Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 357/12317/16-ц

провадження № 61-36363св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Київської області від 12 липня 2017 року у складі колегії суддів: Ігнатченко Н. В.,

Кулішенка Ю. М., Мережко М. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 15 лютого 2011 року між банком та ОСОБА_1 укладений кредитний договір б/н, згідно з умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 4 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до умов укладеного договору він складався із заяви позичальника, Умов та Правил надання банківських послуг й Тарифів банку, з якими відповідач була ознайомлена.

ОСОБА_1 своїх зобов`язаннь за вказаним кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим у неї станом на 31 липня

2016 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 16 422,68 грн,

з яких: 4 702,42 грн - заборгованість за кредитом; 9 112,21 грн -заборгованість за процентами за користування кредитом; 1 349,83 грн -заборгованість з комісії за користування кредитом та пені; 500 грн - штраф (фіксована частина); 758,22 грн - штраф (процентна складова).

Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути

з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором

від 15 лютого 2011 року б/н у сумі 16 422,68 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 15 травня 2017 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» не доведені належними та допустимими доказами, тому позов необґрунтований та не підлягає задоволенню. При цьому банком при зверненні до суду за захистом свого порушеного права пропущено строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачем, що в силу вимог частини четвертої статті 267 ЦК України

є підставою для відмови у позові.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 12 липня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 травня

2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»

4 702,42 грн заборгованості за кредитним договором, 9 112,21 грн заборгованості за відсоткам за користування кредитом та 2 893,80 грн судового збору, а всього - 16 708,43 грн.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, виходив з недоведеності заявлених вимог, і при цьому позивачем при зверненні до суду за захистом свого порушеного права пропущено строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачем. Указаний висновок є помилковим та не відповідає обставинам справи. Кредитний договір від 15 лютого 2011 року б/н укладено на строк

12 місяців, при цьому ПАТ КБ «ПриватБанк» у суді першої інстанції надано виписку з карткового рахунку ОСОБА_1 , згідно з якою позичальник протягом 2013-2015 років користувалася карткою, що свідчить про пролонгацію строку дії картки. Отже, позовні вимоги банку про стягнення

з позичальника заборгованості за кредитом у розмірі 4 702,42 грн та заборгованості за відсоткам за користування кредитом -9 112,21 грн,

є обґрунтованими.

При цьому апеляційним судом зазначено, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування

за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань

за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених

у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Тому позовні вимоги банку

в цій частині не підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 13 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу

№ 357/12317/16-ц зБілоцерківського міськрайонного суду Київської області.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв у межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 Цивільного кодексу України, далі - ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

15 червня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

07 червня 2019 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями справу передано судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року вказану справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що в матеріалах справи наявні заяви про наслідки пропуску строків позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Крім того, зазначає, що вона не підписувала Умови та Правила надання банківських послуг та тарифи банку, працівники позивача її з ними не ознайомили, отже, вони не є складовою частиною договору. Посилається на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України

від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15.

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу учасниками справи не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

15 лютого 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір б/н, згідно з умовами якого остання отримала кредит

у розмірі 4 000,00 грн, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом

у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Договір складається із заяви клієнта, пам`ятки клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг, правил користування платіжною карткою та тарифів банку.

Підписана ОСОБА_1 анкета-заява разом із указаними документами становить між банком та клієнтом договір, про що зазначено у заяві, яку підписала ОСОБА_1 .

Згідно з розрахунком, наданим ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 користувалася кредитним лімітом протягом 2011-2015 років. Належним чином умови кредитного договору від 15 лютого 2011 року не виконала,

у зв`язку з чим у неї станом на 31 липня 2016 року утворилася заборгованість перед банком у сумі 16 422,68 грн, із яких: 4 702,42 грн - заборгованість за кредитом; 9 112,21 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 1 349,83 грн - заборгованість з комісії за користування кредитом та пені; 500 грн - штраф (фіксована частина);

758,22 грн - штраф (процентна складова).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під

час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах,

у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов

та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у згаданому випадку - ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві позичальника від 15 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, зокрема, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками - поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню, комісію і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту

і процентів за користування кредитними коштами.

При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), комісії та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов

і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови, що розміщені на офіційному сайті позивача, (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» з часу виникнення спірних правовідносин

(15 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (листопад 2016 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг

з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Вказане не враховано судом апеляційної інстанцій під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 9 112,21 грн заборгованості за процентами за користування кредитом, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права. Зазначені вимоги позову не можуть бути задоволені

у зв`язку з їх безпідставністю через відсутність передбаченого обов`язку відповідача щодо їх сплати позивачу у анкеті-заяві від 15 лютого 2011 року, оскільки витяг з Умов та Правил, який викладений на банківському сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/, не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

З наведених підстав, Верховний Суд приймає доводи касаційної скаргиОСОБА_1 про те, що банк не довів, що саме надані ним Умови та Правила є складовою кредитного договору і що саме ці умови відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брав на себе зобов`язання зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження

№ 14-131цс19.

За таких обставин, рішення суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України, необхідно скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 9 112,21 грн заборгованості за процентами за користування кредитом, відмовивши ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Доводи касаційної скарги про сплив позовної давності до вимог банку

є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Апеляційним судом встановлено, що кредитний договір від 15 лютого

2011 року б/н укладено на строк 12 місяців, при цьому ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду першої інстанції надало виписку за картковим рахунком

ОСОБА_1 , відповідно до якої, позичальник користувалася карткою протягом 2013-2015 років, а саме: знімала грошові кошти, проводила розрахунки за товар, здійснювала поповнення рахунку в терміналі самообслуговування, вказане, підтверджує пролонгацію строку дії картки та обґрунтованості доводів позивача про те, що такий строк встановлений до вересня 2018 року.

Разом з тим колегія суддів Верховного Суду вважає, що позовна давність

у спірних правовідносинах не може бути застосована внаслідок переривання перебігу позовної давності у зв`язку з вчиненням відповідачем

ОСОБА_1 дій, що свідчать про визнання нею свого боргу, зокрема, зняття грошових коштів, розрахунки за товар, поповнення картки

у терміналі самообслуговування у період з 2013 по 2015 рік, що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою з банківської картки.

Вирішуючи справу, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми неповернутого кредиту у розмірі 4 702,42 грн.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне відповідно до статті 410 ЦПК України рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення з відповідача 4 702,42 грн непогашеної основної заборгованості залишити без змін.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії Першої судової палати суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 12 липня 2017 року

в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 15 лютого 2011 року, а саме 9 112,21 грн заборгованості за процентами за користування кредитом, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові.

У решті рішення Апеляційного суду Київської області від 12 липня 2017 року

залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк