Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 495/87/15-ц

провадження № 61-22587св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

ПогрібногоС. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Виконавчий комітет Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 08 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г., Плавич Н. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Виконавчого комітету Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області (далі - ВК Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області) про визнання заповіту нікчемним, визнання права спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок, вступ у спадщину та визнання права власності.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що заповіт від 12 травня 2008 року, складений ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений секретарем Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, вчинений із численними порушеннями вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, а тому, відповідно до статті 1257 ЦК України, є нікчемним. Будівництво спірного житлового будинку закінчено у період перебування ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у шлюбі а тому таке майно є їхньою спільною сумісною власністю. За життя ОСОБА_8 05 червня 2008 року склала заповіт, відповідно до якого все своє майно заповіла йому, а отже, він є спадкоємцем після смерті ОСОБА_8, яка, у свою чергу, прийняла спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_7 на спірний житловий будинок.

З урахуванням викладеного, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив визнати заповіт від 12 травня 2008 року, складений ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений секретарем Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, нікчемним; визнати житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_8; визнати його таким, що прийняв спадщину після померлої ОСОБА_8 на вказаний житловий будинок, та визнати за ним право власності; встановити факт належності ОСОБА_7 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1; визнати ОСОБА_8 такою, що прийняла спадщину від ОСОБА_7 у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1; встановити факт належності ОСОБА_8 вказаного житлового будинку.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що складений 12 травня 2008 року ОСОБА_7 заповіт є дійсним, таким, що відповідає вимогам закону, оскільки посвідчений секретарем Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської областіГаврилюк Г. П., яка відповідним рішенням Мологівської сільської ради була уповноважена на здійснення нотаріальних дій, а волевиявлення заповідача ОСОБА_7 під час складання заповіту було вільним і відповідало його волі. При цьому в матеріалах справи відсутні, а позивачем не представлені докази, які б свідчили, що майно (житловий будинок по АДРЕСА_1): нажите (набуте) у період спільного проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 і перебування у зареєстрованому шлюбі; було нажите (набуте) не ОСОБА_7 самостійно (за особисті кошти, працю), а за спільні сумісні кошти або спільну працю подружжя (ОСОБА_7 та ОСОБА_8.), а тому відсутні підстави для висновку, що спірне майно є спільною (сумісною) власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_8, як таке, що придбане під час перебування сторін у зареєстрованих шлюбних відносинах. Позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_8 стосуються не його прав та обов'язків, а прав та обов'язків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які померли, однак згідно з чинним законодавством позивач не має права звертатись до суду з такими вимогами, оскільки він може звернутись до суду виключно за захистом своїх прав та інтересів, крім того, цивільно-процесуальна дієздатність ОСОБА_7 та ОСОБА_8 припинилася у зв'язку з їхньою смертю. ОСОБА_10 не надано доказів, які б свідчили, що ОСОБА_8 прийняла спадщину від ОСОБА_7 у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та оформила за собою право власності на вказаний будинок. Вимоги ОСОБА_3 випливають із вимог про визнання заповіту від 12 травня 2008 року, складеного ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідченого секретарем Мологівської сільської ради, нікчемним та визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_8, тобто є похідними від основних (корінних, породжуючих) вимог. Відмова у задоволенні основних (породжуючих) вимог унеможливлює задоволення похідних від них вимог.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 08 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Визнано за ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, в порядку спадкування за заповітом, складеним ОСОБА_8 05 червня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Макогончук Н. В. 05 червня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 1606, право власності на 5/8 частини житлового будинку літ. «А» загальною площею 52,6 кв. м, житловою площею 47,5 кв. м, що складається із: літ. «А»: 1 - коридор площею 5,1 кв. м, 2 - жила кімната площею 15,3 кв. м, 3 - жила кімната площею 7,4 кв. м, 4 - жила кімната площею 24,8 кв. м; господарських будівель та споруд: літ. «Б» - літня кухня, літ. «В» - гараж, літ. «в» - підвал, літ. «Г» - навіс, літ. «Д» - душ, літ. «Є» - вбиральня, № 1 - хвіртка, № 2 - ворота, № 3 - огорожа, що знаходяться по АДРЕСА_1.У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення, виходив із того, що станом на час введення в дію Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР 1969 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 перебували в зареєстрованому шлюбі, отже, їхнє спільне майно мало статус спільної сумісної власності. Аналіз зібраних у справі доказів вказує на те, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1, за життя подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_8 був їхньою спільною сумісною власністю, де частка кожного з подружжя була рівна. З набранням чинності з 01 січня 2004 року Сімейного кодексу України правове положення спільного нерухомого майна подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_8 як спільної сумісної власності, де частка кожного при поділі рівна, не змінилося. У населеному пункті, де складався заповіт, нотаріуса немає, отже, закон передбачає можливість посвідчення заповіту посадовою, службовою особою органу місцевого самоврядування. Заповіт ОСОБА_7 посвідчено 12 травня 2008 року секретарем Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області Гаврилюк Г. П., зареєстровано у реєстрі за № 195, заповіт містить підпис секретаря сільської ради та печатку Мологівської сільської ради. Повноваження Гаврилюк Г. П. на вчинення нотаріальних дій визначені рішенням другої сесії п'ятого скликання Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 08 квітня 2006 року № 08-У, яким на секретаря Мологівської сільської ради Гаврилюк Г. П. покладено виконання здійснення повноважень секретаря виконавчого комітету, зокрема повноважень з виконання нотаріальних дій. Рішення органу місцевого самоврядування є чинним, Гаврилюк Г. П. виконувала обов'язки як секретаря сільської ради, так і секретаря виконавчого комітету сільської ради, отже, заповіт є дійсним. Спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_7 двоє: дружина ОСОБА_8, син ОСОБА_12 Непрацездатна за віком вдова ОСОБА_8, яка успадкувала незалежно від заповіту половину частки, яка б належала їй у разі спадкування за законом, а саме успадкувала 1/8 частини (спадкове майно - 1/2 частини, спадкоємців за законом двоє, частка, що належала б кожному зі спадкоємців за законом, рівна 1/8 частини), отже, обов'язкова частка ОСОБА_8 у спадщині на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_7 становить 1/8 частини. ОСОБА_8 спадщину після смерті ОСОБА_7 прийняла, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, крім того, подала у визначені статтею 1270 ЦК України строки до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті спадкодавця ОСОБА_8 шляхом подання у визначені статтями 1268, 1270 ЦК України порядку та строки, відтак, необхідності визнавати його судовим рішенням таким, що прийняв спадщину, не має. За ОСОБА_3 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8 підлягає визнанню право власності на 5/8 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційних скарг

