ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 551/893/18 Номер провадження 22-ц/814/1617/19Головуючий у 1-й інстанції Вергун Н. В. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Кривчун Т.О.

Суддів: Бондаревської С.М., Пилипчук Л.І.

секретар: Ткаченко Т.І.

за участю: позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника позивачів - адв. Гарківець Л,В.

представника позивача ОСОБА_1 - адв. Лук`яненко С.Л.

представника відповідача ТОВ «АФ «ім. Довженка» - Смірнова С.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 29 березня 2019 року

по справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «ім. Довженка», Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання договорів оренди землі недійсними, скасування їх державної реєстрації та зобов`язання вчинити певні дії.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до місцевого суду з вказаним позовом до відповідачів, посилаючись на те, що між ними та СП «Лан» ТОВ «Агрофірма «Шишацька» в особі директора Панасенка І.В. , правонаступником якого є ТОВ «Агрофірма «ім. Довженка», 20 вересня 2007 року були укладені договори оренди належних їм на праві приватної власності, двох земельних ділянок, розміром 4.94 га кожна, за номерами 85 та 86, строком на десять років.

Зазначають, що у 2010 року відповідач ТОВ «Агрофірма «ім. Довженка» надало позивачам примірники укладених договорів, в яких, на думку позивачів, була виправлена дата їх укладення з 2007 на 2010 рік, підписант договору з боку орендаря не відповідає дійсному орендарю, а в їх анкетних даних (серії паспорта та реєстраційних номерах облікових картках платників податків) допущені помилки, що, на їх думку, вказує на недійсність таких правочинів. Окрім того, зазначаєть, що про недійсність правочинів, на їх думку, вказує й відмова приватного нотаріуса у засвідченні вірності їх копій, що мало місце 24 травня 2018 року.

Вказують, що виправлення на договорах та розбіжності між орендарем, як підписантом, свідчить про неможливість їх державної реєстрації, відтак, наявні підстави для визнання дії державного реєстратора Шишацького районного відділу Полтавської регіональної філії Центру ДЗК Білика О.М. щодо реєстрації оспорюваних правочинів протиправними.

З урахуванням вищевикладеного прохали: визнати договори оренди земельних ділянок від 20.09.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та «СП «Лан» ТОВ Агрофірма «Шишацька» в особі директора Панасенко І.В. розміром 4,94га кожна за №№85,86 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які були зареєстровані 20.09.2010 року у Шишацькому районному відділі Полтавської регіональної філії «Центру ДЗК» недійсними; визнати протиправними дії державного реєстратора О.М. Білик щодо державної реєстрації договорів оренди землі за №№85,86 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які були зареєстровані 20.09.2010 року у Шишацькому районному відділі Полтавської регіональної філії «Центру ДЗК»; зобов`язати скасувати рішення державного реєстратора Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області Шишацького району щодо договорів оренди земельних ділянок №№85,86, що були зареєстровані в Книзі реєстрації договорів за №33 та №12 реєстратором О.М. Білик за невідповідністю вимогам чинного законодавства України; вирішити питання судового збору.

Рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 29 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «ім. Довженка», Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання договорів оренди землі недійсними, скасування їх державної реєстрації та зобов`язання вчинити певні дії, відмовлено.

З вказаним рішенням не погодились позивачі, які в поданій апеляційній скарзі, посилаючись на порушення та неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просять рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким їх позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів скарги зазначають, що наявні у оспорюваних договорах оренди виправлення та помилки свідчать про їх недійсність, оскільки дані документи не відповідають вимогам до документу, визначеним у ЗУ «Про державний земельний кадастр».

Також, зауважують, що підтвердженням недійсності оспорюваних правочинів є також відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, а саме відмова в посвідченні їх копій.

Вказують, що висновок місцевого суду стосовно того, що позивачі при укладенні вказаних договір оренди висловили своє волевиявлення на їх вчинення, не відповідає дійсності, оскільки вони укладали дані правочини не в 2010, а в 2007 році.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, вказує на законність та обгрунтованість рішення місцевого суду, внаслідок чого в задоволенні апеляційної скарги в частині, що стосується вимог до неналежного відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області прохало відмовити, а рішення місцевого суду залишити в силі.

В обґрунтування доводів відзиву вказують, що, відповідно до ч.5 ст.116 ЗК України, Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області розпоряджається тільки вільними землями сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, відтак, воно не розпоряджається землями, які знаходяться у приватній власності.

Зазначають, що Державний кадастровий реєстратор Білик О.М. та Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області не мають будь-яких повноважень щодо проведення або скасування державної реєстрації договорів оренди землі, оскільки такі повноваження віднесені до органів, визначених ст.6 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відтак вважають, що вказані особи не є належними відповідачами по даній справі.

У судовому засіданні позивачі та їх представники апеляційну скаргу підтримали та прохали її задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, прохав її відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

З матеріалів справи вбачається, що, відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 на підставі рішення 13 сесії 23 скликання Пришибської сільської ради народних депутатів від 13.03.2001 року на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 4,94 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Пришибської сільської ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.13).

Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №100.

В подальшому, між ОСОБА_1 та «СП «Лан» ТОВ Агрофірма «Шишацька» було укладено договір оренди землі, щодо належної позивачу ділянки розміром 4,94га, за №85. Датою договору, як убачається з матеріалів справи, є 20.09.2010 року (а.с.15-16).

Згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 , ОСОБА_2 на підставі рішення 13 сесії 23 скликання Пришибської сільської ради народних депутатів від 13.03.2001 року на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 4,94 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Пришибської сільської ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.14).

Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №101.

Також, між ОСОБА_2 та «СП «Лан» ТОВ Агрофірма «Шишацька» було укладено договір оренди землі щодо належної позивачу ділянки розміром 4,94га, за №86. Датою договору, як убачається з матеріалів справи є 20.09.2010 року (а.с.17-18).

Окрім того, як убачається з матеріалів справи, Постановами приватного нотаріуса Шишацького районного нотаріального окргу Полтавської області Макаренко Н.О. від 24.05.2018 року №114/02-31 та 145/02-31 було відмовлено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вчиненні нотаріальної дії -засвідченні вірності копії Договору оренди землі від 20.09.2010 року, оскільки поданий для вчинення нотаріальної дії документ не відповідає вимогам, а саме - містить підчистки, дописи та закреслені слова (а.с.25-26).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог місцевий суд виходив із того, що позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту недійсності спірних договорів, а Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, взагалі є неналежним відповідачем у справі.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на нормах матеріального права, виходячи з наступного.

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Законом України «Про оренду землі», Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Згідно ст.ст.116, 125 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Нормою ч.4 ст.124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.5-6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з нормою ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Окрім того, за змістом ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так, матеріалами справи установлено, що між позивачами та СП «Лан» ТОВ «Агрофірма «Шишацька» було укладено договори оренди належних ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельних ділянок.

При цьому, досліджуючи зміст вказаних правочинів, вбачається, що датою їх укладення є саме 20.09.2010 року. Жодних належних та допустимих доказів, зокрема, висновку експертизи, на підтвердження протилежного, а саме, що датою їх укладення є 2007 рік, позивачами не надано та матеріали справи не містять.

За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.2). Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.3).

Відтак, доводи апеляційної скарги в цій частині є недоведеними, а тому до уваги не приймаються.

Наявність у спірних договорах оренди від 20.09.2010 року виправлень, теж саме по собі не може вказувати на їх недійсність, оскільки наявність виправлень, які порушують права позивачів також повинна бути належно підтверджена, чого апелянтами не здійснено.

Твердження скаржників про те, що особа орендаря (СП «Лан» ТОВ «Агрофірма «Шишацька») зазначена в договорах, є відмінною від особи, що засвідчила його підпис (ТОВ «Агрофірма «ім. Довженка»), колегія суддів оцінює критично, оскільки з аналізу положень ст.ст. 203,205 ЦПК України, наведене не вказує на їх недійсність.

За правилами п.9.2 Договору, перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи не є підставою для зміни або розірвання договору оренди.

Згідно наказу №10 від 30 квітня 2004 року в зв`язку з реорганізацією і утворенням ТОВ «Агрофірма «Шишацька » з 01 травня 2004 року створено структурний підрозділ СП АФ «Лан», директором якого призначено Панасенка І.В. , якого на підставі довіреності від 02 січня 2006 року уповноважено на підписання договорів оренди земельних ділянок /паїв/ та земельних ділянок сільськогосподарського призначення від імені орендаря та інших будь-яких документів, пов`язаних з оформленням та реєстрацією таких договорів.

Разом із цим, протоколом №14 загальних зборів учасників ТОВ «Агрофірма «ім. Довженка» вирішено приєднати до Товариства ТОВ «Агрофірма «Шишацька».

Так, заміна орендаря земельної ділянки у відповідних договорах оренди землі відбувається автоматично, незалежно від того, чи відбулося документальне переоформлення орендних правовідносин, шляхом внесення змін у договір стосовно орендаря, а тому зазначення в договорах оренди землі особи орендаря, що є відмінним від особи, що засвідчила його підпис, не породжує недійсності правочинів.

Окрім того, відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії та невідповідність оспорюваних договорів вимогам ЗУ «Про державний земельний кадастр», також в жодній мірі не можуть вказувати на недійсність правочинів, оскільки їх письмова форма дотримана, вони пройшли державну реєстрацію. Волевиявлення учасників правочину на їх укладення є вільним та підтверджується наявними у договорах від 20.09.2010 року підписами.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За нормою ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Оособа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як роз`яснив Пленум ВСУ у п.4 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. N9 судам, відповідно до статті 215 ЦК (435-15) необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Так, як вірно визначено місцевим судом, на час укладення спірних правочинів, ст.17 Закону України «Про оренду землі» передбачала, що об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом".

При цьому, оскільки таке право оренди було зареєстровано 10.11.2010 року, то договори почали діяти саме з цього часі, та начебто, виправлення дати укладання договорів, жодним чином не впливає на права та обов`язки сторін за договором оренди, не змінює суті договору та його умов та не є підставою для визнання договорів оренди недійсними.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відсутність підстав для визнання спірних правочинів - Договорів оренди землі 20.09.2010 року, укладених між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та СП «Лан» ТОВ «Агрофірма «Шишацька»недійсними в силу положень ст.215 ЦК України, оскільки позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності волевиявлення орендодавців на укладення спірних договорів у момент їх підписання. Окрім того, свою згоду з умовами даних правочинів позивачі засвідчили власними підписами на останніх сторінках договорів, що ними не оскаржується.

При цьому, вимоги до державного реєстратора є похідними, оскільки визнання незаконною державної реєстрації договору оренди земельної ділянки в цивільному процесі не є окремим способом захисту прав позивача, а застосовується лише як наслідок визнання договору недійсним, а тому у їх задоволенні також було правомірно відмовлено місцевим судом.

Окрім того, які вірно визначено в оскаржуваному рішенні суду з посиланням на положення ЗУ «Про державну Реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області є неналежним відповідачем у даній справі, при цьому, позивачі клопотання про заміну первісного відповідача належним, не заявляли.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться фактично до незгоді із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Таким чином, суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права відповідно до характеру правовідносин, що склалися між сторонами та в межах заявлених позовних вимог.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 29 березня 2019 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ: Т.О. Кривчун

СУДДІ: С.М. Бондаревська

Л.І. Пилипчук