ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

04 грудня 2019 року

м. Харків

справа № 642/7417/18

провадження № 22-ц/818/5180/19

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Кругової С.С., Маміної О.В.

за участю секретаря - Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Тарасова Юлія Петрівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Бакумова Алла Валентинівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Тарасова Юлія Петрівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Бакумова Алла Валентинівна про визнання договору іпотеки від 09.02.2016 року недійсним та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2019 року, в складі судді Пашнєва В.Г., в залі суду в місті Харків,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 , в особі свого представника ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що вона є власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вказане підтверджується технічним паспортом, свідоцтвом про право на спадщину за законом від 22.09.2011 р.

10.12.2018 р. відбулася спроба виселення її з квартири, оскільки дверні замки у зазначеній квартирі були змінені, внаслідок чого доступ до квартири та до майна, яке там залишилось, тимчасово став неможливим, що підтверджується відповіддю Холодногірського ВП ГУ НП в Харківській області. При цьому, ОСОБА_3 , знаходячись біля квартири АДРЕСА_2 за вказаною адресою у підтвердження своєї позиції передав ОСОБА_1 копію договору іпотеки від 09.02.2016 р.

При цьому, пізніше позивачка шляхом перевірки інформації про квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна встановила, що власником квартири є ОСОБА_3 на підставі договору іпотеки від 09.02.2016, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Тарасовою Ю. П., підстава внесення запису про державну реєстрацію права власності: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 44296073 від 28.11.2018, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Бакумової А. В., що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 18.12.2018, договором іпотеки від 09.02.2016.

Так, позивачкою на підставі усного договору доручення була видана довіреність від 03.02.2016 року, посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ключніковою В.О. Відповідно до зазначеної довіреності ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_4 бути її представником «(…) в усіх державних, комерційних, адміністративних, громадських, господарських та інших установах, підприємствах і організаціях, незалежно від їх підпорядкування, форм власності, галузевої належності у тому числі з усіх питань, пов`язаних з розпорядженням та користуванням належним мені майном з чого б воно не складалось та де б воно не знаходилось, укладати всі дозволені законом правочини по розпорядженню моїм майном (…)». Тобто ОСОБА_4 не уповноважений довіреністю від 03.02.2016 р. на представництво позивача перед фізичними особами.

Оспорюваний договір іпотеки був укладений ОСОБА_4 та ОСОБА_3 для забезпечення зобов`язань ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 за договором позики, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 09.02.2016 (не в інтересах позивача), за яким ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_4 прийняв у власність грошові кошти в розмірі 550 800,00 гривень, що складає 20 400,00 доларів США (п. 1 Договору іпотеки).

Таким чином, повірений ( ОСОБА_4 ) на підставі договору доручення

(довіреності) спочатку уклав у власних інтересах договір позики з ОСОБА_3 , а в

забезпечення цього основного зобов`язання, діючи від імені довірителя ( ОСОБА_1 ),

уклав оспорюваний договір іпотеки, предметом якої виступило майно довірителя

( ОСОБА_1 ). Тобто повірений ( ОСОБА_4 ), уклавши оспорюваний договір

іпотеки, керувався не інтересами довірителя, а власними інтересами, а саме інтересами

щодо забезпечення основного зобов`язання, внаслідок якого отримав від ОСОБА_3

грошові кошти у розмірі 550 800,00 гривень (20 400,00 доларів США). Вказані дії

ОСОБА_4 не відповідають інтересам позивача, грубо суперечать змісту та

правовій природі договору доручення і є очевидним перевищенням ним своїх

представницьких повноважень.

Позивач не отримувала жодних грошових коштів за договором позики, укладеним між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , та на її думку, ОСОБА_4 при вчиненні

правочину - укладенні договору іпотеки від 09.02.2016, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Тарасовою Ю.П. було перевищено повноваження, надані йому позивачем і закріплені у довіреності від 03.02.2016 р.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 , який діє від імені ОСОБА_1 залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що договір іпотеки був неправомірно укладений ОСОБА_4 з ОСОБА_3 , який є фізичною особою, і вочевидь, не підпадає під визначення державних, комерційних, адміністративних, громадських, інших установ, підприємств або організацій, на представництво інтересів перед якими позивач уповноважив ОСОБА_4 . Вказує, що суд першої інстанції проігнорував і додатковий доказ перевищення повноважень ОСОБА_4 а саме відсутність відповідної волі ОСОБА_1 на укладення ОСОБА_4 оспорюваного правочину - витяг з реєстру щодо скасування довіреності від 03.02.2016 року. Вважає, що суд першої інстанції не застосувавав норму права, яка підлягала застосуванню під час вирішення спору, а саме - положення ч. З ст. 238 Цивільного кодексу України, відповідно до якого, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Кім того, не надав оцінки факту, що оспорюваний позивачем договір іпотеки був укладений ОСОБА_4 та ОСОБА_5 для забезпечення зобов`язань самого ОСОБА_4 перед ОСОБА_5 за договором позики, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 09.02.2016 (не в інтересах позивача), за яким ОСОБА_5 передав, а ОСОБА_4 прийняв в особисту приватну власність грошові кошти в розмірі 550800,00 гривень, що складає 20400,00 доларів США (п. 1 Договору іпотеки). Звертає увагу на те , що укладення ОСОБА_4 договору позики від 09.02.2016 у власних інтересах визнав і сам ОСОБА_4 , вказавши у наданих суду письмових поясненнях. Зазначає, що позивач, після виявлення фактів укладення договору позики та договору іпотеки між відповідачами, не схвалювала ці правочини, а також не вчиняла жодних дій, які б могли свідчити про прийняття цих правочинів до виконання. З огляду на те, що ОСОБА_4 не мав необхідного для укладення оспорюваного договору іпотеки обсягу цивільної дієздатності (вчинив правочин з перевищенням повноважень), оспорюваний договір іпотеки є таким, що укладений з недодержанням в момент його вчинення вимоги, встановленої ч. 2 ст. 203 ЦК України, що в свою чергу є безумовною підставою для визнання правочину (договору іпотеки) недійсним.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03 лютого 2016 року ОСОБА_1 , підписала довіреність на ім`я ОСОБА_4 , яку посвідчив Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ключнікова В. О., зареєстрована в реєстрі за № 199.

Вказаною довіреністю ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_4 представляти її в усіх державних, комерційних, адміністративних, громадських, господарських та інших установах, підприємствах і організаціях, незалежно від їх підпорядкування, форм власності, галузевої належності у тому числі з усіх питань, пов`язаних з розпорядженням та користування належним їй майном з чого б воно не складалось та не б воно не знаходилось. Зокрема представляти її інтереси в органах державної реєстрації, держгеокадастру, нотаріату, Департаменту архітектури, містобудування та генерального плану, в бюро технічної інвентаризації. Також в цій довіреності ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_4 розписуватись від її імені та укладати всі дозволені законом правочини цивільно-правового характеру щодо користування та розпорядження усім її майном; розписуватись від її імені на договорах цивільно-правового характеру, що укладатимуться, зокрема, на одержання належних їй грошей та майна.

09 лютого 2016 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , від імені та інтересах якої діяв ОСОБА_4 , було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Тарасовою Ю. П. і зареєстрований в реєстрі за № 127.

За цим договором іпотеки ОСОБА_4 , від імені ОСОБА_1 , передав в іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 (житловою площею 29.9 кв.м., загальною площею 47,4 кв.м.), яка належала на підставі приватної власності ОСОБА_1 . Передача вищевказаної двокімнатної квартири відбулась в забезпечення зобов`язань ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 за договором позики від 09.02.2016р., за яким ОСОБА_4 прийняв у власність від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 550 800 грн., що було еквівалентно 20 400 доларів США на момент укладання даного договору.

Довіреність від 03.02.2016 року була припинена 26.12.2018 року, що підтверджується витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей (а.с. 109).

Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Кожна фізична особа, має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, як особисто, так і через свого представника, зокрема, видавши йому для цього довіреність - представництво за довіреністю.

У ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Статтею 238 ЦК України встановлено, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Відповідно до ст.239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Статтею 241 ЦК визначено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише в разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин уважається схваленим у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Отже, норми цивільного законодавства презюмують наявність у представника певного обсягу повноважень, належним чином та в установленому порядку наданих йому особою, яку він представляє, а також установлює випадки й умови набуття чинності правочином, учиненим від імені довірителя його представником, коли останній перевищив обсяг наданих йому повноважень.

Аналіз правочинів, які укладаються від імені фізичної особи її представником, діючим на підставі договору (довіреності), свідчить про те, що ці правовідносини складаються з кількох правочинів, а саме угоди між довірителем та представником на представництво, а також цивільної угоди між представником та третьою особою.

Зміст договору, укладеного представником від імені довірителя, складається з прав та обов`язків як його сторін, так і представника, який діє від імені однієї із сторін.

Тому учасником таких правовідносин є представник, дії якого створюють права та обов`язки особи, яку він представляє та від дії якого залежить дійсність угоди.

Відповідно до ст.244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може грунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Статтею 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що при укладенні договору іпотеки від 09.02.2016 року її представник перевищив надані йому і закріплені у довіреності від 03.02.2016 року повноваження, оскільки вона не уповноважувала його на укладання такого договору.

Такі доводи позивача спростовуються змістом довіреності від 03.02.2016 року, з якої вбачається, що ОСОБА_4 уповноважено представляти інтереси ОСОБА_1 у всіх державних, комерційних, адміністративних, громадських, господарських та інших установах, підприємствах і організаціях, незалежно від їх підпорядкування, форм власності, галузевої належності у тому числі з усіх питань, пов`язаних з розпорядженням та користування належним їй майном з чого б воно не складалось та не б воно не знаходилось. Зокрема представляти її інтереси в органах державної реєстрації, держгеокадастру, нотаріату, Департаменту архітектури, містобудування та генерального плану, в бюро технічної інвентаризації. Також в цій довіреності ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_4 розписуватись від її імені та укладати всі дозволені законом правочини цивільно-правового характеру щодо користування та розпорядження усім її майном; розписуватись від її імені на договорах цивільно-правового характеру, що укладатимуться, зокрема, на одержання належних їй грошей та майна.

Застережень щодо додаткового погодження ціни та умов цивільно-правового договору із ОСОБА_1 після видачі довіреності, зміст документа на представництво не містить.

Аналіз змісту довіреності свідчить про те, що повіреному надано право від імені довірителя вирішувати питання, пов`язані з укладенням правочинів цивільно-правового характеру щодо користування та розпорядження усім її майном.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при вчиненні договору іпотеки від 09 лютого 2016 року ОСОБА_4 діяв в межах повноважень, наданих йому ОСОБА_1 , а тому відсутні підстави для визнання недійсним оспорюваного договору іпотеки.

Позивач звертає увагу на те, що ОСОБА_4 , уклавши оспорюваний правочин забезпечив власні боргові зобов`язання.

Колегія суддів вважає, що позивач не довела суду, що ОСОБА_4 , підписуючи спірний правочин, діяв виключно у власних інтересах.

За загальним правилом представник може бути уповноважений на вчинення лише тих дій, право на вчинення яких має особа, яку він представляє і укладення тих правочинів, які не заборонені виданою довіреністю.

За змістом виданої довіреності ОСОБА_4 не був обмежений в укладенні правочинів щодо застави майна довірителя.

З огляду на приписи статей 237,238,241, 249 ЦК України визнання недійсним договору, укладеного фізичною особою з третьою особою, з підстав відсутності волевиявлення та несхвалення довірителем спірного договору порушило б права третьої особи, оскільки представник здійснював свої права та виконував обов`язки за чинною довіреністю.

Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа за договором, діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про певні обмеження повноважень щодо представництва чи про інші додаткові умови договору доручення чи довіреності, виданої представнику, який укладає договір від імені довірителя.

Зазначені висновки відповідають правовій позиції, що викладена в постанові Верховного суду від 16.05.2018 року № 2-7716/11-ц.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Той факт, що довіреність була припинена позивачем не впливає на висновки суду першої інстанції, оскільки таке припинення було вчинено ОСОБА_1 вже після укладення оспорюваного правочину.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, у зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

О.В. Маміна