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Одеської області від 08 вересня 2016 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення в частині відмови у задоволенні вимог про визнання заповіту нікчемним, визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок, вступ у спадщину та визнання права власності та ухвалити в цій частині нове рішення про визнання нікчемним заповіту від 12 травня 2008 року, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Крім того, ВК Мологівської сільської ради взагалі не уповноважував секретаря Мологівської сільської ради Гаврилюк Г. П. на вчинення на території Мологівської сільської ради нотаріальних дій. За момент посвідчення заповіту паспорти ОСОБА_7 та ОСОБА_8 знаходились у ОСОБА_13

Також, не погоджуючись із рішенням Апеляційного суду Одеської області від 08 вересня 2016 року, у жовтні 2016 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Крім того, судом не враховано, що в копії повторного свідоцтва про шлюб від 11 квітня 2005 року зазначено, що ОСОБА_8 зареєструвала шлюб зі ОСОБА_10 та взяла прізвище ОСОБА_8. Згідно з копією повторного свідоцтва про шлюб від 17 червня 2008 року ОСОБА_8 зареєструвала шлюб із ОСОБА_7 03 січня 1964 року. Позивачем не надано документа про розірвання шлюбу ОСОБА_8 зі ОСОБА_10 до 1964 року або копію свідоцтва про смерть. Факт наявності на фронтоні житлового будинку дати побудови (1967 рік) у суді не вивчався і це не може спростовувати інформацію у облікових документах за період із 1948 по 2010 рік (за час життя спадкодавців). Навіть при наявності будь-якої дати, викарбуваної на будинку, ніхто крім власника, не може напевно сказати, це дата побудови, капітального ремонту, чи якась визначальна дата для родини.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 жовтня та 29 грудня 2016 року відкрито провадження у справі за касаційними скаргами ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та надано строк для подання заперечень на касаційні скарги.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Судууказану справу.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційні скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню, рішення Апеляційного суду Одеської області від 08 вересня 2016року підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Судом встановлено, що 12 травня 2008 року секретарем Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області Гаврилюк Г. П. записано та зареєстровано в реєстрі за № 195 заповіт ОСОБА_7, згідно з яким все своє майно він заповів у рівних частинах онукам: ОСОБА_4 та ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7, про що зроблено відповідний актовий запис за № 30, що підтверджується виданим 17 червня 2008 року ВК Мологівської сільської ради свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина на належне йому майно.

