Провадження № 2/761/348/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Осаулова А.А.

за участю секретаря: Вольда М.А.

учасників та їх представників: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» до ОСОБА_2, що діє у власних інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Загоруйко Альона Юріївна, ОСОБА_8 про визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації права власності, зобов»язання вчинити дії щодо реєстрації та звернення стягнення на нерухоме майно та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «БМ Банк», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова С.В. про визнання договору застави недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 Публічне акціонерне товариство «БМ Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 (надалі відповідач-1), ОСОБА_6 (відповідач-2), треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації (третя особа-1), приватний нотаріус Загоруйко Альона Юріївна (третя особа-2), ОСОБА_8, у якому заявлені вимоги:

1. визнати недійсним договір дарування від 22.05.2013 серія та номер 1201, рішення про державну реєстрацію 2497411, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Загоруйко Альоною Юріївною укладений ОСОБА_2 відповідно до якого ОСОБА_6 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 0, номер запису на право власності 1024364;

2. скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1, проведену на підставі Договору дарування від 22.05.2013 року за реєстровим №1201, рішення про державну реєстрацію 2497411, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Загоруйко Альоною Юріївною;

3. зобов'язати державного реєстратора державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України внести запис про припинення права власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 та поновити запис про право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1;

4. звернути стягнення на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, шляхом його продажу на прилюдних торгах в межах виконавчого провадження та встановивши судовим рішенням початкову ціну реалізації нерухомого майна.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що між ТОВ «БМ банк» та відповідачем 1 в лютому 2008 року було укладено кредитний договір, з метою забезпечення виконання зобов»язань за яким між ними ж було укладено договір застави від 06.02.2008 року із подальшими змінами, згідно умов за п.1.2 якого в заставу було передано майнові права на об»єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_1, будівництво якого не завершено, із відповідним кадастровим номером земельної ділянки. Після завершення будівництва будинку 01.11.2011 року відповідачем 1 було зареєстровано право власності на вказану квартиру. Відтак, в порушення норм Закону України «Про заставу», умов договору застави майнових прав укладеного 06.02.2008 між банком та відповідачем-1, останній не надав банку, як заставодержателю відомості про зміни, що сталися в заставленому праві, не виконав дії необхідні для забезпечення дійсності заставленого права, не уклав з позивачем відповідний договір іпотеки, та як наслідок, не було зареєстровано обтяження прав заставодавця на збудовану нерухомість в установленому законом порядку. В подальшому відповідач 1, діючи умисно, з метою ухилення від виконання своїх договірних зобов'язань за Кредитним договором, а також від примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 17.01.2014 року про стягнення заборгованості за кредитом, відчужив належну йому на праві власності квартиру, уклавши оспорюваний у цій справі договір дарування, що був направлений не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором, а на незаконний перехід права власності на квартиру (майнові права на яку належали Банку) до його малолітньої дочки ОСОБА_6. У зв»язку з цим, шляхом відчуження відповідачем-1 на користь ОСОБА_6 вищезазначеної квартири банк позбавлений права задовольнити свої вимоги за рахунок єдиного майна відповідача-1 (відповідно до постанови державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ м. Києва від 28.11.2014 іншого рухомого та нерухомого майна, яке б належало відповідачу-1 на праві приватної власності, не виявлено). Відтак, оспорюваний договір дарування підлягає визнанню недійсним із скасування державної реєстрації на спірну квартиру, а також зобов»язанням державного реєстратора вчинити дії з метою захисту порушених прав позивача і звернення стягнення на неї як на предмет іпотеки. Вказані обставини зумовили звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права.

Ухвалою від 30.01.2017 відкрито провадження у цивільній справі №761/45251/16-ц. Зазначена ухвала відповідачем-1 оскаржувалась в апеляційному порядку; ухвалами Апеляційного суду міста Києва від 07.06.2017, від 24.10.2017 відмовлено у відкритті апеляційного провадження.

Після проведеного повторного автоматичного розподілу згідно розпорядження керівника апарату суду від 10.11.2017 року вказану справу передано до провадження судді Осаулова А.А.

Ухвалою суду від 13.11.2017 справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 24.01.2018.

24.01.2018 судом прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 з вимогами про визнання недійсним договору застави № 435/060208 від 06.02.2008, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «БМ Банк» та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1865; ухвалено залучити до справи подану представником відповідача-1 заяву про застосування строків давності.

07.02.2018 судом зареєстровано надходження відзиву на позовну заяву від представника відповідача-1 за яким позов банку не визнається, проти задоволення відповідач-1 заперечує з огляду на те, що позивачем було пропущено строк позовної давності звернення до суду, у зв'язку з чим вимоги стосовно визнання договору дарування недійсним не можуть бути задоволені. Також, зазначив, що розрахунок заборгованості позичальника здійснено невірно, він є необґрунтованим і недоведеним, а вимоги позивача є незаконними, оскільки в позовній заяві відсутня оцінка майна, на яку позивач намагається в судовому порядку звернути стягнення. Вказав, що у правовідносинах між банком та позичальником не дотримано розумного балансу між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків та охоронюваними законом інтересами споживачів.

26.03.2018 банком, як відповідачем за зустрічним позовом подано заяву про застосування строків давності до позовної вимоги ОСОБА_2 чи його представника про визнання недійсним договору застави № 435/060208 від 06.02.2008 року; які разом з відзивом відповідача-1 (ОСОБА_2.) на первісний позов ухвалено залучити до справи.

05.04.2018 судом отримано відзив банку на зустрічну позовну заяву у якому, відповідач за зустрічним позовом просив: - застосувати позовну давність до позовної вимоги представника ОСОБА_2 про визнання недійсним договору застави № 435/060208 від 06.02.2008 року, - у задоволенні зустрічного позову представника ОСОБА_2 відмовити повністю.

Ухвалою суду від 05.06.2018 задоволено клопотання позивача за первісним позовом, витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Загоруйко А.Ю. копію договору дарування від 22.05.2013 року, серія та номер 1201, укладеного ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6, про передачу в дар квартири АДРЕСА_1, розгляд справи відкладено.

На вимоги ухвали приватним нотаріусом надано копію договору дарування квартири, посвідченого 22.05.2013 року за реєстровим № 1201 (клопотання зареєстровано за вхідним суду № 60193 від 22.06.2018); третьою особою-1 (Службою у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації) подані пояснення згідно з якими, виходячи з інтересів малолітньої обдарованої за спірним договором, позов банку про визнання його недійсним не підтримується; отримані документи ухвалено залучити до справи 05.09.2018, підготовче засідання відкладено.

Згідно клопотань приватного нотаріуса Загоруйко А.Ю. від 06.04.2017, від 13.06.2018, від 24.10.2018, від 18.12.2018 справу остання просила розглядати за її відсутності.

12.11.2018 судом ухвалено замінити первісного стягувача (позивача за первісним позовом) Публічне акціонерне товариство «БМ Банк» на його правонаступника Акціонерне товариство «ВТБ Банк» у цивільній справі №761/45251/16-ц (провадження №2/761/825/2018); закрито підготовче засідання і призначено справу до судового розгляду.

Під час судового розгляду представники позивача за первісним позовом позов підтримували, просили задовольнити та відмовити у задоволенні зустрічного позову, представник відповідача-1 заперечував проти позовних вимог, і просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, а також застосувати строк позовної давності та задовольнити зустрічний позов, оскільки договір застави суперечить вимогам чинного на час укладення Закону України «Про іпотеку».

Представник служби у справах дітей Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації в судовому засіданні заперечував проти задоволення первісного позову, оскільки будуть порушені права дитини. Зокрема, зазначив, що в 2013 році до них звертався відповідач 1 із проханням надати дозвіл на укладення договору іпотеки спірної квартири із банком, але було відмовлено. На укладення договору дарування дочці квартири служба дозвіл надавала, оскільки це вчинялось в інтересах дитини.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд виходить з наступного.

За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до договору дарування квартири від 22.05.2013 ОСОБА_2 (дарувальник) безоплатно передає у власність обдаровуваної (ОСОБА_6), а законний представник обдаровуваної (ОСОБА_8) приймає у дар квартиру АДРЕСА_1 (п. 1 договору).

Майнові права на переданий в дар об'єкт нерухомості належали ТОВ «БМ Банк» за договором застави № 435/060208 від 06.02.2008, що був укладений банком з відповідачем-1 (ОСОБА_2.) з метою забезпечення належного виконання зобов'язання, що випливає з кредитного договору № 435/060208 від 06.02.2008.

За умовами кредитного договору ОСОБА_2 надані кошти в сумі 132 400 доларів США з цільовим призначенням «придбання нерухомості на первинному ринку» (Базові умови кредитування з урахуванням додаткової угоди № 2 від 29.07.2009 до кредитного договору № 435/060208).

Згідно з п. 5.1.10 кредитного договору після отримання свідоцтва про право власності на нерухоме майно, що є предметом договору застави № 435/060208 від 06.02.2008, позичальник (відповідач-1 у справі) протягом місяця має оформити договір іпотеки нерухомого майна.

У п. 1.6 договору застави № 435/060208 від 06.02.2008 також передбачено, що в разі закінчення будівництва і одержання заставодавцем свідоцтва про право власності на об'єкт нерухомості, майнові права на який є предметом застави за цим договором, до виконання заставодавцем зобов'язань за кредитним договором, збудований об'єкт нерухомості передається в якості забезпечення виконання зобов'язань, про що сторони укладають відповідний договір іпотеки та реєструють обтяження прав заставодавця на збудовану нерухомість в установленому законом порядку.

Зазначені умови кредитного договору та договору застави від 06.02.2008 відповідачем-1 не виконані, у п. 3 Договору дарування квартири від 22.05.2013 зазначено, що квартира належить дарувальнику (ОСОБА_2.) на підставі Свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 виданого 02 серпня 2011 Виконавчим органом Київської міської ради Головного управління житлового забезпечення (КМДА), на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення № 895-С/КІ від 27 липня 2011 року, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 01 листопада 2011 року, номер запису - 46308, в книзі 661-27, реєстраційний номер майна в Реєстрі прав власності на нерухоме майно: 35036169, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 31878046.

У зв'язку з утворенням боргу по кредитному договору, у січні 2012 банк звертався до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості.

Оскільки, в ході судового розгляду справи, відповідачем-1 було погашено прострочену заборгованість по кредиту, ухвалою суду від 10.01.2013 позовну заяву банку та зустрічний позов ОСОБА_2 залишено без розгляду, скасовано заходи забезпечення позову, вжиті згідно з ухвалою від 19.03.2012р., а саме: - арешт накладений на квартиру АДРЕСА_1 (ухвала у справі № 2610/1302/2012).

Повторно, у червні 2013 банк звернувся про стягнення кредитної заборгованості до суду через прострочення виконання зобов'язань ОСОБА_2 за договором кредиту від 06.02.2008, справа № 761/15706/13-ц розглянута Шевченківським районним судом міста Києва із прийняттям рішення 17.01.2014.

Рішенням суду від 17.01.2014 залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15.04.2014, стягнуто з відповідача-1 на користь банку заборгованість у розмірі 158 637, 82 доларів США (в тому числі стягнуто строкову заборгованість в розмірі 108 896, 76 доларів США основного боргу, 9 132, 63 доларів США по процентах; прострочену заборгованість та штрафні санкції).

Виконавчий лист пред'явлений банком до примусового виконання повернуто постановою ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві від 28.11.2014 (ВП № 43376729) оскільки заходи щодо виявлення майна, належного боржникові виявились безрезультатними.

Зазначені обставини, обґрунтовуються позивачем як підстави заявленого позову про недійсність договору дарування, оскільки підтверджують можливість відповідача-1 передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, яке в результаті укладення договору дарування перестало належати позичальнику.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У позовній заяві банку відсутні прямі посилання на ст. 234 ЦК України, однак з'ясувавши обґрунтування підстав позову, в частині правильної правової кваліфікації обставин справи підлягають застосуванню норми матеріального, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, що належить до компетенції суду і це не свідчить про вихід суду за межі позовних вимог.

За правовими висновками Верховного Суду України викладеними у постановах від 23.08.2017 у справі № 6-2697цс16, від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16 договір дарування, направлений на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання за його рахунок судового рішення, може бути визнаний недійсним.

Згідно цих позиції ВСУ: про недійсність таких договорів мають свідчити встановлені судами обставини, які дозволяли відповідачам передбачити негативні наслідки для себе у випадку звернення стягнення на нерухоме майно; спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами; суди мають перевіряти, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

При прийнятті рішення у даній справі, суд виходить з наступного:

- рішення суду про стягнення всієї суми кредиту (в т.ч. строкова заборгованість) прийнято 17.01.2014 за позовом банку поданим у червні 2013; однак умисел відповідача-1 (ОСОБА_2.) уникнути звернення стягнення за рахунок об'єкту нерухомості набутого ним за кредитні кошти, підтверджується його діями після першого звернення банку до суду 17.01.2012 (позов залишено без розгляду) у зв'язку з погашенням простроченої заборгованості (ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 10.01.2013 у справі № 2610/1302/2012);

- для укладення спірного договору відповідач-1 мав можливість врахувати наявність законних прав банку за рахунок об'єкту нерухомого майна, погасити заборгованість, що виникла за кредитним договором, зокрема в ході виконавчого провадження по виконанню судового рішення, а також відповідачу-1 не вдалось досягти згоди з банком у питанні реструктуризації боргу;

- сам відповідач-1 підтвердив свої наміри ухилитися від вирішення питання по кредитній заборгованості у листі від 27.05.2013 який надано до суду; в листі, зокрема зазначено що його дії обумовлені неможливістю домовитись з банком, і тепер банк буде сам зацікавлений яким чином у законному порядку набути прав на нерухомість, майнові права на яку були предметом застави задля погашення кредитної заборгованості;

- договір укладено на користь малолітньої дочки, якій було 3 роки і саме з урахуванням вимог чинного законодавства щодо захисту прав дітей (неможливо виписати без згоди органу опіки та піклування…); тобто з очевидною метою унеможливити погашення кредитної заборгованості за рахунок нерухомого майна набутого у власність;

- дочка сама там не проживає; у 3 роки не вправі самостійно розпорядитися своєю власністю; вона не сплачує комунальні послуги (не утримує цю нерухомість); згідно обстеження житлових умов за адресою АДРЕСА_1 проведеного 15.03.2017 Службою у справах дітей Шевченківської в місті Києві державної адміністрації в даній квартирі проживає родина ОСОБА_2 (письмові пояснення ст. 246 том 1);

- реєстрація адреси ОСОБА_2 у Житомирській області свідчить лише про те, що він там зареєстрований, однак не підтверджує його факту проживання за тією адресою;

- дарувальник продовжує фактично володіти та користуватися цим майном.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ст. 717 ЦК України).

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину є ознаками фіктивного правочину, а згідно з положеннями ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та в ст. 203 цього Кодексу.

За встановлених обставин справи, укладення спірного договору дарування позичальником по кредитному договору на користь своєї малолітньої дочки свідчить про фіктивний перехід права власності до близького родича з наміром ухилитися від виконання кредитних зобов'язань перед банком, є порушенням частини п'ятої статті 203 ЦК України та за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним.

Заява відповідача-1 щодо застосування строку позовної давності до вимог банку про недійсність договору укладеного 22.05.2013, судом відхиляється, оскільки за встановлених обставин справи, такий не є пропущеним з огляду на наступне.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

Банк не є стороною оспорюваного правочину, такий договір банку не надавався, і не був наданий відповідачем-1 навіть до суду (витребувано за клопотанням позивача у нотаріуса та долучено до справи).

У пункті 28 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порушення прав банку, які підлягають судовому захисту за даним позовом відбулось вже при виникненні у банку права вимоги щодо погашення кредитної заборгованості за рахунок застави, тобто в ході виконання судового рішення про стягнення, після набрання законної сили рішенням суду від 27.01.2014 (ухвала апеляції 15.04.2014); виконавчий лист повернуто банку постановою ДВС 28.11.2014; у листі відповідача-1 до банку від 27.05.2013 немає посилань на дату укладення договору, чи дату і час здійснення реєстрації права власності за дочкою.

Крім того, за умовами ч.1, 2 ст..264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов»язку. Позовна давність переривається у разі пред»явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимог, право на яку має позивач.

З огляду на звернення до відповідача із позовом про стягнення боргу і отримання судового рішення про стягнення боргу в 2014 році є підстави стверджувати про переривання позовної давності. Відтак, суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності у даному випадку до первісного позову і як наслідок для відмови в його задоволенні за цієї обставини.

Вимоги позивача про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 визнаються обгрунтованими виходячи з приписів ст. 19 ЦПК України, за якими суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Окрім того, приватноправовий характер спору за вимогами про скасування державної реєстрації визначено також у постанові Верховного Суду (Велика Палата) від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18).

Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Визнання недійсним договору дарування в судовому порядку є підставою для скасування реєстрації права власності обдарованого, що вчинене на підставі такого договору.

При цьому, вимоги позивача щодо зобов'язання державного реєстратора внести відповідні записи про припинення права власності ОСОБА_6 та про поновлення запису про право власності ОСОБА_2 є передчасними і не підлягають задоволенню судом, оскільки не спрямовані на захист порушених прав, є припущеннями про можливе невиконання державним реєстратором вимог закону, а також рішення суду про скасування державної реєстрації.

Матеріали справи не підтверджують, що в цій частині будуть порушуватись положення наведених вимог закону, а норми цивільного процесу не передбачають вирішення спору на майбутнє, і зазначене прямо визначено у ч. 6 ст.265 ЦПК, де вказується, що висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог не може залежати від настання або ненастання певних обставин (умовне рішення).

Судове рішення у даній справі, яким скасовано рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 проведену на підставі договору дарування від 22.05.2013, що визнаний судом недійсним є підставою для внесення відповідних змін до реєстру, має наслідком поновлення порушених прав позивача на захист яких подано позов у даній справі.

Не підлягають задоволенню в межах даної справи, також, вимоги позивача про звернення стягнення на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, шляхом його продажу на прилюдних торгах в межах виконавчого провадження із встановленням судовим рішенням початкової ціни реалізації нерухомого майна.

Зазначений спосіб захисту передбачений Законом України «Про іпотеку», зокрема, у ст. 41 визначено, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Натомість, об'єкт нерухомості - квартира АДРЕСА_1 не є предметом іпотеки, а згідно з договором застави № 435/060208 від 06.02.2008 в заставі у банку перебували майнові права.

Договір іпотеки, як те встановлено п. 1.6 договору застави № 435/060208 від 06.02.2008 між банком та заставодавцем (відповідачем-1) не укладений, об'єкт нерухомості (квартира) в іпотеку банку не переданий, обтяження прав заставодавця на збудовану нерухомість в установленому законом порядку не зареєстровані.

Розділ 6 договору застави № 435/060208 від 06.02.2008 передбачає порядок звернення стягнення на предмет застави, яким є майнові права, а не об'єкт нерухомості - квартира АДРЕСА_1, у зв'язку з чим не може бути підставою для задоволення вимог банку у цій частині позову.

Рішення суду про стягнення з відповідача-1 кредитної заборгованості прийнято в межах іншої судової справи - №761/15706/13-ц, що обумовлює право позивача на його виконання, в тому числі за рахунок належного боржнику майна, зокрема, в порядку встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов'язки суб'єктів матеріальних правовідносин цивільної справи; розділом 7 Закону «Про виконавче провадження» визначено загальний порядок звернення стягнення на майно боржника; звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна фізичної особи є предметом регулювання ст. 50 закону.

З огляду на викладене, позивачем доведено наявність передбачених законом підстав для визнання недійсним договору дарування від 22.05.2013 та скасування державної реєстрації права власності проведеного згідно вказаного договору, а тому позовні вимоги за первісним позовом є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання недійсним договору застави № 435/060208 від 06.02.2008 року не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, вимоги про недійсність договору застави майнових прав обґрунтовані тим, що вказаний договір суперечить положенням ч. 2 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення договору застави), оскільки майнові права на квартиру не могли бути предметом іпотеки; на час укладення спірного договору від 06.02.2008 чинним на той час законодавством було визначено вичерпний перелік майна, що могло бути предметом цього виду застави, а іпотека майнових прав стала можливою лише з набранням чинності Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» від 25 грудня 2008 року, що набрав чинності 14 січня 2009 року.

Такі доводи обґрунтовані позивачем за зустрічним позовом, зокрема посиланням на судову практику: висловлену правову позицію у постановах Верховного Суду України від 17.04.2013 у справі № 6-8цс13, від 02.12.2015 у справах № 6-1732цс15, № 6-1502цс15, від 10.02.2016 у справі № 6-2250цс15, від 16.03.2016 у справі № 6-290цс16, від 23.03.2016 у справі № 6-289цс16, від 20.04.2016 у справі № 6-2994цс16.

В силу положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Натомість у спірних правовідносинах, які стосуються заставодавця (особи, якій належні майнові права) та заставодержателя (банку) такі не можуть бути застосовані, оскільки правові висновки Верховного Суду України в постановах на які зроблено посилання у зустрічному позові стосувалися справ, у яких сторонами договору іпотеки були підрядник, який зобов'язався побудувати відповідну квартиру (іпотекодавець) та банк (іпотекодержатель).

При цьому, питання щодо законності передачі майнових прав в заставу (іпотеку) до внесення змін із прийняттям Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» були предметом розгляду Верховного Суду у справі 22/13615/15-ц (провадження № 61-3599св18), у постанові Верховного Суду від 21.03.2018 зроблені наступні висновки:

«За статтями 1, 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення іпотечного договору) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Застава майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється правилами, визначеними цим Законом.

Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому.

Таким чином, законодавець у Законі України «Про іпотеку» в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, наділив особу правом передати в іпотеку об'єкт незавершеного будівництва, який вона набуде у власність у майбутньому.»

Керуючись, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, у спірних правовідносинах що виникли у зв'язку з укладенням договору застави № 435/060208 від 06.02.2008 судом враховуються зазначені висновки Верховного Суду викладені у постанові від 21.03.2018 № 61-3599св18 щодо застосування ст. 5 Закону України «Про іпотеку» , оскільки:

- згідно з положеннями ст. 1 Закону України «Про іпотеку» (у редакції чинній на 06.02.2008) застава повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання, космічних об'єктів, майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється за правилами визначеними цим Законом;

- в силу положень ч. 2 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна в майбутньому; обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору.

У п. 1.3 договору застави № 435/060208 від 06.02.2008 передбачено, що право власності на об'єкт нерухомості, будівництво якого не завершено, виникає у заставодавця в майбутньому після завершення будівництва та введення його в експлуатацію, що не суперечить наведеним вимогам Закону.

Доводи позивача за зустрічним позовом про невідповідність чинному законодавству укладеного договору застави № 435/060208 від 06.02.2008 не знайшли свого підтвердження, оскільки на час укладення спірного договору законом було передбачено право особи забезпечити свої зобов'язання шляхом передачі в іпотеку нерухомого майна, яке стане її власністю після укладення договору (в майбутньому).

При розгляді заяви відповідача про застосування строку позовної давності у відношенні вимог заявлених позивачем у зустрічному позові щодо недійсності укладеного ним договору у 2008 році, суд виходить з наступного.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Тобто, строк позовної давності встановлений ст. 257 ЦК України є строком в межах якого позивач мав право звернутись до суду з відповідною вимогою.

Частинами 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи; у разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості; і лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, виходячи з наведених положень закону, враховуючи, що про укладення оспорюваного договору позивачу (ОСОБА_2.) було відомо з 06.02.2008, на дату звернення позивача із зустрічним позовом до суду (24.01.2018) закінчився строк позовної давності.

Застосування позовної давності можливе саме в разі обґрунтованості вимог позивача (заявлення вимог які б мали бути судом задоволені), що внаслідок закінчення строку позовної давності є підставою для відмови у їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).

В свою чергу, з підстав зазначених у зустрічному позові заявлені вимоги по суті не підлягають задоволенню, а відтак наслідки застосування строку позовної давності за розглядом даної справи відсутні, оскільки права позивача за зустрічним позовом у зв'язку з укладенням ним договору застави майнових прав у 2008 році не порушені, вимоги про їх захист в судовому порядку не могли бути задоволені, навіть в разі звернення позивача в межах встановленого законом строку позовної давності.

Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» - Конвенція є частиною національного законодавства України, а судова практика ЄСПЛ визнається джерелом права.

За умовами ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно висновків Європейського суду з прав людини зазначеного у рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року №303А, п.2958 - суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов»язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чимном зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов»язує суди обгруунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий,що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов»язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відтак, суд не знаходить за доцільне спростовувати у вказаному рішення детально усі наведені учасниками аргументи на підставедження своїх вимог і заперечень, оскільки по суті у рішенні суду наведені основні підстави як для задоволення позовних вимог, так і для відмови у їх задовленні.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог у даній справі.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України судові витрати за первісним позовом покладаються на відповідача-1 пропорційно задоволених вимог.

Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.202, 203, 257, 261 ЦК України, Законами України "Про іпотеку", "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", ст.ст. 3, 5, 13, 81, 258-259, 263, 268, 272-273 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовну заяву Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» до ОСОБА_2, що діє у власних інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Загоруйко Альона Юріївна, ОСОБА_8 про визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації права власності, зобов»язання вчинити дії щодо реєстрації та звернення стягнення на нерухоме майно, - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування від 22.05.2013 року, укладений ОСОБА_2 про передачу в дар ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_1.

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1, що проведена на підставі договору дарування від 22.05.2013 року за реєстровим номером 1201.

В задоволенні іншої частини позовних вимог про зобов»язання державного реєстратора вчинити дії та в частині звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1, - відмовити.

Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» з ОСОБА_2 кошти судового збору в сумі - 1280 грн. 00 коп.

Відмовити в повному обсязі в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «БМ Банк», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова С.В. про визнання недійсним договору застави майнових прав від 06.02.2008 року.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників:

Позивач: Акціонерне товариство «ВТБ банк», , адреса м.Київ, бульв.Т.Шевченка, 8/26.

Відповідачі:

ОСОБА_2, ОСОБА_6,проживаючі за адресою: АДРЕСА_1.

Суддя: Андрій Анатолійович Осаулов