Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 161/17327/14-ц

провадження № 61-6987св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня 2014 року у складі судді Філюк Т. М. та рішення апеляційного суду Волинської області від 18 серпня 2016 року у складі суддів: Грушицького А. І., Лівандовської-Кочури Т. В., Свистун О. В.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 08 червня 2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1укладено кредитний договір № 09/035/07-С, відповідно до якого (з урахуванням додаткових договорів) позичальник отримав кредитні кошти в розмірі 35 878 доларів США з розрахунку 13,75 % річних на строк з 08 червня 2007 року по 07 червня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 08 червня 2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 09/101/07-С, за умовами якого в іпотеку банку передано житлову квартиру АДРЕСА_1.

08 лютого 2010 року між сторонами укладено додатковий договір № 4 до кредитного договору № 09/035/07-С від 08 червня 2007 року, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 38 154 грн 60 коп. з процентною ставкою 20 % річних на строк з 08 лютого 2010 року по 07 червня 2017 року.

26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Кредитпромбанк» передає (відступає) ПAT «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПAT «Дельта Банк» замінює ПАТ «Кредитпромбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях.

Внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 15 жовтня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 763 936 грн 82 коп.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив в рахунок погашення вказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки та визнати за позивачем право власності на предмет іпотеки.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Ухвалено в рахунок погашення заборгованості за договором кредиту № 09/035/07-С від 08 червня 2007 року та додатковим договором № 4 до кредитного договору у розмірі 763 936 грн 82 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 09/035/101/07-С від 08 серпня 2007 року, а саме: квартиру АДРЕСА_1 шляхом застосування процедури продажу, встановленої Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною реалізації предмета іпотеки в розмірі не менше ринкової вартості на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Зупинено звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не виконав належним чином своїх договірних зобовязань, в зв'язку з чим станом на 15 жовтня 2014 року виникла заборгованість в сумі 763 936 грн 82 коп., а тому позов про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає задоволенню із встановленням такого способу задоволення вимог іпотекодержателя, як застосування процедури продажу, встановленої Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною реалізації предмета іпотеки в розмірі не менше ринкової вартості на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Апеляційний суд переглядав справу неодноразово.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 18 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нього на суд покладено імперативний обов'язок визначити вартість іпотечного майна на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності, складеної не раніше, ніж за шість місяців до ухвалення рішення про визнання права власності. В судовому засіданні у апеляційному суду представникам сторін неодноразово роз'яснювалося їх право заявити клопотання про призначення судової експертизи для визначення вартості предмета іпотеки або надати чинний висновок суб'єкта оціночної діяльності. Оголошувалися тривалі перерви в судовому засіданні для надання сторонам можливості надати такі докази. Представник позивача відмовився заявляти клопотання про призначення судової експертизи, не надав висновку суб'єкта оціночної діяльності, покликався на ту обставину, що слід брати до уваги вартість предмета іпотеки, визначену у іпотечному договорі. Представник відповідача в суді апеляційної інстанції також не заявляв клопотання про призначення судової експертизи, не надав висновку суб'єкта оціночної діяльності, мотивуючи це відсутністю коштів для їх оплати. Посилання представника позивача на ту обставину, що до уваги слід брати вартість предмета іпотеки, визначену у іпотечному договорі, є безпідставними, оскільки вони суперечать вимогам частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку», за якою іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.Вартість предмета іпотеки також не було добровільно погоджено представниками сторін в судовому засіданні. Тому відповідно до вимог статті 309 ЦПК Українирішення суду в даній справі підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПAT «Дельта Банк» просить судові рішення скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження судових рішень обґрунтовані тим, що заставна вартість предмета іпотеки вказана у договорі. Крім того, матеріали справи містять висновок СОД від 21 жовтня 2015 року щодо вартості іпотечного майна.

08 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Суди встановили, що 08 червня 2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 09/035/07-С, відповідно до якого (з урахуванням додаткових договорів) позичальник отримав кредитні кошти в розмірі 35 878 доларів США з розрахунку 13,75 % річних на строк з 08 червня 2007 року по 07 червня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 08 червня 2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 09/101/07-С, за умовами якого в іпотеку банку передано житлову квартиру АДРЕСА_1.

08 лютого 2010 року між сторонами укладено додатковий договір № 4 до кредитного договору № 09/035/07-С від 08 червня 2007 року, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 38 154 грн 60 коп. з процентною ставкою 20 % річних на строк з 08 лютого 2010 року по 07 червня 2017 року.

26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Кредитпромбанк» передає (відступає) ПAT «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПAT «Дельта Банк» замінює ПАТ «Кредитпромбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях.

За вимогами частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку»у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-11цс18 викладено висновок про те, що у спорах цієї категорії, лише не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

Вказаний висновок Великої Палати Верховного Суду обґрунтовано тим, що, виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Разом з тим, відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації у рішенні суду може визначатися як у грошовому виразі, так і посиланням на її визначення суб'єктом оціночної діяльності, а тому відмова апеляційного суду у позові про звернення стягнення на предмет іпотеки лише з тих підстав, що сторони не звернулися до суду із заявою при призначення експертизи для встановлення вартості предмета іпотеки для встановлення у рішенні суду початкової ціни реалізації іпотечної квартири у грошовому виразі, не ґрунтується на вимогах закону.

Разом з тим, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на нього.

Згідно із пунктом 4.3 іпотечного договору з урахуванням додаткового договору до нього № 2 іпотекодержатель на свій розсуд задовольняє свої вимоги, у тому числі шляхом набуття права власності на майно.

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18 викладено висновок про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Вказаний висновок Великої Палати Верховного Суду обґрунтовано тим, що згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статтііпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Можна констатувати, що чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18 про те, що суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем, колегія суддів дійшла висновку щодо скасування судових рішень у справі із ухваленням нового рішення про відмову узадоволенні позову.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Волинської області від 18 серпня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову публічногоакціонерного товариства«Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність публічному акціонерному товариству «ДельтаБанк» відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик