Головуючий у першій інстанції Лічман Л. Г.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк»

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 травня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Лічмана Л.Г., -

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» (далі АТ «Креді Агріколь Банк») про стягнення грошових коштів, стягнення пені, моральної шкоди, в якому просив стягнути з ПАТ «Креді Агріколь Банк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти заборгованості у розмірі 2360 грн. за пальне, 350 грн. за обід, 5679 грн. пені, 10000 грн. морального збитку, судові обтяження 6700 грн., а всього 25089 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що він у 2012 р. придбав автомобіль Alfa Romeo 159 у кредит. Станом на 10.09.2013 р. кредит був погашений і ПАТ «Креді Агріколь Банк» запропоновано послугу виключення зазначеного транспортного засобу з реєстру обтяжень майна, на що позивач погодився та сплатив 100 грн. за надання зазначеної послуги. 03.02.2018 р. між ОСОБА_1 та покупцем було укладено попередній договір купівлі-продажу автомобіля Alfa Romeo 159, який є колекційною моделлю. Знайти покупця автомобіля складно. У лютому 2018 р. ОСОБА_1 звернувся в регіональний сервісний центр Одеської області з метою продажу автомобіля Alfa Romeo 159, однак йому стало відомо про наявність обтяження його майна. Таким чином, банком дія вчинена не була, а в реєстрі значиться відмітка «запис вилучено за завершенням п`ятирічного терміну зберігання». Через зазначене укласти договір купівлі-продажу позивач не зміг. 05.02.2018 р. ОСОБА_1 звернувся до відділення банку з вимогою надати довідку про сплату кредитного зобов`язання, відсутність заборгованості. Позивачу було повідомлено про те, що відповідь можлива через 15 днів. Однак договір купівлі-продажу мав бути укладений 07.02.2018 р., тому позивач звернувся з заявою про надання довідки 06.02.2018 р. Позивача повідомлено, що довідку виготовлятимуть в м. Києві та передаватимуть кур`єром. У телефонному режимі позивача повідомлено про можливість отримання довідки 07.02.2018 р. Однак наступного дня позивача повідомлено, що у відділенні Одеської дирекції така довідка відсутня і позивач повинен самостійно вирішувати питання щодо її отримання. На підставі зазначеного ОСОБА_1 вимушений був поїхати до Києва за оригіналом довідки, як його було повідомлено співробітниками Одеської дирекції. Проте в Києві позивача повідомлено, що довідку направлено поштою. Після вимог позивача довідка була надана через охоронця головного відділення банку. При цьому ОСОБА_1 на пальне до Києва витратив 2360 грн., та 350 грн. на харчування у дорозі. В подальшому було з`ясовано, що довідка була складена з помилками. Через зазначені проблеми угода відкладалась. 11.04.2018 р. та 17.06.208 р. позивач звернувся до банку з заявою про відновлення його порушених прав, однак банком надано відповідь про відсутність такого порушення. Позивач звертався до Національного банку України з приводу зазначених обставин. Вартість послуги банку склала 100 грн., а тому підлягає стягненню пеня у розмірі 3 % річних, що загалом складає 5679 грн. Через те, що позивач змушений був декілька днів дуже сильно хвилюватись, вчиняти безліч дій щодо відновлення його права, що було порушено відповідачем, він був вимушений вмовляти покупця затриматися та зачекати з вчиненням угоди, тривалий час терпіти принизливу поведінку представників відповідача, зазнавши моральної шкоди, яку він оцінює у 10000 грн. Для захисту своїх прав позивач був змушений звернутися з юридичною допомогою до спеціаліста в галузі права ОСОБА_2 , вартість якої складає 6700 грн.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30 травня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволений частково.

Стягнуто з АТ «Креді Агріколь Банк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 2359 грн. 71 коп., 2000 грн. моральної шкоди, а всього 4359 грн. 71 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з АТ «Креді Агріколь Банк» в дохід держави судовий збір 1409 грн. 60 коп.

Не погодившись з рішенням суду АТ «Креді Агріколь Банк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким в позові відмовити, посилаючись на те, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, при неповному з`ясуванні обставин справи.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги АТ «Креді Агріколь Банк» зазначає, що суд вирішуючи питання про стягнення заборгованості прийшов до висновку, що позивачем доведений факт завданих матеріальних збитків у зв`язку з діями/бездіяльністю відповідача, а тому судом застосовано до спірних правовідносин норми ст. 1166 ЦК України, проте такий висновок суду зроблений при неповному з`ясуванні всіх обставин справи та при відсутності належних та допустимих доказів, що їх підтверджують.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Скиртач С.В., представник ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права порушені не були, висновки суду відповідають обставинам справи, тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення без змін.

У відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що згідно договору купівлі-продажу автомобіля Alfa Romeo 159 від 11.09.2012 р. між ТОВ «Автомир» (продавцем) та ОСОБА_1 (покупцем), його укладено на умовах попередньо узгодженого кредитування з ПАТ «Креді Агріколь Банк». Вартість автомобіля визначена у розмірі 284900 грн. (а.с. 25-27).

12.09.2012 р. між ПАТ «Креді Агріколь Банк» (Банк) та ОСОБА_1 (Позичальник) укладено кредитний договір № 1/1212596 (далі Договір).

Згідно п. 1.1.1. Договору Банк надав позичальнику кредит на придбання транспортного засобу Alfa Romeo 159 у сумі 142450 грн. строком з 12.09.2012 р. по 11.09.2014 р. Купівля здійснюється відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного позичальником з ТОВ «Автомир».

Пунктом 1.2. Договору передбачено укладення договору застави транспортного засобу Alfa Romeo 159, державний номер НОМЕР_1 , ZAR7136, 2011 року випуску, а також договір поруки, в якому поручителем є ОСОБА_3 (а.с. 21-24).

Відповідно до накладної на автомобіль Alfa Romeo 159 № 94/12 від 12.09.2012 р. та акту прийому-передачі автомобіля, виданих ТОВ «Автомир», покупцем вказано ОСОБА_1 , сума складає 284900 грн. (а.с. 19-20).

13.09.2012 р. до Державного реєстру обтяжень рухомого майна внесено реєстраційний запис № 37801644 про приватне обтяження, а саме заставу автомобіля Alfa Romeo 159 на підставі договору застави № z/1212596 від 12.09.2012 р. з забороною відчуження, в якому обтяжувачем вказано ПАТ «Креді Агріколь Банк». Термін дії визначено 13.09.2017 р., що підтверджується відповідним Витягом про реєстрацію (а.с. 37-38).

10.09.2013 р. ОСОБА_1 сплатив відповідачу 8089,94 грн. на дострокове погашення договору № 1/1212596 від 12.09.2012 р., що підтверджується квитанцією № 311131 (а.с. 34).

В цей же день ОСОБА_1 сплатив ПАТ «Креді Агріколь Банк» грошові кошти у розмірі 100 грн. з призначенням платежу - сплата комісії за виведення запису до ДРОРМ згідно кредитного договору № 1/1212596 від 12.09.2012 р. (квитанція № 5 від 10.09.2013 р.) (а.с. 34).

Отже, з наданих відповідачем довідок вбачається, що основне зобов`язання, яке виникло з кредитних договорів, виконано позивачем належним чином.

З попереднього договору купівлі-продажу вказаного автотранспортного засобу, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , 03.02.2018 р. вбачається, що сторони зобов`язуються у строк до 07.02.2018 р. о 10 год. 00 хвл. укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу рухомого майна вказаного у п. 1.2. цього договору: автомобіля Alfa Romeo 159, державний номер НОМЕР_1 . Вартість автомобіля визначена у еквіваленті 18300 доларам США за курсом НБУ на дату укладення основного договору. Покупець передає продавцю аванс 500 доларів США за курсом НБУ, інша частина 17800 доларів США буде передана в день підписання основного договору. Покупець за вказаним договором ОСОБА_4 вказав адресу свого проживання у м. Миколаєві (а.с. 30-33).

05.02.2018 р. сформовано Витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 54769379 щодо боржника ОСОБА_1 та автомобіля Alfa Romeo 159, державний номер НОМЕР_1 , з якого вбачається наявність записів про стан реєстрації запис вилучено з завершенням п`ятирічного терміну зберігання, вид обтяження приватне обтяження, тип обтяження застава рухомого майна, зареєстрована 13.09.2012 р. на підставі договору застави № z/1212596 від 12.09.2012 р., з забороною відчуження. Обтяжувачем вказано ПАТ «Креді Агріколь Банк», розмір зобов`язання 142450 грн. (а.с. 35-36) Саме запис про заборону відчуження став перешкодою для продажу ОСОБА_1 ОСОБА_4 автомобіля.

У зв`язку з цією обставиною ОСОБА_1 звернувся до відповідача в особі відділення «Південний макро-регіон» у м. Одесі з заявою від 06.02.2018 р. про надання йому довідки про вилучення реєстрового запису щодо вказаного автомобіля у найкоротший строк, а саме 06.02.- 07.02.2018 р. для зняття автомобіля з обліку в м. Одесі та укладення договору купівлі-продажу і подальшого постановлення на облік у м. Миколаєві (а.с. 55).

З 06.02.2018 р. по 12.02.2018 р. ОСОБА_1 зазначеної довідки не отримав. ОСОБА_1 погодив з покупцем ОСОБА_4 інший день укладення договору купівлі-продажу автомобіля і 13.02.2018 р. вимушено на власному автомобілі з Одеси прибув до відділення «Креді Агріколь Банк», що розташоване у м. Києві. В цей день він отримав довідку.

У відповіді № 12407/2446 від 24.04.2018 р. члена Правління ПАТ «Креді Агріколь Банк» на звернення (претензію) ОСОБА_1 зазначається, що дійсно 06.02.2018 р. ОСОБА_1 звернувся до відділення банку із заявою про надання довідки за кредитним договором № 1/1212596 від 12.09.2012 р. 07.02.2018 р. довідка була підготовлена та направлена поштою на відділення Банку у м. Одесі за проханням. Проте, враховуючи тривалі строки доставки довідки банк індивідуально розглянув ситуацію та на прохання було підготовлено дублікат довідки та вручено ОСОБА_1 13.02.2018 р. у відділенні Банку, що розташоване у м. Києві (а.с. 51).

Судом було враховано, що відсутність достовірних доказів про відправлення довідки 07.02.2018 р. змусило ОСОБА_1 особисто поїхати до Києва для отримання довідки.

Згідно фіскальному чеку від 13.02.2018 р. сплачено 2359 грн. 71 коп. за пальне А-95, з зазначенням місцезнаходження АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 /д Київ- АДРЕСА_3 , 193 км+700 (а.с. 48).

В подальшому між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у сервісному центрі МВС 5142 РСЦ МВС був укладений договір купівлі-продажу № 5142/2018/826447 вказаного транспортного засобу (а.с. 49-50).

З питань відновлення свого порушеного права та прийняття мір дисциплінарного характеру ОСОБА_1 звертався до Управління Національного Банку в Одеській області з заявою 02.08.2018 р., Центральної Одеської дирекції ПАТ «Креді Агріколь Банк», Центральної дирекції ПАТ «Креді Агріколь Банк» з заявою 18.06.2018 р., Відділення «Південний Макро-Регіон» ПАТ «Креді Агріколь Банк» з заявою 12.04.2018 р. з вимогою відшкодування витрат 2360 грн. на пальне та 350 грн. на обід (а.с. 39-46).

У відповіді від 28.08.2018 р. № 20-0010/46408 щодо розгляду звернення ОСОБА_1 повідомлено про право звернення до керівництва Банку або у судовому порядку (а.с. 52-53).

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, стягнення пені, моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з наступного.

У відповідності до ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. (ст. 599 ЦК) Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 593 ЦК України однією з підстав припинення права застави є припинення зобов`язання, забезпеченого заставою. За вимогами ст. 28 Закону України «Про заставу» застава припиняється з припиненням забезпеченого заставою зобов`язання.

Судом встановлено, що зобов`язання ОСОБА_1 перед ПАТ «Креді Агріколь Банк», яке виникло з кредитних договорів, виконано позивачем належним чином 10.09.2013 р. З цього дня зобов`язання ОСОБА_1 щодо повернення кредиту та зобов`язання, забезпеченого заставою припинились.

Відповідно до п. 15 Постанови від 7 вересня 1998 р. № 1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів у редакції, чинній на лютий 2018 року, після проведення перевірок на заяві власника транспортного засобу робиться запис щодо наявності або відсутності відомостей про розшук, арешт, заборону на зняття з обліку та/або перереєстрацію, відомостей про обмеження відчуження в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, що засвідчується підписом уповноваженої особи сервісного центру МВС із зазначенням прізвища, імені, по батькові і дати. У разі наявності відомостей про арешт або розшук транспортного засобу його реєстрація не проводиться. Реєстрація транспортного засобу, щодо якого в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна є відомості про обмеження відчуження, проводиться за наявності письмової згоди обтяжувача (заставодержателя), крім випадків переходу права власності на транспортний засіб у порядку спадкування, правонаступництва або виділення частки в спільному майні.

Згідно п. 41 цієї Постанови перереєстрація на нового власника транспортного засобу, щодо якого в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна є відомості про обмеження відчуження, здійснюється за наявності письмової згоди обтяжувача (заставодержателя), крім випадків переходу права власності на транспортний засіб у порядку спадкування,

правонаступництва або виділення частки в спільному майні.

Відповідно до ст. 44, 46 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» № 1255-IV від 18.11.2003 р. записи до Державного реєстру вносяться держателем або реєстраторами Державного реєстру протягом робочого дня, в який подано заяву обтяжувача. Моментом реєстрації обтяження є день, година та хвилина внесення відповідного запису до Державного реєстру, а моментом припинення реєстрації обтяження є день, година та хвилина реєстрації в Державному реєстрі відомостей про припинення обтяження. Записи зберігаються в Державному реєстрі протягом п`яти років з моменту їх внесення. Обтяжувач має право в будь-який час подати заяву про припинення обтяження і подальше виключення запису або про продовження строку дії реєстрації на не більш як п`ятирічний строк. Після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків.

Таким чином, наявна імперативна норма, яка в даному конкретному випадку зобов`язувала обтяжувача, яким було АТ «Креді Агріколь Банк», протягом п`яти днів після припинення обтяження подати заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. Такої обов`язкової дії з 10.09.2013 р. АТ «Креді Агріколь Банк» не вчинив, що має наслідком застосування відповідальності за відшкодування збитків завданих ОСОБА_1 .

Вирішуючи питання щодо позовних вимог про стягнення заборгованості у розмірі 2360 грн. за пальне, 350 грн. за обід, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наступного.

За загальними положеннями ЦК України про відшкодування шкоди, ст.1166 ЦК України, яка передбачає позадоговірну відповідальність, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим майновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою яка її завдала.

Шкода включає в себе і збитки.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) і доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Протиправною бездіяльністю АТ «Креді Агріколь Банк» щодо неподачі заяви про припинення обтяження відносно автомобіля позивача і подальшого вилучення відповідного запису з Державного реєстру було порушено право власності ОСОБА_1 на вказаний автомобіль, а саме право розпоряджання своїм майном на власний розсуд, у здійсненні якого він був протиправно обмежений.

Для відновлення свого порушеного права розпорядження своїм майном, коли потенційний покупець в будь-який час міг відмовитись від купівлі автомобіля, ОСОБА_1 мусив поїхати до м. Києва для отримання довідки.

Висновки суду про стягнення збитків у вигляді витрат на пальне в сумі 2359 грн. 71 коп. з відповідача є вірними.

Разом з тим, суд зазначив, що позовні вимоги про стягнення на користь ОСОБА_1 витрат на обід задоволенню не підлягають, оскільки не підтверджені жодними належними доказами. Крім того, ці витрати не є збитками у розумінні ЦК України, а відносяться до природної необхідності приймання їжі людиною для підтримання своєї життєдіяльності. Поїздка до м. Києва з метою отримання довідки не впливає на необхідність вживання їжі позивачем, оскільки позивач змушений був робити ці дії незалежно від його місцезнаходження.

Стосовно нікчемності попереднього договору судом зазначене наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Основний договір укладено не було у термін, встановлений попереднім договором, а саме 07.02.2018 р., а тому зобов`язання є припиненим.

Посилання позивача на наявність попереднього договору та неукладення основого договору не мали для позивача негативних наслідків, оскільки в подальшому договір купівлі-продажу було укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та визначення нікчемності попереднього договору не впливає на вирішення питання по суті спору.

Щодо вимог про стягнення пені, суд виходив з наступного.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

На переконання позивача вартість послуги з врахуванням сплаченої суми 100 грн. склала 3 гривні на день.

Разом з тим, судом встановлено відсутність договору з відповідачем на виконання послуги. Усна домовленість на вчинення дій, які є обов`язком банку щодо надання заяви про виключення запису про обтяження рухомого майна, не є простроченням виконання послуги у розумінні названого Закону. В квитанції Банку прямо зазначено, що ОСОБА_1 сплачена комісія, і ця операція не пов`язана із здійсненням підприємницької та інвестиційної діяльності (а.с. 34).

На підставі викладеного, судом у задоволенні позовної заяви в частині стягнення з відповідача пені було відмовлено на законних підставах.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, судом встановлено наступне.

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої, частини третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

В абзаці другому пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Вирішуючи спір, суд дійшов до вірного та обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 була завдана моральна шкода неправомірними діями банку, що виразилися у невиконанні зобов`язань, передбачених законом, щодо подання заяви про скасування запису про обтяження. Моральна шкода полягала у тому, що позивач змушений був декілька днів сильно хвилюватись, вчиняти різні дії щодо відновлення свого права, що було порушено відповідачем у зв`язку з протиправною поведінкою банку щодо нього, звератится з заявами до відповідача, Національного Банку України.

На підставі викладеного, суд на законних підставах задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнув моральну шкоду у розмірі 2000 грн.

Також, вирішуючи питання про стягнення судових обтяжень, суд вірно виходив з наступних підстав.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Таким чином, необґрунтованим є вжиття ОСОБА_1 словосполучення «судові обтяження», з врахуванням того, що нормами чинного законодавства стягнення таких грошових коштів не передбачено.

У відповіді на відзив від 02.05.2019 р. позивач ОСОБА_1 вказує, що його представник за довіреністю ОСОБА_2 є фахівцем у галузі права, має відповідні професійні навички та досвід роботи.

До відповіді на відзив додано копію диплома спеціаліста серії НОМЕР_2 , з якого вбачається, що ОСОБА_2 закінчила у 2010 р. Одеський національний університет імені І.І. Мечнікова і отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобула кваліфікацію юриста.

Крім того, додано Договір про надання юридичних послуг від 08.02.2018 р., з якого вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали відповідний договір, предметом якого є юридична консультація, проведення досудової роботи, представлення інтересів в суді, та/або інші юридичні послуги, про які домовилися сторони.

Згідно п. 6.1.2. і 6.1.3. договору від 08.02.2018 р. вартість юридичних послуг зазначається сторонами у Замовленні на надання юридичних послуг. Оплата юридичних послуг здійснюється Замовником на розрахунковий рахунок виконавця після підписання Актів здачі-прийняття наданих послуг та відповідно до виставленого виконавцем рахунку.

У частині першій статті 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу (професійну правничу допомогу).

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000). Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права; вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абзаци третій, четвертий, п`ятий підпункту 3.1, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009). Звернення до суду для захисту конституційного права кожного на правову допомогу безпосередньо на підставі частини третьої статті 8 Конституції України гарантується.

Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частиною третьою вказаної статті ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, оформлені у встановленому законом порядку, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо), розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обгрунтованим (рішення від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України»).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), рішення від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України»).

Відповідно до ч. 5 ст. 135 ЦПК України сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ч. 1-2, 4-5, 8, 10 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

Судом вірно зазначено, що оскільки докази надання правової допомоги ОСОБА_2 , в тому числі вартості юридичних послуг, що відповідно до договору від 08.02.2018 р. зазначається сторонами у Замовленні, до позовної заяви не додані, також не повідомлено суд про докази, які не можуть бути подані з позовною заявою, клопотань про встановлення додаткового строку для подання вказаних доказів не надходило, також оскільки позивачем додано вказані докази до відповіді на відзив без надання клопотання про їх приєднання до матеріалів справи, суд визнав, що вищевказані докази, не подані у встановлений законом або судом строк, а тому до розгляду судом на законних підставах не були прийняті.

Також судом вірно зазначено, що оскільки позивачем не надано належним чином оформлених платіжних документів про оплату послуг на правничу допомогу, які б підтверджували, що ним понесено витрати у сумі 6700 грн., а вказаний ОСОБА_1 розмір судових витрат у позовній заяві щодо орієнтовного розрахунку судових витрат не підтверджений належними доказами, суд на законних підставах відмовив у задоволені вимог в цій частині за відсутністю підстав для цього.

Відмовляючи у задоволенні заяви про застосування строків позовної давності, судом встановлено наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Посилання представника відповідача на застосування строків позовної давності судом обґрунтовано не прийняті до уваги, оскільки судом встановлено, що про порушення свого права позивач дізнався 05.02.2018 р., тобто з дня отримання Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 54769379.

Порушення права ОСОБА_1 відповідачем носило тривалий характер, право на розпорядження автомобілем позивач реалізував у 2018 році, позовна заява подана 19.11.2018 р., тобто позивач звернувся до суду в межах строків позовної давності.

На підставі з`ясованих обставин та наданих доказів, суд у відповідності до вимог чинного законодавства, дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги АТ «Креді Агріколь Банк» про те, що суд вирішуючи питання про стягнення заборгованості прийшов до висновку, що позивачем доведений факт завданих матеріальних збитків у зв`язку з діями/бездіяльністю відповідача, а тому судом застосовано до спірних правовідносин норми ст. 1166 ЦК України, що не відповідає обставинам справи, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки позивачем доведені вимоги позову та на підтвердження обставин, на які посилається позивач надані докази, у відповідності до норм статті 81 ЦПК України, якою передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Також суд зазначає, що суд першої інстанції у рішенні суду повно відобразив обставини, які мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими як в суді першої так і в суді апеляційної інстанціях.

Крім того, також слід зазначити, що доводи, викладені в апеляційній скарзі були предметом розгляду у суді першої інстанції, а тому детальному спростуванню не підлягають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 13 грудня 2019 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра