22-ц/804/1614/19
264/4686/18

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2019 року місто Маріуполь

справа № 264/4686/18

провадження № 22-ц/804/1614/19

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого Пономарьової О.М.,

суддів Зайцевої С.А., Ткаченко Т.Б.

секретар судового засідання Єфремова О.В.,

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 лютого 2019 року, повний текст рішення складено 05 березня 2019 року

в с т а н о в и в :

22 серпня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності.

Позовна заява мотивована тим, що 29 грудня 2015 року вона зареєструвала шлюб із відповідачем, а в 2016 році за спільні кошти придбали автомобіль Хюндай Тюксон вартістю 8 000 доларів США та оформили його на чоловіка. В жовтні 2017 року за спільні кошти вони купили гараж у автогаражному кооперативі, після чого відповідач став членом кооперативу. Пайовий внесок на час придбання гаража повністю був сплачений. Добровільно вирішити питання про поділ спільного майна із відповідачем їй не вдалося.

Крім цього вона дізналася, що відповідач без її згоди розпорядився спірним автомобілем та продав його іншій особі.

Зазначає, що у зв`язку із цим має право на відповідну компенсацію вартості ? частини спільного майна, автомобіля Хюндай Тюксон, загальну вартість якого оцінює в 8 000 доларів США.

Гараж є неподільним майном та має бути залишений у власності відповідача із виплатою ним на її користь половини вартості, визначеної будівельно-технічною експертизою.

Просила суд стягнути з відповідача в рахунок поділу спільного майна подружжя вартість частки відчуженого автомобіля Хюндай Тюксон, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в сумі 108 000,00 гривень, а також вартість гаражного боксу № НОМЕР_2 в автогаражному споживчому кооперативі «Луч» в сумі 27 000,00 гривень, залишивши вказаний гаражний бокс в користуванні відповідача та розподілити судові витрати.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Автогаражний споживчий кооператив «Луч», про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації ? частки автомобіля половину ринкової вартості автотранспортного засобу HYUNDAI TUCSON, номерний знак НОМЕР_1 , 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , в розмірі 108 000 гривень 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації ? частки в матеріалах і обладнанні, що були використанні при будівництві гаражу № НОМЕР_2 в Автогаражному споживчому кооперативі « АДРЕСА_1 », грошові кошти в сумі 21 224 гривні, залишивши у одноосібному користуванні відповідача даний гараж.

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 на ? частку в матеріалах і обладнанні, що були використанні при будівництві гаражу № НОМЕР_2 в Автогаражному споживчому кооперативі АДРЕСА_1 ».

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 292 гривні 24 коп. та судові витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи та оцінки майна, у розмірі 3 350,20 гривні та 239,30 гривні, а всього стягнути суму судових витрат у розмірі 4 881,74 гривень.

14 травня 2019 року відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить частково скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у визнанні спільною сумісною власністю гаражу № НОМЕР_2 в автогаражному споживчому кооперативі «Луч» (далі АСК «Луч») та стягнення з нього на користь позивачки ? вартості матеріалів та обладнання, що були використані при будівництві гаражу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи. Судом не повно з`ясовано обставини, що мали значення для вирішення справи, а саме, те, що позивачем не надано доказів на підтвердження сплати пая або укладання договору купівлі-продажу гаражу. Гараж є власністю АСК «Луч», а він має лише право користування ним, що підтверджується довідкою гаражного кооперативу №1 від 02 лютого 2019 року.

На час перегляду даної цивільної справи позивач ОСОБА_1 не скористалася правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Позивач ОСОБА_4 , її представник ОСОБА_5 , представник АСК «Луч» в судове засідання апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про вручення поштового відправлення за формою № 119. Представник позивача ОСОБА_5 та АСК «Луч» направили до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність.

Відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судове рішення в частині стягнення компенсації ? частки вартості автомобіля HYUNDAI TUCSON, номерний знак НОМЕР_1 , 2006 року випуску, в розмірі 108 000,00 грн не оскаржується, тому в апеляційному порядку не переглядається.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 51 Конституції України закріплено, що кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

В пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України.

Пункти 23 та 24 вказаної постанови Пленуму роз`яснюють, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.

Аналіз вказаних норм закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, Постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Судом першої інстанції встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що 29 грудня 2015 року між сторонами був зареєстрований шлюб, який розірвано 14 серпня 2018 року.

В період шлюбу відповідач ОСОБА_2 придбав гаражний бокс № НОМЕР_2 та став його юридичним співвласником шляхом членства в АСК «Луч» на підставі ордеру №245, виданого при купівлі-продажу 11 жовтня 2017 року, що підтверджується відповідним листом вказаного кооперативу від 01 серпня 2018 року вих.№4. Право власності на даний бокс не оформлювалось. З питань пайових внесків попередніх власників на момент створення кооперативу відомостві не збереглися. В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача підтвердив, що гаражні бокси АСК «Луч» будувалися в 70-х роках минулого сторіччя.

Відповідно до ордеру №245, виданого головою АСК «Луч» 11 жовтня 2017 року, ОСОБА_2 є володільцем гаражу №245 АДРЕСА_2 місті Маріуполі.

Згідно з заявою попереднього володільця гаражу ОСОБА_6 від 11 жовтня 2017 року остання просила вивести її зі складу членів кооперативу та переоформити гараж №245 на відповідача. Одночасно в заяві від 11 жовтня 2017 року ОСОБА_2 просив переоформити гараж № НОМЕР_2 на своє ім`я у зв`язку із купівлею-продажем, а квитанцією до прибуткового касового ордеру №23 від 11 жовтня 2017 року ОСОБА_2 сплатив 390 гривень АСК «Луч» за переоформлення гаражу.

Заборгованість за членськими внесками за гараж № НОМЕР_2 відсутня, що вбачається з довідки АСК «Луч» від 03 серпня 2018 року №5.

В розділі 2 Статуту АСК «Луч» «Цілі діяльності кооперативу» пунктом 2.2 визначено, що основними видами діяльності кооперативу є, в тому числі, оплата за рахунок членів Кооперативу вартості заявлених ними для будівництва або придбання через Кооператив гаражів в терміни і на умовах, визначених договором між Кооперативом і кожним з його членів та Статутом; постановка обєктів нерухомості, збудованих або придбаних для члена Кооперативу, на баланс Кооперативу і знаходження їх на балансі до моменту, поки член Кооперативу не внесе Кооперативу повну вартість гаражу; передача збудованого, придбаного для члена Кооперативу і повністю сплаченого ним гаража у власність члена ОСОБА_7 .

Відповідно до статті 191 Закону України «Про кооперацію» член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно.

У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону.

Верховний Суд в Постанові від 23 травня 2018 року у справі №640/11441/15 дійшов висновку, що гараж є неподільним майном і не може бути поділений в натурі між колишнім подружжям і що повністю внесений пайовий внесок члена гаражно-будівельного кооперативу у вигляді грошових коштів за час дії Закону України «Про власність» трансформувався у право власності на нерухоме майно.

Наявні у справі докази, які досліджені судом першої інстанції, та положення чинного законодавства разом із судовою практикою Верховного Суду свідчать, що відповідач в період шлюбу уклав із попереднім володільцем гаражу договір купівлі-продажу, після чого став членом кооперативу та отримав ордер на гараж №245 у гаражному споживчому кооперативі. При цьому заборгованості по членським та пайовим внескам у відповідача не має, тобто ОСОБА_2 , придбавши у попереднього володільця гараж, вважається таким, що повністю сплатив пайові внески члена кооперативу за наданий йому гараж та у разі викупу може оформити і зареєструвати право власності у встановленому законом порядку.

Натомість позивач позбавлена можливості реалізувати своє право на оформлення та реєстрацію права власності на спільний гараж, оскільки не є членом вказаного кооперативу, однак під час шлюбу брала участь у придбанні спірного гаражу.

Разом з тим, стаття 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Суду не надані докази будівництва гаражного боксу іншими особами ніж сторони спору, а договір купівлі-продажу гаражу, який укладався із попереднім власником та був підставою для членства відповідача в кооперативі і видачі йому ордеру на гараж, оформлювався під час шлюбу та за спільні сімейні кошти.

Суд першої інстанції враховав, що договір купівлі-продажу із колишнім членом кооперативу щодо цього майна не обов`язково повинен був вчинятися у письмовій формі або нотаріально посвідчуватися та підлягати державній реєстрації, оскільки об`єктом купівлі-продажу в даному випадку є сукупність будівельних матеріалів, право власності на гараж власником не оформлювалось та в експлуатацію гараж не вводився.

Відповідно до статті 331 ЦК України новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Пленум Верховного Суду України у Постанові №5 від 28 червня 1991 року «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов`язаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативів» в п.8, підпунктах «а» та «б» роз`яснив, що член гаражно-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом (ст.15 Закону України «Про власність».

Внесені подружжям в період шлюбу пайові внески, а після повного внесення паю - наданий в користування гараж є спільною сумісною власністю подружжя. Визначаючи розмір часток подружжя в спільній власності на пай і гараж, суд бере до уваги вкладення на це майно, зроблені ким-небудь із подружжя за рахунок роздільної власності. Оскільки гараж є неподільним майном, у разі спору між подружжям питання про залишення гаража одному з них і присудження грошової компенсації за частку в майні іншому розв`язується з урахуванням правил шлюбно-сімейного законодавства.

Згідно з пунктом 9 вказаної Постанови Пленум Верховного Суду України у справах про спори між подружжям або спадкоємцями члена ГБК про право власності на гараж слід виходити з дійсної вартості гаража, якщо вона вища за розмір паю. Ця вартість може бути визначена, за погодженням сторін, а при недосягненні такої згоди - шляхом призначення судом експертизи.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що в період шлюбу сторонами придбаний гараж, який не введений в експлуатацією та право власності на який на зареєстроване, проте, з урахуванням повного внесення за гараж паю та сплати членських внесків, наданий у користування гараж є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи №1/с від 16 січня 2019 року вартість матеріалів та обладнання (будівельних робіт), які були використані в процесі будівництва (створення) господарським способом гаражного боксу №245, розташованого в АСК «Луч» м. Маріуполя Донецької області, з урахуванням середнього фізичного зносу становить 42 448 гривень.

З огляду на те, що гараж є неподільним спільним майном та знаходиться у володінні і користуванні саме відповідача, суд першої інстанції правильно вирішив, що право спільної власності, яке також належить позивачу на ? частину в спірному гаражі, підлягає захисту шляхом стягнення на її користь грошової компенсації за її частку в матеріалах і обладнанні, що були використанні при будівництві гаражу, та дійшов обгрутованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за її частку в матеріалах і обладнанні, що були використанні при будівництві гаражу, в сумі 21 224 гривень, заливши у одноосібному користуванні відповідача спірний гараж.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення на користь позивача грошової компенсації за її частку в матеріалах і обладнанні, що були використанні при будівництві гаражу, в сумі 21 224 гривень.

За своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 265 ЦПК України.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду обставинам справи в частині природи спірного майна, а саме гаражу, є необгрунтованими, висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку, що згідно зі ст. 367 ЦПК України на стадії перегляду справи в апеляційному порядку не передбачено.

Нових доказів, які б давали підстави для відмови в задоволенні цієї частини позовних вимог ОСОБА_1 , у дослідженні яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено, або їх неподання було зумовлено поважними причинами, відповідачем не надано.

Відповідно до ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

На підставі ст.375 ЦК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повне судове рішення складене 13 червня 2019 року.

Головуючий О.М. Пономарьова

Судді С.А. Зайцева

Т.Б. Ткаченко