КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/2028/16-ц Головуючий у суді І інстанції Потабенко Л.В.
Провадження № 22-ц/824/80/2019 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Олійника В.І., Кулішенка Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 2 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Юрій Вікторович, про визнання недійсними договорів дарування та визнання права власності на майно,

в с т а н о в и в:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним вище позовом, в якому з урахуванням доповнених підстав позову, просила: визнати недійсним укладений 31 липня 2013 року між нею та ОСОБА_3 договір дарування земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0,2220 га, кадастровий номер НОМЕР_1, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за № 8401; визнати недійсним укладений 31 липня 2013 року між нею та ОСОБА_3 договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 535,9 кв. м, житловою площею 51,1 кв. м, з господарськими та побутовими спорудами: сарай, огорожа, корт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за № 8398; визнати за нею право власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0,2220 га, кадастровий номер НОМЕР_1; визнати за нею право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 535,9 кв. м, житловою площею 51,1 кв. м, з господарськими та побутовими спорудами: сарай, огорожа, корт.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що договори дарування нерухомого майна були укладенні нею без вільного волевиявлення та не відповідали її внутрішній волі. ОСОБА_6 ввівши її в оману щодо обставин і умов укладення договорів, переконала у необхідності укласти договори щодо належного їй майна з відповідачем, що є її дочкою, пояснивши це нюансами законодавства та зазначивши, що це жодним чином не вплине на виконання договору і все одно виконавцем договору буде особисто ОСОБА_6 При укладенні договорів позивач мала на меті відчужити будинок та земельну ділянку, отримавши відповідні кошти. Позивач жодним чином не вважала за необхідне безоплатно передавати дочці своєї знайомої нерухоме майно. Із ОСОБА_6 позивач домовлялася укласти договори купівлі-продажу нерухомого майна, про дарування майна третім особам мови не йшлося. При цьому у серпні 2013 року ОСОБА_6 уклала з позивачем договір відсоткової позики, під час підписання якого чітко вказала на те, що відсотки, нараховані на суму позики та сплачені на користь позивача, будуть використані в якості погашення вартості будинку та земельної ділянки. Оскільки на час укладення договорів дарування земельної ділянки та житлового будинку позивач не мала наміру безоплатно передавати у власність відповідача своє нерухоме майно, а мала на меті отримати відповідні кошти, ОСОБА_6 не давши їй часу на роздуми, ввела її в оману щодо обставин та умов укладення договорів на користь її дочки. Крім того позивач зазначила, що у 2012 році вона дізналась, що має захворювання печінки - гепатит та приймала медичні препарати, які мають вплив на загальний стан та нервову систему людини, а також болісно пережила розірвання шлюбу з чоловіком, а тому належним чином не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними. Також правочини були вчинені нею під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 2 червня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним укладений 31 липня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договір дарування земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0,2220 га, кадастровий номер НОМЕР_1, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за № 8401.

Визнано недійсним укладений 31 липня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 535,9 кв. м, житловою площею 51,1 кв. м, з господарськими та побутовими спорудами: сарай, огорожа, корт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за № 8398.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0,2220 га, кадастровий номер НОМЕР_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 535,9 кв. м, житловою площею 51,1 кв. м, з господарськими та побутовими спорудами: сарай, огорожа, корт.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір в розмірі 7 992,42 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач подала до апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

ОСОБА_3 посилається на те, що суд першої інстанції однобічно і не в повному обсязі з'ясував обставини укладання оспорюваних правочинів, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Суд безпідставно надав перевагу одним доказам над іншими та порушив процесуальні права відповідача, оскільки внаслідок порушення процедури долучення до матеріалів справи письмових доказів, вона не знала та не могла знати, що експертиза буде проводитися в тому ж медичному закладі, де позивач проходила лікування. Жодних заперечень щодо неповноти проведеного експертом дослідження та суперечностей висновків, зроблених експертом з матеріалами справи суд не врахував.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

За правилом частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 31 липня 2013 рокуміж ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування земельної ділянки, за умовами якого позивач передача в дар відповідачу земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0,2220 га, кадастровий номер НОМЕР_1, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за № 8401.

Згідно із інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 65525646 від 10 серпня 2016 року, власником присадибної земельної ділянки по АДРЕСА_1 на підставі зазначеного договору дарування є ОСОБА_3

Також 31 липня 2013 рокуміж ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування житлового будинку, за умовами якого позивач передача в дар відповідачу житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 535,9 кв. м, житловою площею 51,1 кв. м, з господарськими та побутовими спорудами: сарай, огорожа, корт, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за № 8398.

Згідно із інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 63940461 від 20 липня 2016 року, власником житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі зазначеного договору дарування є ОСОБА_3

Відповідно до довідки № 734 від 31 липня 2013 року Київського міського психоневрологічного диспансеру № 1, ОСОБА_4 на диспансерному обліку не знаходиться та за допомогою не зверталась. Вона психічно здорова, дієздатна та по своєму психічному стану може виконувати нотаріальні дії.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для визнання договорів дарування недійсними та визнання за позивачем права власності на нерухоме майно, оскільки нею доведено неспроможність на момент укладення цих правочинів та їх посвідчення усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до частини 1 статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

У частині 2 статті 719 ЦК України встановлено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною 3 статті 203 ЦК України, згідно з якою волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом частини 1 статті 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, яка висловлена у постанові від 17 вересня 2014 року № 6-131цс14, суд може визнати договір недійсним із підстав, передбачених частиною 1 статті 225 ЦК України в разі, якщо встановить, що у момент укладення договору позивач був неспроможний розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Той факт, що позивач у момент укладення договору виявляв ознаки психічного розладу, які здійснили істотний вплив на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, обмежуючи цю здатність, не є підставою для визнання договору недійсним відповідно до цієї норми.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України 2004 року зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання недійсним правочину вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК 2004 року.

Висновок про тимчасову недієздатність особи слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення такого правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент її укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними, що було враховано судом першої інстанції при ухваленні рішення.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи медичної документації, в тому числі копії виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_4, починаючи з 2012 року остання перебуває під наглядом лікарів-психіатрів з діагнозом «Рекурентна депресія».

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 5 від 9 лютого 2017 року Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології, складеного на виконання ухвали Обухівського районного суду Київської області від 13 грудня 2016 року про призначення судово-психіатричної експертизи, ОСОБА_4 під час укладання оспорюваних правочинів 31 липня 2013 року виявляла ознаки тяжкого психічного розладу, що при співставленні з діагностичними стандартами та діючого в Україні Міжнародною класифікацією психічних і поведінкових розладів 10-го перегляду (МКХ-10) відповідає діагнозу: «Рекурентний депресивний розлад. Поточний депресивний епізод з психотичними симптомами» (F 33.3). За своїм психічним станом ОСОБА_4 під час підписання правочинів від 31 липня 2013 року не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. ОСОБА_4 страждає на психічний розлад «Рекурентний депресивний розлад». ОСОБА_4 на момент підписання договорів дарування 31 липня 2013 року житлового будинку та земельної ділянки страждала на психічне захворювання «Рекурентний депресивний розлад. Поточний депресивний епізод з психотичними симптомами». ОСОБА_4 на момент підписання 31 липня 2013 року договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки не могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.

Заперечуючи проти зазначеного висновку як належного та допустимого доказу у справі, відповідач під час апеляційного розгляду справи порушувала питання про призначення повторної комісійної судово-психіатричної експертизи, у зв'язку з чим ухвалою Апеляційного суду Київської області від 19 жовтня 2017 року, який на підставі Указу Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 ліквідовано, її клопотання було задоволено.

За результатом проведення зазначеної експертизи було складено висновок судово-психіатричного експерта № 681 від 18 жовтня 2018 року Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, згідно якого ОСОБА_4 станом 31 липня 2013 року страждала психічним розладом у вигляді Рекурентного депресивного розладу, поточний епізод важкий з психотичними симптомами (F 33.3). Рекурентний депресивний розлад, згідно з медичною документацією під експертної, був діагностований у неї у листопаді 2012 року. ОСОБА_4 за своїм психічним станом на момент укладення договорів дарування від 31 липня 2013 року не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

За статтями 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено частиною 4 статті 81 ЦПК України, рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

За частиною 1 статті 111 ЦПК України комісійна експертиза проводиться не менш як двома експертами одного напряму знань.

Крім того, згідно положень частини 2 статті 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Із зазначеного вище висновку вбачається, що він є розгорнутий та достатньо мотивований, при його складанні були досліджені всі наявні в розпорядженні експертів матеріали, необхідні для проведення повторної комісійної судово-психіатричної експертизи, суперечностей в самому висновку та з попереднім висновком експерта не встановлено, він також не суперечить наявним матеріалам справи на час проведення експертизи і не викликає сумнівів у колегії суддів в його правильності.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, правильно застосувавши положення цивільного закону, дійшов обгрунтованого висновку про наявність усіх підстав для визнання оспорюваних договорів дарування недійсними та визнання за позивачем права власності на нерухоме майно, оскільки як правильно встановлено судом ОСОБА_4 на час укладення цих правочинів була не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, а її волевиявлення, що полягало в безоплатній передачі у власність відповідача житлового будинку та земельної ділянки, не було вільним та не відповідало її волі.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, висновок суду про задоволення позову є правильним, а відтак рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 2 червня 2017 року- без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Олійник

Ю.М.Кулішенко