Відповідно до спадкової справи № 315/2008р. до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7, його дружина ОСОБА_8, маючи намір вирішити питання щодо спадкового майна, подала відповідні заяви: 26 травня 2008 року, яка надійшла до державної нотаріальної контори 29 жовтня 2008 року, про те, що вона не має наміру використовувати своє право на спадщину, а 05 червня 2008 року, яка надійшла до державної нотаріальної контори 17 червня 2008 року, про намір прийняти спадщину у вигляді 1/2 частини майна.

05 червня 2008 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Макогончук Н. В. записано та зареєстровано в реєстрі за № 1606 заповіт ОСОБА_8, згідно з яким вона заповіла все своє майно заповіла ОСОБА_3

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 вказував на те, що заповіт ОСОБА_7 є нікчемним, таким, що не відповідає вимогам Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, статтям 202, 203 ЦК України, оскільки секретар сільської ради, посвідчуючи правочин, не пересвідчилася в особі, яка звернулася із вимогою вчинити нотаріальну дію, а саме у спадкодавця був відсутній паспорт, а сам заповіт здійснений за місцем проживання ОСОБА_7 без зазначення причини, чому заповіт вчинений поза межами приміщення виконавчого комітету сільської ради. При цьому вважає, що оскільки спадкове майно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 належало їм на праві спільної сумісної власності подружжя, враховуючи те, що ОСОБА_8 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_7 шляхом подання заяви та з урахуванням її обов'язкової частки у спадщині після смерті її чоловіка, та того, що заповіт ОСОБА_7 є недійсним, лише він є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1.

Ухвалюючи рішення у справі, суд апеляційної інстанції виходив із того, що в населеному пункті, де складався заповіт, - с. Молога, нотаріуса немає, а отже, закон передбачає можливість посвідчення заповіту посадовою, службовою особою органу місцевого самоврядування. Заповіт ОСОБА_7 посвідчено 12 травня 2008 року секретарем Мологівської СР Білгород-Дністровського району Одеської області Гаврилюк Г. П., зареєстровано в реєстрі за № 195, заповіт містить підпис секретаря сільської ради та печатку Мологівської сільської ради. Повноваження Гаврилюк Г. П. на вчинення нотаріальних дій визначені рішенням другої сесії п'ятого скликання Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 08 квітня 2006 року № 08-У, яким на секретаря Мологівської сільської ради Гаврилюк Г. П. покладено виконання здійснення повноважень секретаря виконавчого комітету, зокрема, повноважень з виконання нотаріальних дій. Рішення органу місцевого самоврядування є чинним, Гаврилюк Г. П. виконувала обов'язки як секретаря сільської ради, так як секретаря виконавчого комітету сільської ради, тому, посилання на те, що заповіт посвідчено не уповноваженою на те особою, безпідставні.

Однак із вказаними висновками не можна погодитися виходячи з наступного.

Нормативно-правове обґрунтування.

Пунктом 2 частини другої розділу 1 «Загальні положення» Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5 (у редакції від 08 січня 2007 року), нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій.

Визначення терміну «виконавчий комітет» викладено у статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування» (далі - Закон), у редакції від 01 січня 2006 року, відповідно до якої виконавчі органи рад - органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами

Згідно зі статтею 38 Закону до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, реєстрація актів громадянського стану (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення) рад).

