Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.01.2019 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарптської області в особі:

судді Бедьо В.І.

за участі секретаря судових засідань Пазяк С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (надалі Банк) про захист прав споживачів, в якому просить визнати неправомірними дії Банку щодо списання коштів у сумі 3285 грн. з банківського що належить ОСОБА_2 та стягнути з Банку на користь позивача вказану грошову суму.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що в ОСОБА_2 має відкритий рахунок в ПАТ КБ «Приватбанк», на який поступає заробітна плата позивача. З даного рахунку відповідач самовільно, без її згоди, без судового рішення та постанови органів ДВС стягнув з відповідача грошові кошти в загальному розмірі 3285 грн.

Позивач вказує на те, що дана суму є для неї значною, оскільки така має на утриманні троє неповнолітніх дітей.

Також позивач стверджує, що їй телефонували працівники Банку з погрозами сприводу існуючої заборгованості та довели її до стресового стану, що в свою чергу призвело до переривання вагітності та змусило позивача звернутися до суду з даним позовом для захисту своїх порушених прав.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 21.05.2018 року було відкрито провадження у даній справі та визначено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справах матеріалами.

Заяв від сторін сприводу необхідності проведення судового розгляду у загальному порядку від сторін не надходило.

Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за йоговідсутності.

Представник відповідача скористався правом на подання відзиву на позов, в якому просить суд відмовити у задоволенні даного позову у зв'язку з його необґрунтованістю та безпідставністю.

Також стороною відповідача додано до відзиву доказ його рекомендованого відправлення позивачу ОСОБА_2

Вивчивши зміст позовної заяви, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 15.02.2017 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір б/н шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг ( згідно наданої представником відповідача копії анкети заяви)

Підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку ОСОБА_2 погодилася з тим, що підписана нею анкета - заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на офіційному банківському сайті, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Згідно з ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Зі змісту позовної заяви слідує, що з рахунку ОСОБА_2 ПАТ КБ «ПриватБанк» самовільно, без її згоди, без судового рішення та постанови органів ДВС стягнув з позивача грошові кошти в загальному розмірі 3285 грн.

Згідно наданої позивачем виписки з банківського рахунку було проведено автоматичне погашення простроченої заборгованості за рахунком 29**17 у вказаному ОСОБА_2 розмірі.

Разом з тим суд вертає увагу на те, що копія наданої суду виписки не може бути визнана у відповідності до вимог ст.ст. 79, 80 ЦПК України достатнім і достовірним доказом по справі, на підставі якого можна встановити дійсні обставини справи, оскільки з такої неможливо ідентифікувати кому саме належить банківський рахунок, адже позивач не надав ані копію укладеного договору, ані доказ щодо відкриття вказаного рахунку.

Відтак фактично єдиним доказом по справі є надана стороною позивача копія анкети -заяви від 15.02.2017, укладена між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2.

Зі змісту даної заяви слідує, що ОСОБА_2 власноручним підписом висловила згоду, що підписана нею анкета - заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на офіційному банківському сайті, складає між ним та Банком Договір.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено,щоправочин є правомірним, якщо його недійсністьпрямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Позивач стверджує, що відбулось неправомірне списання грошових коштів з належного їй рахунку.

Разом з тим позивач не надала суду жодної інформації щодо наявності (відсутності) в неї перед банком кредитних зобов'язань.

Разом з тим «Умовами та правилами надання банківських послуг», з якими згідно змісту анкети -заяви ОСОБА_2 була ознайомлена, передбачено п. 1.1.3.2.12, що Банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в Банку рахунків клієнта в погашення кредитної заборгованості клієнта і третіх осіб за кредитами, в яких клієнт є поручителем, а також будь-якої іншої заборгованості, яка виникла у клієнта (у тому числі який є працівником Банку, який заподіяв йому шкоду) через невиконані зобов'язання перед Банком.

З огляду на те, що позивачем не надано жодних доказів того, що в неї пред Банком відстуні будь-які кредитні зобов'язання, що така немає жодної заборгованості по кредитам, суд не взмозі встановити з наданих нею письмових доказів про правомірність чи неправомірність дій банку, що стосується списання коштів.

Також суд звертає увагу на те, що половженнями ст. 1071 ЦК України передбачено перелік підстав списання грошових коштів з рахунку клієнта. Так, банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунку клієнта без його розпорядження на підставірішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Позивач також стверджує, що неправомірними діями працівника Банку, зокрема через їх погрози на її адресу, було завдано шкоди її здоров'ю.

Відповідно до вимог п.3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України суд надає мотивовану оцінку кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Оскільки, предметом позову згідно прохальної частини позовної заяви є дії Банку щодо автоматичного погашення простроченої заборгованості, а не стягнення шкоди завданої неправомірними діями службових осіб Банку, суд вважає зазначений вище аргумент таким, що не відноситься до предмету спору, а тому не оцінює його з точки зору наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

На підставі вищезазначеного суд приходить до висновку, що стороною позивача не надано жодних належних доказів на підтвердження неправомірних дій Банку, тому вважає, що у позивача відсутні будь-які правові підстави вимагати повернення вказаних нею коштів на її банківський рахунок та відмовляє у задоволенні даного позову.

На підставі викладеного та ст.ст. 634, 638, 1054, 1071 ЦК України, керуючись ст.ст. 12, 13, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Закарпатського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення через Ужгородський міськрайонний суд у порядку, передбаченому ст. 355 і п.15.5 ч.1 Перехідних положень ЦПК України.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому рішення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду В.І. Бедьо