КИЇСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 760/6256/17
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1498/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Усатова І.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.,

секретар - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17 вересня 2018 року,

встановив:

у квітні 2017 р. позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування Ѕ частини АДРЕСА_1, укладений між ним та ОСОБА_4 12.01.2008, посилаючись на те, що правочин вчинений під впливом помилки.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 17 вересня 2018 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник позивача - ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неправильного встановлення судом обставин, які мають значення для справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення позивача та представника позивача - ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що він з 23.03.2002 по 06.04.2015 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6 У березні 2017 року він дізнався про те, що 12.01.2008 подарував Ѕ частину належної йому АДРЕСА_1 дочці ОСОБА_6 - ОСОБА_4 Однак він не мав наміру дарувати Ѕ частину квартири сторонній особі, а вважав, що дарує частину квартири своїй дружині - ОСОБА_6, отже неправильно сприймав фактичні обставини правочину.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 17 вересня 2018 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту укладення вказаного договору під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а саме - намір укласти договір дарування з дружиною, а не з малолітньою ОСОБА_4

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення стст. 203, 203, 209, 229-233, 640, 717, 718 ЦК України.

Як видно з матеріалів справи, 12.01.2008 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, від імені та в інтересах якої діє її законний представник - ОСОБА_6 було укладено Договір дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_2, відповідно до якого дарувальник подарував, а обдарована прийняла в дар частину квартири. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Лішневською О.Г. та зареєстровано в реєстрі за №144.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Доводи, викладені предстачником позивача в апеляційній скарзі, всі були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку. Суд першої інстанції допитав за клопотанням позивача свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, однак покази вказаних свідків не можуть бути оцінені як належні докази по справі, оскільки вони не були присутні при укладенні оспорюваного договору дарування.

Позивач не посилався в своїй позовній заяві та не навів доказів того, що на час укладення договору мав фізичні вади, які позбавляли б його можливості ознайомитися з текстом договору. Доводи позивача про те, що ні нотаріус, ні колишня дружина - ОСОБА_6 не роз'яснили йому, що договір укладається з неповнолітньою ОСОБА_4 суд першої інстанції правильно не взяв до уваги, оскільки в договорі зазначено, хто є обдарованим.

Посилання позивача на правову позицію, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року (справа №6/93цс16) не спростовує висновоко суду першої інстанції, оскільки в цій справі позивач посилалася на те, що мала намір укласти договір довічного утримання, оскільки потребувала догляду та сторонньої допомоги.

Зазначення в апеляційній скарзі про те, що фактичної передачі майна не відбулось, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки на час його укладення ОСОБА_6 перебувала у шлюбі з позивачем та проживала разом з дочкою у вказаній квартирі і тільки рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 26 червня 2015 року ОСОБА_6, та ОСОБА_4 було визнано такими, що втратили право користування зазначеною квартирою.

Крім того, позивач не заявляв вимог про визнання договору недійсним на підставі ст.234 ЦК України, як фіктивного правочину.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 29 січня 2019 року.

Головуючий

Судді