Номер провадження: 22-ц/813/1849/19
Номер справи місцевого суду: 509/3361/17
Головуючий у першій інстанції Кочко В.К.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Громіка Р.Д.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: адвоката позивача ОСОБА_4. - Колмикової Т.О.,

адвоката відповідача ОСОБА_2 - Стеценко О.П. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Колмикової Тетяни Олександрівни в інтересах ОСОБА_4 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 лютого 2018 року за позовом ОСОБА_4 , за участю третіх осіб на стороні позивача: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною власністю подружжя визначення розміру часток, встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И В:

31 серпня 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб на стороні позивача: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання майна спільною власністю подружжя визначення розміру часток, встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності в порядку спадкування.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 , з яким позивачка знаходилась у шлюбі. На час смерті ОСОБА_7 мешкав у будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , разом з сім`єю, яка складалася з наступних осіб: дружина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5, син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2, донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3, син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4, онук ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6.

Через відсутність реєстраційних документів на вищевказаний будинок і неможливість у зв`язку з цим оформити спадщину через нотаріальну контору Донос Г.І. звернулася до суду з вищевказаним позовом та просила його задовольнити з наведених у позовній заяві правових підстав.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 та третьої особи ОСОБА_6 - ОСОБА_10 позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 - Стеценко О.П. та ОСОБА_11 у задоволенні позову просили відмовити.

Представник третьої особи ОСОБА_5 - ОСОБА_12 позов підтримала та просила його задовольнити.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 лютого 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Колмикова Т.О., що діє в інтересах ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, про що свідчать судові повідомлення про отримання ними судових повісток. Крім того, інтереси позивача ОСОБА_4 представляє адвокат Колмикова Т.О., а відповідача ОСОБА_2 - адвокат Стеценко О.П..

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 1 ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала неявку сторін такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи та у їх доступі до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи, викладені у апеляційній скарзі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

У пунктах 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, зазначено, що цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно статті 524 ЦК УРСР (1963р.), який був чинний на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

У статті 525 ЦК УРСР (1963р.) зазначено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Статтею 526 ЦК УРСР (1963р.) передбачено, що місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

Відповідно до статті 529 ЦК УРСР (1963р.) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

У статті 548 ЦК УРСР (1963р.) визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Як зазначено у частині 1 ст. 549 ЦК УРСР (1963р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Положеннями Кодексу про шлюб та сім`ю України, що діяв до 1 січня 2004 року, визначалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю (частина 1 статті 22). В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнавались рівними (частина 1 статті 28).

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 07 липня 1995 року, відділом реєстрації актів громадянського стану м. Іллічівська Одеської області (т. 1, а. с. 35).

ОСОБА_7 та позивачка ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 серпня 1957 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 , виданого 14 серпня 1957 року Александрівською сільською радою Овідіопольського району Одеської області та у них народились син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідач у справі, дочка ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3, та син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 1, а. с. 57, 58).

За життя ОСОБА_7 у 1962 року був побудований житловий будинок, розташований на земельній ділянці площею 0,25 га, яка з 1971 року перебувала у користуванні померлого, за адресою: АДРЕСА_1 , де він проживав разом із сім`єю: дружиною ОСОБА_4 та дітьми ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4.

Згідно довідки Молодіжненської сільської ради №516 від 28 серпня 2017 року за ОСОБА_14 Трохимовичем значиться земельна ділянка площею 0,25 га та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, побудованих у 1962 році, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 30).

ОСОБА_7 працював трактористом в учбовому господарстві ім. Трофимова, ОСОБА_4 була домогосподаркою, що підтверджується копією погосподарської книги №2 Молодіжненської сільської ради 1991-1995р.р., що виключає належність вищевказаного спірного будинку до колгоспного двору, одноосібного селянського господарства або радгоспу (т. 1, а. с. 78-79).

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. До прийняття зазначеної інструкції питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року №3211 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків».

Відповідно до пунктів 1-3 постанови Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року №3211 будівництво житлових будинків дозволялось на відведених для цієї мети земельних ділянках, розмір яких за межами населених пунктів не міг перевищувати 0,12 га.

За даними погосподарської книги №2 за 1983 -1985 рік №77, рахунок № НОМЕР_3 , за ОСОБА_7 значиться земельна ділянка площею 0,25 га, право на отримання в користування земельних ділянок площею 0, 25 га було надано лише з 08.07.1970 року у зв`язку з набуттям чинності Земельного Кодексу Української РСР, де зокрема п. 2 ч. 1 ст. 78 було передбачено наступне: робітники, службовці і інші громадяни, які проживають у сільській місцевості, користуються присадибними земельними ділянками, включаючи площу, зайняту будівлями, у таких розмірах: спеціалісти сільського і водного господарства, які працюють в сільськогосподарських і водогосподарських підприємствах, організаціях, установах і проживають у сільській місцевості, робітники і службовці учбових, дослідних, підсобних, відгодівельних та інших сільськогосподарських підприємств і організацій, сільські вчителі, медичні та фармацевтичні працівники з спеціальною освітою, які проживають і працюють у сільській місцевості, а також робітники і службовці підприємств зв`язку, розташованих в сільській місцевості, - не більше 0,25 гектара, а на поливних землях - не більше 0,13 гектара на сім`ю.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 19.11.2014р. було скасоване рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 28.04.2010р., що набрало законної сили 20 травня 2010 року, та у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_12 про визнання права власності в порядку спадщини за законом після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд та на цілий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці фактичного користування, площею 0,29 га, відмовлено (т. 1, а. с. 16-18, 19-21).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 09.08.2016р. був частково задоволений позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_12 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Молодіжненської с/р, ГТУЮ в Одеській області, приватного нотаріуса ОРНО Одеської області Куркан Н.Ф. про визнання права власності, визнання права власності в порядку спадкування за законом, визнання договорів дарування недійсними, зобов`язання вчинити певні дії, скасування рішень сільської ради, скасування рішень державного реєстратора - визнано недійсним нотаріально посвідчений договір дарування житлового будинку від 01.04.2014р. (реєстр. №610) укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_12 , у задоволені решти позову відмовлено, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , Молодіжненської с/р, ГТУЮ в Одеській області, приватного нотаріуса ОРНО Одеської області Куркан Н.Ф., третя особа без самостійних вимог ОСОБА_12 про визнання права власності в порядку спадкування за законом та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 20.10.2016р., яке набрало законної сили з дня його ухвалення, вказане рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 09.08.2016р. скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про скасування рішення Молодіжненської с/р від 25.01.2014р. №1341-VI та визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 01.04.2014р. і в цій частині ухвалено нове рішення, яким вказані вимоги були задоволені, а в решті рішення - залишено без змін (т. 1, а. с. 12-15).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, передбачених ст. ст. 76-78 ЦПК України щодо підтвердження будівництва спірного будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у період шлюбу за рахунок подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , спірний будинок був побудований ОСОБА_7 до укладення шлюбу з ОСОБА_4 ..

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Під час розгляду справи, 22 грудні 2017 року, треті особи ОСОБА_5 і ОСОБА_6 (кожен самостійно) звернулися до суду із позовними заявами про визнання за ними права власності в порядку спадкування на 1/8 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 106-110, 115-119).

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до пункту 1 частини 5 статті 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначається висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог.

Дані про те, що позивачі ОСОБА_5 і ОСОБА_6 подали до суду заяви про залишення їх позовних заяв без розгляду або відмовилися від них; що суд першої інстанції постановив ухвали про залишення позовних заяв без руху, про повернення позивачам ОСОБА_5 і ОСОБА_6 їх позовні заяви від 22 грудня 2017 року, у справі відсутні.

Згідно частини 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані у цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «…. якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24-25, п. 57)».

Однак, після повторного розподілу справи и визначення головуючого по справі ОСОБА_15 , 17 січня 2018 року, в порушення завдань та основних засад цивільного судочинства, зазначених у статтях 2, 5, 11, 13 ЦПК України, судом не були з`ясовані матеріали справи й не вирішені обов`язкові процесуальні питання щодо позовів третіх осіб, які заявили самостійні вимоги щодо предмету спору, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , передбачених статтями 185-188 ЦПК України.

За таких підстав, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що у даному випадку суд обмежив третіх осіб, які заявили самостійні вимоги щодо предмету спору, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , у праві на доступ до суду, що порушило сутність цього права та є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у позові не з підстав необґрунтованості позову, а з інших правових підстав.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 89, 263, 264, 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей 22, 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, та статей 60, 70, 71 СК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382-384, 389 ЦПКУкраїни, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Колмикової Тетяни Олександрівни в інтересах ОСОБА_4 задовольнити частково, рішення рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 лютого 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 , за участю третіх осіб на стороні позивачки: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною власністю подружжя визначення розміру часток, встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності в порядку спадкування відмовити з інших правових підстав.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 09 грудня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

П.М. Черевко