Відповідно до частини четвертої статті 50 Закону секретар сільської ради може за рішенням ради одночасно здійснювати повноваження секретаря виконавчого комітету відповідної ради.

Статтею 51 Закону визначено, що виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень. Після закінчення повноважень ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної у місті ради її виконавчий комітет здійснює свої повноваження до сформування нового складу виконавчого комітету.

Із матеріалів справи убачається, що рішенням другої сесії п'ятого скликання Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 08 квітня 2006 року № 08-У на секретаря Мологівської сільської ради Гаврилюк Г.П. покладено виконання здійснення повноважень секретаря виконавчого комітету, зокрема повноважень із виконання нотаріальних дій.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Разом з тим Верховний Суд не може погодитися із висновками суду апеляційної інстанції про те, що оспорюваний заповіт складений із дотриманням вимог щодо його посвідчення, оскільки з наданого суду рішення вбачається, що воно прийняте на сесії сільської ради, тобто не виконавчим комітетом сільської ради, а самою сільською радою, яка має право своїм рішенням призначити секретаря виконавчого комітету відповідної ради, але не має права делегувати такому секретарю здійснення нотаріальних дій, оскільки на здійснення цих дій має бути рішення виконавчого комітету сільської ради.

З урахуванням того, що рішення сесії сільської ради та рішення виконавчого комітету сільської ради відповідно до пункту 3 статті 42 Закону підписує сільський голова, та враховуючи утворення сільською радою виконавчого комітету, секретарем якого є Гаврилюк Г. П., суду апеляційної інстанції при новому розгляді справи необхідно встановити, яким саме органом (сільською радою чи виконавчим комітетом цієї ради) Гаврилюк Г. П., як секретарю виконавчого комітету, делеговано повноваження на здійснення нотаріальних дій, оскільки Верховний Суд немає повноважень збирати чи досліджувати нові докази у справі. Неможливість ухвалення рішення пов'язана із тим, що на сесії сільської ради міг бути утворений виконавчий комітет сільської ради, на якому призначено секретаря цього виконавчого комітету та делеговано цим виконавчим комітетом повноваження щодо здійснення нотаріальних дій Гаврилюк Г. П. У матеріалах справи є лише рішення другої сесії п'ятого скликання Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 08 квітня 2006 року № 08-У, при наявності якого, Верховний Суд не може стверджувати, що Гаврилюк Г.П. мала законні повноваження на здійснення нотаріальних дій у с. Молога, і ці повноваження їй надані виконавчим комітетом сільської ради.

Суду апеляційної інстанції під час нового розгляду справи необхідно встановити, чи утворювався у Мологівській сільській раді Білгород-Дністровського району Одеської області виконавчий комітет, оскільки відповідно до пункту 2 частини другої розділу 1 «Загальні положення» Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, тільки виконавчий комітет міг покласти такі обов'язки на секретаря виконавчого комітету. Виходячи із цього, чи належний орган уповноважив Гаврилюк Г. П. як секретаря виконавчого на вчинення нотаріальних дій. При цьому правової оцінки потребує рішення від 08 квітня 2006 року № 08-У, викладене на бланку Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, а саме: чи це є рішенням самої сільської ради, чи його виконавчого комітету. Лише після встановлення вказаних обставин, суд має визначитися чи посвідчено оспорюваний заповіт повноваженою особою, та чи відповідає заповіт ОСОБА_7 вимогам щодо порядку його посвідчення.

Формальний підхід до вирішення справи та ухвалення апеляційним судом судового рішення за відсутності встановлених судом фактичних обставин справи щодо повноважень секретаря виконавчого комітету сільської ради Гаврилюк Г. П. на вчинення нотаріальних дій суперечить фундаментальним принципам цивільного судочинства та не сприяє здійсненню ефективного правосуддя, спрямованого на прийняття законних та справедливих рішень, а також захист прав та інтересів учасників судового розгляду.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про часткове задоволення касаційних скарг, скасування рішення суду апеляційної інстанції та направлення справи на новий апеляційний розгляд.

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що наявні підстави для скасування рішення Апеляційного суду Одеської області від 08 вересня 2016 року та передачі справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 406, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 08 вересня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак