Постанова

Іменем України

28 січня 2019 року

м. Київ

справа № 757/41409/16-ц

провадження № 61-23073св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: СтупакО. В. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 04 липня 2017 року у складі колегії суддів: Головачова Я. В., Поливач Л. Д., Шахової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про відшкодування збитків.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 15 січня 2013 року між ним та ОСОБА_5 укладений попередній договір оренди нежитлового приміщення, відповідно до якого він передав ОСОБА_5 у строкове платне користування на строк із 16 січня 2013 року по 16 січня 2014 року нежитлове приміщення АДРЕСА_1. Цього ж дня, між сторонами підписаний акт приймання-передачі орендованого приміщення, він отримав аванс, а відповідач отримала ключі від цього приміщення. Відповідач достроково 20 травня 2013 року звільнила орендоване приміщення та повідомила про те, що вона хоче припинити орендні відносини та в односторонньому порядку відмовляється від вказаного договору. Ураховуючи небажання відповідача далі орендувати вказане приміщення, він почав шукати іншого орендаря. 27 травня 2013 року він уклав із ОСОБА_6 попередній договір оренди нежитлового приміщення строком на 12 місяців та отримав передоплату за перший і останній місяці оренди. Однак, після припинення орендних відносин із ОСОБА_5, остання ключі від орендованого приміщення не повернула, а тому він був позбавлений можливості передати нежитлове приміщення новому орендарю ОСОБА_6 ОСОБА_5 повернула йому ключі від орендованого приміщення лише 29 серпня 2014 року. Такі дії відповідача позбавили його можливості здати в оренду нежитлове приміщення упродовж 13 місяців у період із 20 липня 2013 року по 20 серпня 2014 року, чим завдали йому збитків у формі упущеної вигоди у розмірі 33 800,00 дол. США, що еквівалентно 853 788,00 грн, заподіяної внаслідок несвоєчасного звільнення приміщення та непередачі від нього ключів.

Враховуючи наведене, позивач просив стягнути із відповідача на свою користь упущену вигоду у розмірі 853 788,00 грн.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 17 травня 2017 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 871 041,95 грн на відшкодування майнової шкоди. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач довів, що він міг реально одержати доходи за звичайних обставин, якби його право не було порушене відповідачем, яка чинила йому перешкоди у користуванні приміщенні, що встановлено рішенням Апеляційного суду міста Києва від 18 березня 2014 року у справі № 757/15585/13.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 04 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 травня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що сума збитків (упущеної вигоди), яку просив стягнути позивач, обґрунтовується умовними припущеннями про можливість отримання ним доходу, а саме орендної плати на підставі попереднього договору оренди нежитлового приміщення. Крім того, позивачем не надано доказів того, що неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У липні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду міста Києва від 04 липня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправомірно не застосував пункт 2 частини другої статті 22, частину першу статті 280, статтю 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Рішення апеляційного суду не місить зазначених у статті 309 ЦПК України підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення. Позивачем доведено, що він міг реально одержати доходи за звичайних обставин, якби його право не було порушене відповідачем, яка чинила йому перешкоди у користуванні приміщенням, що встановлено рішенням Апеляційного суду міста Києва від 18 березня 2014 року у справі № 757/15585/13.

У березні 2017 року від представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_4, у яких заявник просить відхилити указану касаційну скаргу, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню. Зазначає, що позивачем не доведено реальності доходів, які він міг би отримати, їх розрахунок є теоретичним і не підкріпленим належними та допустимими доказами.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувано цивільну справу та надано строк на подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року вказану справа разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню із таких підстав.

Судами встановлено, що 15 січня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладений попередній договір оренди нежитлового приміщення, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передав ОСОБА_5 у строкове платне користування на строк із 16 січня 2013 року по 16 січня 2014 року нежитлове приміщення АДРЕСА_1.

Згідно з пунктом 1.2 зазначеного попереднього договору оренди, основний договір оренди нежитлового приміщення буде укладений у місячний термін після отримання орендодавцем права власності на нежитлове приміщення.

На підставі пункту 5.3 вказаного попереднього договору оренди ОСОБА_5 внесла передоплату за перший та останній місяці оренди, яка складає на день підписання цього договору суму коштів у розмірі, еквівалентному 4 876,00 дол. США за курсом Національного банку України.

На виконання умов пункту 5.3.1 додаткової угоди до договору від 01 лютого 2013 року, ОСОБА_5 додатково внесла передоплату за 10 місяців оренди, яка складає на день підписання цього договору грошову суму у розмірі, еквівалентному 24 380,00 дол. США за курсом Національного банку України.

Відповідно до пункту 8.3 попереднього договору оренди нежитлового приміщення від 15 січня 2013 року повернення приміщення орендарем і його передача орендодавцю здійснюється на підставі акта приймання-передачі приміщення, що підписується сторонами.

06 лютого 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладена додаткова угода № 2 до зазначеного попереднього договору, згідно з якою внесено зміни до пункту 11.2 попереднього договору та встановлено, що основний договір оренди нежитлового приміщення буде укладений у строк із 01 липня 2013 року по 15 лютого 2014 року, але не пізніше ніж у місячний термін після отримання орендодавцем права власності на нежитлове приміщення.

Оскільки на виконання умов попереднього договору, основний договір оренди так і не був укладений, 20 травня 2013 року ОСОБА_5 письмово звернулася до позивача про розірвання договору оренди у односторонньому порядку та звільнила орендоване приміщення.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2013 року позов ОСОБА_5 про розірвання попереднього договору та стягнення коштів задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 116 861,74 грн та 1 168,62 грн на відшкодування судових витрат. В іншій частині позовних вимог відмовлено. У задоволені зустрічного позову ОСОБА_4 про зобов'язання вчинити дії, усунення перешкод у користуванні приміщенням, стягнення коштів відмовлено повністю.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 18 березня 2014 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2013 року у частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про зобов'язання вчинити дії, усунення перешкод в користуванні приміщенням, стягнення коштів скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким зобов'язано ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_4 нежитловим приміщенням АДРЕСА_1, шляхом повернення ОСОБА_4 ключів від зазначеного нежитлового приміщення.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Положеннями статті 623 ЦК України передбачено, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави вважати, що вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи ? наслідком такої протиправної поведінки.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У виді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування (частина перша статті 57 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частини першої статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Висновки Верховного Суду

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, дослідивши докази у справі і давши їм належну оцінку відповідно до вимог статей 10, 57, 60, 212 ЦПК України 2004 року, виходив із того, що сума збитків (упущеної вигоди), яку просив стягнути позивач, обґрунтовується умовними припущеннями про можливість отримання ним доходу, а також позивачем не доведено, що неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Таким чином апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення із відповідача на користь позивача коштів на відшкодування майнової шкоди. При цьому апеляційним судом зазначено, що наданий позивачем попередній договір оренди нежитлового приміщення свідчить лише про намір укласти основний договір оренди у майбутньому, а тому не створює реальних наслідків для відшкодування шкоди у вигляді упущеної вигоди.

Посилання заявника у касаційній скарзі на обставини встановленні судовими рішення у справі № 757/15585/13 є необґрунтованими, оскільки у вказаній справі судами встановлений факт вчинення відповідачем перешкод у користуванні позивачем нежитловим приміщенням, що не є безумовним підтвердженням того, що за звичайних обставин позивач мав реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу та що це є єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Інші викладені у касаційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування оскарженого у справі судового рішення, оскільки вони суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства, не спростовують обґрунтованих висновків суду, фактично зводяться до переоцінки обставин, належно та повно встановлених судом.

Як убачається зі змісту касаційної скарги, доводи заявника про порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права зводяться до його незгоди із встановленими судом обставинами справи та здійсненою судом оцінкою зібраних у справі доказів. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 04 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний