22-ц/804/2813/19

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„03 грудня 2019 року місто Маріуполь Донецької області
Номер провадження 22-ц/804/2813/19
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Пономарьової О.М., Попової С.А.
за участю секретаря: Єфремової О.В
учасники справи :
відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Мастепанов Олег Вадимович, на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 вересня 2018 року головуючого судді Скрипниченко Т.І. із складанням повного тексту судового рішення 12 вересня 2018 року по цивільній справі про стягнення заборгованості за договором позики,-
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу. Позов, з урахуванням уточнених вимог, мотивований тим, що 06 червня 2016 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого вона передала ОСОБА_2 у власність грошові кошти в сумі 23 880 доларів США, що на день укладання договору еквівалентно 597 047,76 грн., а ОСОБА_2 прийняв позику та зобов`язався повернути її в строк до 01 серпня 2017 року. На підтвердження цього ОСОБА_2 надав відповідну розписку від 15 червня 2016 року на суму 19 900 доларів США та від 01 серпня 2016 року на суму 3 980 доларів США. ОСОБА_2 свої зобов`язання належним чином не виконав, в строк до 01 серпня 2017 року позику не повернув. 25 липня 2016 року на позичені кошти відповідачі придбали трьохкімнатну квартиру в м. Маріуполі та відремонтували її. Оскільки отримані грошові кошти за договором позики витрачені ОСОБА_2 в інтересах сім`ї, що створює для відповідачів солідарний обов`язок щодо повернення позики, просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь заборгованість у розмірі 298 523,88 грн. та 50% судових витрат, та з ОСОБА_3 на її користь заборгованість у розмірі 298 523,88 грн. та 50% судових витрат.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість в розмірі 298 523,88 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 985,24 грн. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_3 заборгованості у розмірі 298 523,88 грн. , суд першої інстанції виходив з відсутності доказів на підтвердження того , що грошові кошти, отримані ОСОБА_2 на підставі договору позики, використані в інтересах сім`ї .

Постановою Донецького апеляційного суду від 31 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 вересня 2018 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що боргові зобов`язання у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 виникли в період шлюбу з ОСОБА_3 , однак це не може бути підставою для стягнення 298 523,88 грн. заборгованості з ОСОБА_3 .

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Донецького апеляційного суду від 31 січня 2019 року в частині відмови в стягненні з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 298 523,88 грн. заборгованості скасовано,справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В постанові суду касаційної інстанції від 11 вересня 2019 року вказано,що правильним є висновок апеляційного суду про те, що сама по собі обставина виникнення боргового зобов`язання ОСОБА_2 в період шлюбу не є підставою для задоволення позову до ОСОБА_3 . Визначальною у даному спорі є обставина використання в інтересах сім`ї грошових коштів, одержаних у позику. Апеляційний суд, погоджуючись із висновком суду першої інстанції, не врахував висновок постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 та не надав належної оцінки доказам, як це передбачено частиною третьою статті 89 ЦПК України, наявним у матеріалах справи, а саме змісту договору про надання безпроцентної позики як самостійного письмового доказу, так і в сукупності з іншими доказами по справі, зокрема, договором купівлі-продажу квартири, що належить у рівних частках відповідачам. Не з`ясував, зокрема, в який період відбулася купівля будівельних матеріалів та чи були вони використані в інтересах сім`ї, чи всі отримані в позику грошові кошти, з урахуванням пред`явлених позовних вимог, використані в інтересах сім`ї ОСОБА_4 .

Таким чином ,рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 04 вересня 2018 року та постанова Донецького апеляційного суду від 31 січня 2019 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики з відповідача ОСОБА_2 були залишені без змін і набули чинності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Мастепанов О.В. просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволені позову до ОСОБА_3 та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, посилаючись на необґрунтованість та незаконність рішення у зазначеній частині, порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначено, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив усі надані позивачем докази на підтвердження того, що позика отримана на придбання квартири для сім`ї відповідача ОСОБА_2 ,виконання ремонтних робіт в ній , та , що реальна вартість квартири складає 20 000 доларів США (договір позики від 06 червня 2016 року, розписки від 15 червня 2016 року та від 01 серпня 2016 року, договір завдатку від 21 липня 2016 року, розписка продавця квартири, пояснення свідка, квитанції на придбання будівельних матеріалів, пояснення відповідача ОСОБА_2 ) лише з огляду на те, що у договорі купівлі-продажу від 25 липня 2016 року була зазначена сума предмету договору у розмірі 136 500 грн. Зауважено, що відповідачем ОСОБА_3 не надано жодного доказу на спростування вищевказаних доказів. Крім того, судом першої інстанції були порушені принципи змагальності сторін, диспозитивності, пропорційності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом, верховенства права, свідченням чого є: безпідставне відхилення судом доказів сторін, надання переваг одному з учасників судового розгляду, який на підтвердження своїх заперечень не надав жодного доказу, упередженість суду, незастосування до спірних правовідносин тих норм права, які підлягають застосуванню, безпідставне звинувачення у змові позивача з відповідачем ОСОБА_2 , який є її сином, та інші порушення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить залишити без змін рішення суду першої інстанції, а апеляційну скаргу без задоволення, зазначаючи, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України та ухвалене на підставі повно і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, що підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб,що з*явились у судове засідання : позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Мастепанова О.В.,відповідача ОСОБА_2 ,які підтримали доводи апеляційної скарги; відповідача ОСОБА_3 та її представника адвоката Семенової Н.П.,які просили залишити апеляційну скаргу без задоволення ,перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у зазначених в постанові касаційного суду межах,стосовно відповідача ОСОБА_3 ,обговоривши в цих межах доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом безспірно встановлено,що 03 червня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено шлюб.

06 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про надання безпроцентної позики, в якому зазначено, що ОСОБА_2 попередньо отримавши згоду на укладення даного правочину у ОСОБА_3 та діючи в інтересах подружжя ОСОБА_4 , уклали цей договір. Вказаний договір укладено в простій письмовій формі.

Відповідно до п.п.1,2 договору позикодавець передає позичальнику у власність кошти в сумі 23 880,00 доларів США, що на день укладання еквівалентно 597 047,76 грн., а позичальник приймає позику та зобов`язується повернути її у визначений договором строк . Позика може надаватися позикодавцем позичальнику частками строком до 02 серпня 2016 року, що підтверджується відповідною розпискою /розписками позичальника.

Пунктом 3 договору передбачено, що позичальник надає гарантії позикодавцю, що позика буде використана в інтересах сім`ї з метою придбання останнім нерухомого майна в м. Маріуполі - трьохкімнатної квартири та вчинення в ній відповідних ремонтних робіт.

15 червня 2016 року ОСОБА_2 написав розписку про те, що отримав від ОСОБА_1 у позику відповідно до договору від 06 червня 2016 року грошові кошти в розмірі 19 900 доларів США, які зобов`язався повернути до 01 серпня 2017 року.

01 серпня 2016 року ОСОБА_2 написав розписку про те, що отримав від ОСОБА_1 відповідно до договору від 06 червня 2016 року грошові кошти в розмірі 3 980 доларів США, які зобов`язався повернути до 01 серпня 2017 року.

25 липня 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу 25 липня 2016 року ,реєстровий № 706.

Зі змісту п.2.1.договору вбачається, що за домовленістю сторін продаж квартири за договором вчиняється сторонами за суму 136 500 грн.,зазначена ціна відповідає волевиявленню учасників цього правочину,є остаточною і змінам після його укладення не підлягає. При укладенні договору покупки Ковальські ,у рівних частках кожний, передали продавцю 136 500 грн. сам на сам готівкою.

28 листопада 2017 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21 грудня 2017 року квартира за адресою: АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_2 ( 1/2 частки) та ОСОБА_3 (1/2 частки).

01 вересня 2017 року ОСОБА_2 за адресою : АДРЕСА_1 отримав від ОСОБА_1 вимогу про повернення грошових коштів, в якій остання просила повернути 23 880 дол. США (597 047,76 грн.) за укладеним договором позики від 06 червня 2016 року.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення суми з ОСОБА_2 , суд першої інстанції посилався на ст.ст.628,1046,1049 ЦК України,та виходив з того, що у визначений договором строк відповідач взяті на себе зобов*язання не виконав,про що сам не заперечував у судовому засіданні,що є підставою для стягнення з нього суми боргу. Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 298 523,88 грн. заборгованості ,суд першої інстанції виходив з того, що доказів на підтвердження укладення договору позики в інтересах сім*ї та використання отриманих коштів в інтересах сім`ї позивачем не надано. Та обставина, що боргові зобов`язання у ОСОБА_2 перед позивачем виникли в період шлюбу з ОСОБА_3 , сам по собі не може бути підставою для стягнення 1/2 частини боргу з відповідача ОСОБА_3 .

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Так,відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов*язків,передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини,які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків ,встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків ,встановлених цим Кодексом.

Перелік можливих доказів,вимоги про їх належність, допустимість,достовірність викладені у ст.ст.76-79 ЦПК України. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування,не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази,на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи,які входять до предмета доказування.Питання про достатність доказів для встановлення обставин,що мають значення для справи,суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст.ст.89,367,400 ЦПК України лише районному і апеляційному суду надано право оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об*єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність,допустимість,достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв*язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому,так і кожному доказу(групі однотипних доказів),який міститься у справі,мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленому договором або законом.

Відповідно до ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладений договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору, він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року в справі № 6-55цс13, у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 639/7335/15-ц (провадження № 61-1028 св 18).

Перевіряючи в контексті вказаних норм та постанови касаційного суду наявності у справі доказів про солідарний обов*язок відповідачів повернути заявлений у позові борг,апеляційний суд встановив наступне.

Обгрунтовуючи позовні вимоги ,позивач зазначала,що на час отримання позики відповідачі перебували у зареєстрованому шлюбі, гроші, одержані за договором позики, використані в інтересах сім`ї, тому відповідачі повинні нести солідарний обов`язок по їх поверненню, при цьому відсутність письмової згоди дружини на отримання позики не спростовує укладення такого договору та отримання позики по ньому.

Як встановлено судом, відповідачі дійсно перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням суду у листопаді 2017 року.

Також встановлено, що будь-яких вимог відповідачу ОСОБА_3 щодо повернення суми боргу за договором позики позивачем не вручалось та не надсилалось .

Факт визнання позовних вимог відповідачем ОСОБА_2 та підтвердження фактів викладених у позовній заяві, в сукупності з іншими обставинами справи,необхідність написання розписки сином про отримання позики у матері,складання договору позики набагато раніше ніж була придбана квартира,та отримання грошових коштів у значно більшому розмірі ніж була придбана квартира, здійснено без підпису дружини, надали суду підстави вважати , що в цьому випадку є ознаки штучного створення позивачем та відповідачем ОСОБА_2 умов для звернення до суду з вимогами до ОСОБА_3 .

Судом першої інстанції також обґрунтовано,на підставі наявних у справі доказів встановлено,що єдиним належним доказом щодо вартості квартири є нотаріально посвідчений договорі купівлі-продажу від 25 липня 2016 року ,де у п.2.1. договору зазначено,що за домовленістю сторін продаж квартири за цим договором вчиняється за сумою 136 500 грн.,що зазначена ціна відповідає волевиявленню учасників правочину. Матеріали справи не містять відомостей щодо оспорення договору купівлі-продажу та в силу ст.204 ЦК України є дійсним. З вказаних підстав ,суд першої інстанції критично оцінив розписку ОСОБА_6 про отримання суми коштів у розмірі 20 000 доларів США за продаж квартири АДРЕСА_2 .При цьому будь-яких підтверджень про складення розписки саме продавцем квартири та дійсність отримання нею вказаних коштів суду не надано.

Крім того,суд першої інстанції критично оцінив договір завдатка від 21 липня 2016 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , оскільки він укладений щодо наміру укласти договір купівлі-продажу квартири за 500 000 грн. та за договором передано покупцю завдаток у сумі 12 500 грн., що еквівалентно 500 доларам США, договір не підтверджує укладення договору купівлі-продажу квартири саме за 500 000 грн, оскільки у подальшому сторонами укладено договір купівлі-продажу квартири, нотаріально посвідчений, де зазначено ціну 136 500 грн., яка є остаточною і змінам після його укладання не підлягає (п.2.1. договору купівлі-продажу ).

Будь-яких інших доказів витрачання отриманих відповідачем ОСОБА_2 коштів за договором позики в інтересах сім`ї , стороною позивача не надано, та не наведено відповідачем ОСОБА_2

Відповідачем ОСОБА_3 заперечувався факт того,що у неї ОСОБА_2 отримував згоду на укладення договору позики,хоча даний договір виходить за межі дрібного побутового.Відповідач ОСОБА_3 пояснювала,що про існування договору позики їй не було відомо,згоди на укладання такого договору вона не давала,а квартира була придбана на подаровані на весілля кошти за 136 500 грн. та належить відповідачам у рівних частках на праві спільної часткової власності .

Твердження позивача про те, що сума позики була використана на придбання квартири, тому витрачена в інтересах сім*ї, були перевірені судом першої інстанції. Так, судом надана оцінка відповідним доказам: купівля-продаж квартири оформлена відповідачами нотаріально. За умовами договору продаж квартири відбувся за 136 500 гривень, яку покупці у рівних частках кожний передали продавцю сам на сам готівкою, право власності на квартиру отримали в рівних частках - по ? кожний з подружжя. Договір купівлі-продажу квартири ніким не оспорений, ані в частині ціни, ані в частині прав власності на нерухоме майно.

Отже, судом правильно надана оцінка розписці продавця, в якій вона вказує іншу суму продажу квартири, договору завдатку, поясненням свідка ОСОБА_7 , оскільки вони не є належними доказами, які б відповідали вимогам ст.ст.77,78 ЦПК України.

Крім того ,суд правильно зауважив, що отримання позивачем грошових коштів з банківського рахунку у ПАТ КБ "Приватбанк" у період з 01 червня 2018 року по 01 серпня 2018 року у доларах США, не може підтвердити факт отримання у борг цих коштів саме відповідачем ОСОБА_3 , а вказує лише на наявність грошових коштів у позивача.

З досліджених у судовому засіданні квитанцій ,наданих відповідачем ОСОБА_2 , вбачається епізодичне щомісячне придбання будівельних матеріалів у період з серпня 2016 року по березень 2017 року ,серед яких вбачається незначні витрати на будівельні матеріали від 26,50 грн. до саме більшої суми за чеком 14 683,20 грн. Судом першої інстанції надано мотивовану оцінку письмових доказів : квитанцій на придбання будівельних матеріалів, наданих відповідачем ОСОБА_2 , за результатами дослідження яких суд дійшов до правильного висновку, що останні не підтверджують факту отримання відповідачем ОСОБА_3 позики від позивача, оскільки нічим іншим не підтверджено, що зазначені у них будівельні матеріали та інші предмети були придбані та використані саме для ремонту у квартирі та здійснені відповідачем ОСОБА_3 .

Тобто,надавши належну оцінку доказам,наявним у матеріалах справи ,а саме змісту договору про надання безпроцентної позики, як самостійного письмового доказу,так і в сукупності з іншими доказами по справі,зокрема,договором купівлі-продажу квартири,що належить відповідачам у рівних частках,суд дійшов правильно висновку ,що ОСОБА_1 не довела, що кошти, отримані ОСОБА_2 , використані в інтересах сім`ї, тому дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_3 половини суми цих коштів.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Оскільки під час дослідження доказів і встановлення фактів у справі суд першої інстанції не порушив норм процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, рішення суду є законним та обґрунтованим, тому апеляційний суд вважає необхідним залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 298 523,88 грн. заборгованості залишити без змін.

У зв*язку з тим, що апеляційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Мастепанов Олег Вадимович залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 09 грудня 2019 року .

Судді: