Справа № 464/5097/18
пр.№ 2/464/400/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.12.2019 року м. Львів

Сихівський районний суд м.Львова

в складі головуючого судді Рудакова І.П.,

за участю секретаря судових засідань Захарчук О.Ю.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 не з`явилась,

відповідач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання договору недійсним,

за участю представників учасників справи: представник позивача ОСОБА_2 та представник відповідача Деркач О. Р. - з`явились,

в с т а н о в и в :

у вересні 2018 року позивачка ОСОБА_1 звернулась у суд із позовом до відповідача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з позовом у якому просить визнати недійсним договір від 30 червня 2011 року № б/н про приєднання до Умов та Правил банківських послуг ПРИВАТБАНКу та Тарифів банку. В обґрунтування позову покликається на те, що є інвалідом ІІІ групи по зору. У зв`язку із інвалідністю була призначена пенсія. У липні 2011 році отримана банківську картку на отримання пенсії у відділенні відповідача та разом із тим вручено кредитну картку «Універсальна». При видачі карток працівники банку пояснили, що кредитка картка видається усім пенсіонерам, однак не повідомили мені, що потрібно сплачувати проценти та інші штрафні санкції. За видачу картки розписалась за вимогою працівника банку, однак зміст її не читала. Вважала, що користується власними коштами при використанні кредитної картки, які перераховуються із пенсійної банківської картки. Час від часу користувалась кредитною банківською карткою і лише згодом зрозуміла, що це кредитна картка. У добровільному порядку хотіла погасити заборгованість по тілу кредиту, у зв`язку із чим зверталась до банку, однак мені повідомляли, що необхідно спочатку сплатити проценти та штрафні санкції, а лише тоді тіло кредиту. Жодних договорів про отримання кредиту не підписувала та не отримувала його копії. Підставою для видачі кредитної банківської картки стала анкета-заява від 30.06.2011 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та тарифів «Приватбанку», який не відображає усіх прав і обов`язків сторін та такі не були надані мені банком. При його укладені не було дотримано письмової форми договору, адже підписано було лише звернення до банку з проханням надати кредитний ліміт у вигляді анкети-заяви, яка не може вважатися договором; не досягнуто згоди по усіх істотних питаннях. Відповідно до виписки по рахунку баланс складає -15769,22 грн. Попри те, щомісячно відповідач стягує грошові кошти із пенсійної банківської картки. Згідно з виписки банку по кредитній банківській картці щомісячно здійснювались покупки товарів на майже одні і ті ж суми, які вказують на ту обставину, що під вказаними операціями відображені незрозумілі операції банку, а не купівля товарів позивачем. У відповідності до Закону України «Про захист прав споживача», ст. ст. 215, 203, 207, 626, 634, 1054, 1055 ЦК України просить позов задовольнити.

29 жовтня 2018 року відповідачем подано до суду відзив, який містить заперечення на позов. На підставі заяви-анкети позивачу відкрито картковий рахунок 30.06.2011, яка власним підписом підтвердила, що така заява разом із Умовами та Правилами складають кредитний договір з умовами якого ознайомлена. 29.07.2011 позивачка отримала кредитну банківську картку «Кредитка «Універсальна». Надалі, позивачем отримано в користування ряд карток за цим договором, що підтверджено доказами. Договір укладений шляхом приєднання до вказаних Умов та Правил надання банківських послуг, які розміщені в мережі Інтернет на сайті відповідача, що свідчить про те, що він є доступним для всіх клієнтів банку. Підписавши заяву-анкету, позивачка взяла на себе зобов`язання виконувати умови вказаного договору. Сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору кредитування рахунку про що вказано в довідці про умови кредитування, яка є невід`ємною частиною спірного договору. Позивача було повідомлено про детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, в якому зазначено суми, що підлягали до сплати щомісячно, а тому порушення ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживача» відсутнє. Разом із тим, аргументи позивача про порушення ст. 18 цього Закону також спростовується тим, що після укладення кредитного договору норми вказаної статті не поширюються на правовідносини, що склались між сторонами. Кредитний договір не містить жодних умов, які можуть бути несправедливих у розумінні зазначеного Закону. При укладені договору були дотримані усі вимоги ст. 203 ЦК України, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним. Разом із тим, заявили клопотання про пропущення строку позовної давності із сторони позивача, адже така дізналась про порушення свого права при укладені такого договору 30.06.2011, а звернулась до суду із позовом лише у 2018 році, тобто з пропуском трирічного строку. У зв`язку із наведеним, просить у позові відмовити.

25 березня 2019 року позивачем подано до суду відповідь на відзив, яка містить пояснення щодо заперечень сторони відповідача. Анкета-заява може підтверджувати яку картку та розмір кредитного ліміту обрано позивачем. Однак, таке бажання вказана заява не містить, адже відсутня відмітки навпроти будь-якої позиції запропонованої банком, а відтак волевиявлення позивача не було. Позивачка підписала лише звернення до банку про отримання кредитного ліміту, при цьому не було досягнуто згоди з усіх істотних умов, а тому відповідач на власний розсуд вирішив видати позивачу кредитну картку. Відповідачем не подано суду оригінали документів, які витребувані судом. Скріншоти робочих сторінок програмного комплексу банку не є допустимими доказами. Щодо застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, то заперечує проти такого клопотання, адже про порушення свого права дізналась лише 19.07.2018, отримавши виписку банку по банківському рахунку з пенсійних виплат, з якої убачається стягнення регулярних платежів на погашення заборгованості.

10 вересня 2018 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Задоволено клопотання позивача та витребувано у банку ряд документів. Судові засідання неодноразово відкладались з поважних причин.

30 серпня 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав позовні вимоги та просить такі задовольнити з підстав викладених у заявах по суті.

У судовому засіданні представник відповідача заперечив проти позову та просить у такому відмовити з підстав викладених у відзиві на позов.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного.

Суд установив, 30 червня 2011 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації. У даній анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с. 99).

До анкети-заяви додано Довідку про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» у якій відповідач, ознайомилась із фінансовими умовами надання платіжної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» і зразками розрахунку суми сплати за використання кредитних засобів; 29.07.2011 отримала кредитну картку «Універсальна» (а. с. 100).

Суд установив, що позивачка активно користувалась кредитною банківською карткою «Універсальна», що підтверджено випискою по кредитній банківській картці / арк спр. 64-74/.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку позивач АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Повертаючись до матеріалів справи, суд відмічає, що позивач звернувшись із анкетою-заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг ПриватБанку, засвідчила свою згоду з запропонованими банком умовами, тому, суд приходить до висновку, що під час укладення оспорюваного кредитного договору сторони дотрималися усіх вимог, спірний договір був укладений належним чином у встановленій письмовій формі кредитний договір, який виконувався сторонами.

Суд вважає безпідставними посилання позивача на недотримання сторонами письмової форми правочину, а також на те, що її не було ознайомлено із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, оскільки у самій заяві про укладення кредитного договору позивач поставила свій підпис, чим підтвердила, що вона ознайомлена із відповідними правилами та умовами, а також тарифами, чим дала згоду на відповідні умови договору, тобто сторонами договору було дотримано передбачені ст. 207 ЦК України вимоги щодо письмової форми правочину.

Звертаючись до суду з позовом, позивач вважає, що наявні правові підстави для визнання спірного договору недійсним відповідно до положень статті 203 ЦК України (зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; недотримання письмової форми правочину) та положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Таким чином, у випадку доведення порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, споживач може визнати несправедливими умови договору, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

За змістом кредитного договору, укладеного між сторонами, який позивачка власноручно підписала, особисто підтвердила факт надання їй повної інформації про умови кредитування в ПАТ КБ «ПриватБанк», про які зазначено в ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" та в п.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року №168, що спростовує її доводи з цього приводу, як і про складність читання та розуміння договору також. Таким чином, своїм підписом споживач підтвердив факт про надання йому повної інформації про умови кредитування в ПАТ КБ «ПриватБанк», про місцезнаходження останнього; умови кредитного договору містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, та періодичність платежів тощо.

Отже, доводи позивача щодо несправедливості умов кредитного договору та їх невідповідності принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, спростовуються змістом кредитного договору та не узгоджуються з матеріалами справи.

Також, обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених ст.203 ЦК України та ст. ст. 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів", позивач в силу положення ч.3 ст.12 ЦПК України, зобов`язана довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Судом встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним та відповідало їх внутрішній волі; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, зокрема надання позичальнику кредиту. Умовами договору визначено права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність сторін за порушення зобов`язань за договором та інші умови.

Разом із тим, позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому частково виконувала його умови, а факт необізнаності щодо умов кредитного договору та переконання у їхній несправедливості виникли у позивача вже після ознайомлення із випискою по кредитній банківській картці «Універсальна» і наявністю по ній заборгованості.

Таким чином, позивач не довела підстав передбачених ст. 203 ЦК України для визнання недійсним кредитного договору від 30.06.2011.

Разом із тим, суд критично оцінює наведені інші аргументи сторони позивача на обґрунтування позовних вимог, адже такі жодними належними доказами не підтверджено у відповідності до ст. ст. 76-79 ЦПК України.

Відповідач АТ КБ "ПриватБанк" просить застосувати наслідки спливу позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Так, підпис позивача в анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 30.06.2011, де є відмітка про інформованість її щодо змісту Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифами банку, дає підстави суду вважати, що саме у момент підписання такої зави, а саме 30.06.2011 року позивач дізналась про порушення своїх прав та законних інтересів, відповідно саме з цього моменту слід обчислювати строк позовної давності, який закінчився 29.10.2014 року.

Відповідно до ст.257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки.

За загальним правилом (ч.1 ст.261 ЦК України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як роз`яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для нього.

Виходячи з наведеного, позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю.

Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Сторонам, зокрема позивачу та її представнику надано можливість повно реалізувати процесуальні права, надані їм законом, в тому числі надати докази.

На позивача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх позовних вимог. Тобто, відповідно до вимог ст.12, 13 ЦПК України - позивач повинна була довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 78-80 ЦПК України, зазначені нею обставини.

Позивач та її представник не надали доказів тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог.

Аргументи наведені позивачем та її представником щодо підстав задоволення позову є явно необґрунтовані.

Судом не встановлено порушення, невизнання та оспорювання прав позивача, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно ч. 2 ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема подання завідомо безпідставного позову.

В судовому засіданні встановлено, що позовні вимоги позивача і саме подання позову є очевидно безпідставними, що суд розцінює як зловживання процесуальними правами з боку позивача.

Суд вважає, що подання позову про визнання кредитного договору недійсним спрямоване на ухилення від виконання зобов`язань за кредитним договором.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за необґрунтованістю.

У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при поданні позову до суду звільнений від сплати судового збору в силу Закону України «Про захист прав споживачів». Відтак, судові витрати необхідно компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 259, 265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

у позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним договору від 30 червня 2011 року № б/н, укладеного між сторонами - відмовити повністю.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_1 , РНОКППФО НОМЕР_1 ;

відповідач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», місто Київ, вулиця Грушевського, будинок № 1Д.

Повне судове рішення складено 06 грудня 2019 року.

Суддя І. П. Рудаков