Справа № 463/3184/16-ц
Провадження № 2/463/96/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Фурик Л.М.

представника позивача ОСОБА_1

представників відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі-продажу -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири № 127 в будинку № 11 на вул. Дж. Вашингтона, у м. Львові, укладеного 11.10.2011р. між продавцями ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та покупцем ОСОБА_6

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 06.09.1988р. числиться зареєстрованим у цій квартирі та проживає в ній. З часу вселення основним квартиронаймачем була його матір, а він, його батько ОСОБА_8 та сестра ОСОБА_9Я, проживали в цій квартирі як члени сімї наймача. З 1992 р. в цій квартирі проживала донька сестри ОСОБА_9 29.02.2000р. одружився з відповідачем ОСОБА_5, яка стала проживати разом з ним у цій квартирі і приблизно в цей час сестра з донькою виїхали на постійне місце проживання до Італійської Республіки. Його мати померла 10.12.2002р., після чого в квартирі почали проживати він разом з дружиною та батьком, який помер 03.05.2004р. Маніпулюючи ситуацією, дружина навязувала йому думку про те, що його сестра з донькою мають намір виселити його з даної квартири, у звязку з чим за його позовом рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 13.04.2004р. ОСОБА_10Я, та її доньку ОСОБА_9 визнано такими, що втратили право користування квартирою, після чого відповідач зареєструвалась у даній квартирі. На початку 2011р. відповідач ОСОБА_5 продовжила навязувати думку про те, що сестра з племінницею мають намір виселити їх з квартири, у звязку з чим на вимогу дружини повторно звернувся до суду з позовом про визнання їх такими, що втратили право користування квартирою, який задоволено рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 30.05.2011р. В подальшому, 05.09.2011р. квартира була приватизована ним та дружиною, і на цей час дружина переконала його в тому, що сестра має намір відібрати квартиру. З метою недопущення такої ситуації, за пропозицією дружини, якій повністю довіряв, 11.10.2011р. уклали договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого така відчужена племінниці дружини відповідачу ОСОБА_6 Такий договір не мав на меті створити реальні правові наслідки, а в дійсності був фіктивним та за їхньою домовленістю, через деякий час відповідач ОСОБА_6 повинна була повернути квартиру. Після укладення договору разом з дружиною продовжував проживати у зазначеній квартирі та сплачував комунальні послуги, а в лютому 2016р. звернувся до відповідача ОСОБА_6 з вимогою переоформити квартиру, оскільки сестра з донькою не проявляють інтересу до квартири. Відповідач відмовила у вчиненні таких дій, у звязку з чим вважає, що при укладенні договору відповідачі ввели його в оману, що є підставою для визнання договору недійсним. Крім того, на час укладення договору, через побоювання втратити квартиру з неіснуючих підстав, які йому умисно навязала дружина, перебував в депресивному та пригніченому стані, не міг спати, думати та працювати, кілька разів звертався до лікарів з цього приводу та за їх рекомендацією вживав антидепресанти та заспокійливі ліки. Тому в момент укладення договору не розумів значення своїх дій, що також є підставою для визнання його недійсним.

Відповідач ОСОБА_5 скерувала до суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначає про безпідставність позовних вимог. Зокрема, не навязувала позивачу звернутись з позовом про визнання його сестри та племінниці такими, що втратили право користування житловим приміщенням і в період з жовтня по грудень 2003р. позивач самостійно збирав підтверджуючі документи про не проживання таких осіб в квартирі. Крім того, з часу виїзду за кордон сестра та племінниця позивача не проживали в квартирі. Сам же позивач є освідченою людиною, на момент укладення договору не мав 50-ти років, постійно проживав в квартирі, оплачував комунальні послуги і не міг не розуміти, що його сестра не проявляє інтерес до квартири та крім цього не мав перешкод звернутись за правовою допомогою. Так само, не відповідає дійсності твердження позивача про його хворобливий стан в момент укладення договору, оскільки в період з 26.08.2011р. по 08.09.2011р. останній відпочивав у Болгарії і його самопочуття було чудовим. Крім того, оплачуючи послуги нотаріуса, про що зазначено в позовній заяві, позивач тим самим підтвердив, що перебуває в адекватному стані. Щодо підстави позову, то така позивачем не визначена, оскільки останній просить визнати оспорюваний договір недійсним з двох підстав, а саме у звязку з його укладенням під впливом помилки та у звязку з тим, що він не розумів значення своїх дій, що є взаємовиключним, оскільки укладення договору під впливом обману підтверджує, що позивач усвідомлював значення своїх дій. При укладенні договору такий відповідав намірам сторін, не носив характеру мнимого чи удаваного, не був зловмисним, кошти за таким передані продавцям, і тому в задоволенні позову просить відмовити.

Відповідач ОСОБА_6 письмових заперечень або відзиву не подала. Разом з тим, повноважні представники обох відповідачів подали до суду заяву про застосування до даних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності, оскільки такий сплив 11.10.2014р., тоді як позов предявлено до суду 07.07.2016р. Наслідком пропуску такого строку є відмова в позові.

В процесі розгляду даної справи ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 25.07.2016р. у порядку забезпечення позовних вимог накладено арешт на квартиру № 127 в будинку № 11 на вул. Дж. Вашингтона у м. Львові до розгляду справи по суті.

Крім того, ухвалами Личаківського районного суду м. Львова від 26.07.2017р. та від 30.05.2018р. у справі призначено судову психолого-психіатричну експертизу. Висновок за результатами проведеної експертизи надійшов на адресу суду 21.09.2018р.

В судовому засіданні представник позивача адвокат ОСОБА_1, повноваження якого підтверджуються договором про надання правової допомоги від 16.06.2016р. позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позові. Крім того, додатково пояснив, що позов предявлено з підстав невідповідності договору положенням ст. ст. 203, 215, 225, 230 ЦПК України. Просить такий задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_2, повноваження якої підтверджуються договором про надання правової допомоги № 432 від 17.08.2016р., в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечила, оскільки укладення договору відповідало волі сторін, а позивач та відповідач ОСОБА_5 отримали кошти від продажу цієї квартири. Просить в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_3, повноваження якої підтверджуються договором про надання правової допомоги № 9 від 11.10.2016р., проти обґрунтованості позову також заперечила з аналогічних підстав що і представник відповідача ОСОБА_5 Підтвердила факт передачі грошових коштів продавцям квартири і тому в задоволенні позову просить відмовити.

Третя особа ПН ЛМНО ОСОБА_7 в останнє судове засідання не зявилась, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлена належним чином. Попередньо, скерувала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Крім того, будучи присутньою в судовому засіданні 20.02.2017р. вказала, що посвідчення договору купівлі-продажу відбулось у відповідності до вимог чинного законодавства. Договір був зачитаний сторонам, а його зміст їм розяснено. Дії сторін договору відповідали їх внутрішній волі, сумнівів та претензій ніхто не висловлював, ціна була узгоджена, у звязку з чим перешкоди для посвідчення договору були відсутні. З врахуванням думки представників сторін, суд вважає можливим завершити розгляд справи у відсутності третьої особи на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Заслухавши пояснення учасників процесу та показання свідків, дослідивши матеріали справи, належним чином посвідчені копії матеріалів нотаріальної справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову належить відмовити виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 11.10.2011р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з однієї сторони та ОСОБА_6 з іншої укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого Король Т,Я. та ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_6 придбала квартиру № 127 в будинку № 11 на вул. Дж. Вашингтона у м. Львові. (а.с.84).

Вказана квартира належала продавцям відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 05.09.2011р., копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.88). При цьому, окремою заявою від 11.10.2011р., яка подавалась нотаріусу при укладенні договору купівлі продажу (а.с.85), продавці, які є подружжям, підтвердили, що відчуження квартири відповідає інтересам сімї.

У статті 655 ЦК України вказано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 204 ЦК України визначено презумпцію правомірності правочину. Зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, частинами першою-третьою та п'ятою вказаної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтями 218-235 ЦК України визначено окремі підстави для визнання правочину недійсним чи встановлені підстави нікчемності правочину.

Відповідно до положень статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

При цьому, діє презумпція психічного здоровя, оскільки відповідно до статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбаченому цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вказані вимоги процесуального закону на переконання суду стороною позивача залишились невиконаними.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 12/К (а.с.177-184), на даний час ОСОБА_4 психічною хворобою не страждає, виявляє параноїчний розлад особистості, може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За результатами даного експертного дослідження відомостей про психічні хвороби в минулому у ОСОБА_4 не простежується. На момент підписання договору купівлі-продажу квартири від 11.10.2011р., ОСОБА_4 тяжким психічним розладом не страждав, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. ОСОБА_4 властиві такі індивідуально-психологічні особливості особистості, як: загострене почуття справедливості, довірливості, важливість у прийнятті рішень, вибіркова комунікативність, дратівливість, емоційно-вольова лабільність. ОСОБА_4 під час підписання договору купівлі-продажу квартири від 11.10.2011р. міг перебувати під психологічним впливом, а саме переконанням інших осіб.

Під час розгляду цивільної справи № 465/1217/16-ц, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 17.10.2018р. зазначив, що висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину необхідно робити на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому необхідно давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11, яка є двоюрідною сестрою позивача суду пояснила, що в загальному, до 2011р. позивач був оптимістом, а у 2011р. його психологічний стан різко погіршився, позивач перебував у депресії, схуд та був пригнічений, оскільки був впевнений у тому, що його сестра ОСОБА_11 має намір забрати квартиру. Пояснювала йому про те, що у ОСОБА_11 такого наміру немає, проте позивач повністю довіряв своїх дружині відповідачу ОСОБА_5, яка стверджувала і навязувала йому думку про протилежне. Про дії, які вчинив позивач з метою збереження квартири свідок дізналась приблизно у 2012р., при цьому позивач повідомляв їй, що в подальшому така квартира знову буде передана йому у власність. В цей час свідок запропонувала позивачу відвідати лікаря, після чого останній навідувався до приватного лікаря психіатра.

Свідок ОСОБА_12, який є товаришем позивача надав суду аналогічні покази щодо депресивного та пригніченого стану позивача в певний період часу та при цьому зазначив, що про причини такого стану йому відомо як зі слів позивача, так і зі слів свідка ОСОБА_11

Свідок ОСОБА_13, який є шкільним товаришем позивача також повідомив про пригнічений стан позивача через побоювання втратити квартиру, а рішення про відчуження такої квартири радив позивачу добре обдумати. Позивач розповідав лише про квартиру, на стан здоровя не жалівся. До цих подій був веселою та життєрадісною людиною

Свідок ОСОБА_14, який є сусідом позивача і знайомий з ним приблизно з 2000р. повідомив, що в загальному позивач є відвертою та привітною людиною, проте літом 2011р. його психологічний стан різко погіршився.

Свідок ОСОБА_15, яка є мамою відповідача ОСОБА_6 та рідною сестрою відповідача ОСОБА_5 суду пояснила, що була присутня при укладенні оспорюваного договору і нотаріус зачитував його зміст, а позивач мав відкритий намір відчужити квартиру та перебував у піднесеному настрої. Кошти, за які придбавалась квартира були сімейними. Завдаток за таку квартиру ними передано в серпні 2011р., оскільки позивач та відповідач ОСОБА_5 мали намір поїхати на відпочинок до Болгарії. Рішення про відчуження квартири позивач та відповідач ОСОБА_5 приймали спільно і ніхто їх у цьому не переконував та не примушував. Перед підписанням договору кошти були їм передані. Комунальні послуги оплачувались позивачем, а ними робився ремонт в квартирі.

Свідок ОСОБА_16, який є співробітником відповідача ОСОБА_5 і який знайомий з позивачем суд пояснив, що за зверненням ОСОБА_5 запропонував звернутись до нотаріуса третьої особи у справі. Позивач та відповідач були задоволенні. Розмов про можливе відібрання квартири не було.

Свідок ОСОБА_17, який є лікарем-психіатром суду пояснив, що приблизно 5-6 років тому позивач звертався до нього за медичною допомогою як до психіатра з депресивною симптоматикою. Лікування проводилось амбулаторно, оскільки від стаціонарного лікування позивач відмовився. Також, на прохання позивача не заводилась медична документація. Всього було три консультації. Після першої виписав позивачу антидепресанти та снодійні. Приблизно через два місяці, під час другої консультації позитивних змін не відбулось, у звязку з чим ОСОБА_4 потребував стаціонарного лікування, проте останній відмовився. Під час третьої консультації стан ОСОБА_4 свідок не памятає.

Оцінюючи такі докази в комплексі з висновком судово-психіатричної експертизи, суд не знаходить доведеним той факт, що в момент підписання оспорюваного договору позивач не міг усвідомлювати значення своїх та керувати ними, оскільки перебування в пригніченому стані, як повідомили одні свідки, або навпаки, в піднесеному стані, як повідомили інші свідки, поряд з відсутністю у позивача тяжкого психічного захворювання не може вважатись ознакою його недієздатності в момент підписання договору.

Крім того, відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, в таких правовідносинах є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів купівлі-продажу та зясування питання про те, чи не укладені ці угоди з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Оцінюючи в комплексі встановлені обставини справи, на думку суду не викликає сумніву той факт, що справжнє волевиявлення позивача було спрямоване саме на укладення договору купівлі-продажу квартири.

Зокрема, як зазначалось вище, спірна квартира перебувала у спільній сумісній власності позивача та відповідача ОСОБА_5, а відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Остання, будучи одним з продавців спірної квартири в судовому засіданні підтвердила свій намір відчужити її за оспорюваним договором.

Також, як зазначалось вище, окремою заявою позивач та відповідач ОСОБА_5 підтвердили, що укладення договору купівлі-продажу відповідає інтересам сімї, а по спливу близько пяти років питання про визнання такого договору недійсним ніким не порушувалось.

Жодного доказу про те, що між сторонами існувала домовленість про майбутнє повернення квартири позивач суду не надав, тоді як відповідні покази свідків не можуть вважатись достатнім та належним підтвердженням того, що воля позивача не була спрямована на укладення договору-купівлі-продажу, оскільки про такі обставини свідкам відомо безпосередньо зі слів позивача, що ставить під сумнів достовірність таких показів як доказу.

Вказане в сукупності свідчить про те, що волевиявлення позивача було спрямоване на укладення договору купівлі-продажу, внаслідок чого такий правочин відповідає положенням ч. 3 ст. 203 ЦК України.

Те саме стосується доводів позивача про неотримання коштів за оспорюваним договором, оскільки в самому договорі (п. 4) позивач та відповідач ОСОБА_5 як продавці підтвердили, що кошти оплачені покупцем до посвідчення цього договору і підписанням даного договору продавці стверджують про відсутність будь-яких матеріальних претензій до покупця щодо розрахунку за вище вказану квартиру.

В свою чергу, належність, допустимість і достовірність письмового договору як доказу щодо факту розрахунку між сторонами, що повинен підтверджуватися письмово, не спростована позивачем належними, допустимими, достовірними доказами, а його усна заява про відсутність розрахунку за наявності такого не спростованого письмового доказу не може мати над ним переваги і братися до уваги. Протилежне суперечить закону, порушує презумпцію правомірності правочину, принципи правової визначеності, сталості, стабільності цивільних, зокрема, договірних і майнових, правовідносин, а також суперечить правилам доказування в цивільному процесі.

Аналогічно, відсутні підстави для висновку, що правочин укладений під впливом обману.

Положеннями статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Обманом є навмисне введення однією стороною правочину другої сторони в оману щодо обставин які мають істотне значення з метою вчинення правочину.

Обман може виражатися у різноманітних формах. Відповідно до ЦК України обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин які можуть перешкодити вчиненню правочину або якщо вона замовчує їх існування отже можна виділити дві основні форми обману: активна форма навмисне повідомлення ствердження неправдивих фактів про правочин чи будь-які інші обставини, що мають істотне значення тобто дезінформація контрагента.

Пасивна форма - свідоме замовчування дійсних фактів, які можуть перешкодити укладенню правочину.

Обґрунтовуючи позов, позивач зазначає, що кошти отримані у результаті продажу квартири він не отримував.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

На переконання суду, встановлені під час розгляду справи обставини не вказують на укладення договору купівлі-продажу під впливом обману зі сторони відповідачів, що виключає можливість визнання оспорюваного договору недійсним з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України, при тому що доказів про введення позивача в оману останній не надав.

З огляду на зазначене, в задоволенні позову належить відмовити в повному обсязі.

В такому випадку, відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України, заходи забезпечення позову, що вжиті ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 25.07.2016 року підлягають скасуванню.

Керуючись ст. ст. 12,81,82,223,263-265,268 ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 15, 16, 202, 203, 204, 215, 225, 230, 638, 655 ЦК України, суд

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_4 (м. Львів, вул. Дж. Вашингтона, 11/127, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до ОСОБА_5 (м. Львів, вул. Дж. Вашингтона, 11/127, ідентифікаційний номер НОМЕР_2), ОСОБА_6 (Львівська область, м. Яворів, вул. Шухевича, 13/2, ідентифікаційний номер НОМЕР_3), третя особа Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 (м. Львів, вул. Симоненка, 12/111) про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири № 127 в будинку № 11 на вул. Дж. Вашингтона в м. Львові, укладеного 11 жовтня 2011 року між продавцями ОСОБА_4, ОСОБА_5 та покупцем ОСОБА_6, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрованого в реєстрі за № 1950 відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 25.07.2016 року у виді накладення арешту на квартиру № 127 в будинку № 11 на вул. Дж. Вашингтона в м. Львові.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354,355, пп. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 25.01.2019 року.

Суддя: Леньо С. І.