Справа № 420/846/17
Провадження № 22-ц/810/384/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2019 року, липня місяця, 31-го дня, Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ головуючого Яреська А.В. (судді - доповідача), суддів: Гаврилюка В.К., Стахової Н.В., за участю секретаря судового засідання Вовчанської С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Новопсковського районного суду Луганської області від 14 березня 2018 року у цивільній справі за клопотанням ОСОБА_2 про визнання та дозвіл на примусове виконання на території України рішення мирового судді ділянки АДРЕСА_5 від 05.12.2016 року про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_2 , -

в с т а н о в и в:

06 червня 2017 року до Новопсковського районного суду Луганської області з Головного територіального управління юстиції у Луганській області надійшло клопотання ОСОБА_2 про визнання та дозвіл на примусове виконання на території України рішення мирового судді судової ділянки АДРЕСА_5 від 05.12.2016 року про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на його утримання в твердій грошовій сумі у розмірі 17561 рубль щомісячно, починаючи з 07.11.2016 і до 14.05.2031 року.

Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 14 березня 2018 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про визнання та дозвіл на примусове виконання на території України рішення мирового судді ділянки №437 поселень Первомайське та Троїцьк м. Москви від 05.12.2016 року про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_2 .

Не погодившись із вказаною ухвалою ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою. Посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Новопсковського районного суду Луганської області від 14 березня 2017 року та ухвалити по справі нове рішення, яким визнати та надати дозвіл на примусове виконання на території України рішення мирового судді судової ділянки АДРЕСА_5 від 05.12.2016 про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на його утримання в твердій грошовій сумі у розмірі 17561 рубль щомісячно, починаючи з 07.11.2016 року і до 14.05.2031 року.

ОСОБА_3 подано відзив на зазначену апеляційну скаргу, в якому просить закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Новопсковського районного суду Луганської області від 14.03.2018 року. У відзиві також зазначила, що перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 . Шлюб було розірвано рішенням суду від 09.06.2017 року. Від шлюбу мають дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер.

Сторони у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, судова колегія приходить до наступних висновків.

Так, статтею ст. 367 ЦПК України є передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Статтями 263, 264 ЦПК України є визначеним про те, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні. Як передбачено ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина 2 ст. 78 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтями 12,81 ЦПК України є визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1ст. 76 цього Кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що рішенням мирового судді судової ділянки №437 поселень Первомайське та Троїцьк м. Москви Російської Федерації від 05.12.2016 по цивільній справі №2-393/16 позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання чоловіка задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на його утримання щомісячно в твердій грошовій сумі у розмірі 17561 рубль, що відповідає 1 величині прожиткового мінімуму для працездатного населення, установленій в м. Москві, починаючи з 07 листопада 2016 року до 14 травня 2031 року, з наступною індексацією пропорційно росту величини прожиткового мінімуму для відповідної соціально - демографічної групи населення; стягнуто з ОСОБА_3 в дохід бюджету м. Москви державне мито у розмірі 150 рублів (а.с.4). В рішенні зазначено, що ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, повідомлена про час та місце розгляду справи, заперечень не надала, не повідомила суд про поважні причини неявки і не просила розглянути справу без її участі (а.с.4). Також, судом було встановлено, що ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на рішення мирового судді судової ділянки №437 поселень Первомайське і Троїцьк м. Москви від 05.12.2016 по цивільній справі №2-393/16 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів (а.с.18-20). Ухвалою Троїцького районного суду м. Москви від 08.11.2017 по справі №11-57/17 рішення мирового судді судової ділянки №437 поселень Первомайське і Троїцьк м.Москви від 05.12.2016 залишено без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_3 - без задоволення (а.с.59-61). Як вбачається з довідки мирового судді судової ділянки АДРЕСА_5 справа №2-393/16 була розглянута за останнім відомим суду місцем проживання відповідача ОСОБА_3 14.11.2016 відповідачу ОСОБА_3 направлені копія позовної заяви і судова повістка про дату підготовки справи до судового розгляду на 24.11.2016 о 09 год. 30 хв. за останнім відомим місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , згідно бланку повідомлення про прибуття ОСОБА_3 до місця перебування. 25.11.2016 відповідачу ОСОБА_3 була направлена судова повістка про дату судового розгляду на 05.12.2016 о 14 год. 30 хв. за зазначеною вище адресою (а.с.6). Конверти з зазначеними вище судовими документами повернулися до суду з позначкою «не проживає». При цьому адреса отримувача на конверті зазначена: «АДРЕСА_1» (російською мовою) (а.с.8-9). Як вбачається з бланку повідомлення про прибуття іноземного громадянина, строк перебування ОСОБА_3 в Російській Федерації вказаний до 24.07.2016, адреса прибуття: АДРЕСА_1 (а.с.7). Отже, відповідач була викликана до суду за іншою адресою, що не відповідає адресі її фактичного місця перебування, а суду на час розгляду справи (листопад - грудень 2016 року) було відомо, що строк перебування відповідача ОСОБА_3 в Російській Федерації сплинув 24.07.2016. Постановою про відмову у відкритті виконавчого провадження ВСП по Троїцькому АО управління Федеральної служби судових приставів по Москві №77042/17/756506 від 07.02.2017 було встановлено, що виконавчий документ пред`явлений не за місцем здійснення виконавчих дій та відмовлено у відкритті виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № ВС №069001941 від 05.12.2016, виданого Судовою ділянкою №437 Троїцького судового району м. Москви по справі №2-393/16, який набрав законної сили 07.02.2017, про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на його утримання. В зазначеній постанові вказана адреса боржника ОСОБА_3 : АДРЕСА_4 (а.с.10). В запереченні на клопотання від 07.07.2017 та додатку до заперечень від 27.02.2018 ОСОБА_3 зазначила, що вона не була належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду справи мировим суддею судової ділянки №437 поселень Первомайське та Троїцьк міста Москви, так як 27.12.2016 вона отримала рішення по справі №2-393/16 про стягнення з неї аліментів, з якого вона вперше дізналася про наявність судової справи, що підтверджується конвертом, датованим 09.12.2016, де адреса ОСОБА_3 зазначена: АДРЕСА_4 (а.с.88). Крім того, під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3 в Троїцькому районному суді м. Москви Російської Федерації ОСОБА_3 отримувала судові повістки вже після проведення судових засідань, судом були проігноровані її клопотання про проведення розгляду справи в режимі відеоконференції. Хоча в ухвалі Троїцького районного суду м. Москви від 08.11.2017 у справі №11-57/17 і було встановлено, що мировим суддею були здійснені всі заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи, зазначене, на думку суду, спростовується матеріалами справи.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач ОСОБА_3 не була присутньою при постановленні рішення мирового судді судової ділянки №437 поселень Первомайське та Троїцьк м.Москви від 05.12.2016 у зв`язку з тим, що вона не була повідомлена про розгляд справи про стягнення з неї аліментів та в матеріалах справи відсутні відомості про її належне повідомлення щодо часу та місця розгляду заяви, так як вона була повідомлена за неналежною адресою, на час розгляду справи суду було відомо, що строк перебування ОСОБА_3 в країні сплинув ще до початку розгляду справи, доручення про вручення судових документів та виконання окремих процесуальних дій у відношенні ОСОБА_3 на території України не пред`являлося, тому суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні клопотання.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, адже до них він дійшов з належним дотриманням норм матеріального та процесуального права. Так, процедура визнання та виконання рішень іноземних судів в Україні регламентована Цивільним процесуальним кодексом України. Частиною першою статті 462 ЦПК України передбачено, що рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності. Рішення іноземного суду може бути пред`явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред`явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки (стаття 463 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 464 ЦПК України питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника. Згідно з частиною шостою статті 467 ЦПК України розглянувши подані документи та вислухавши пояснення сторін, суд постановляє ухвалу про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду або про відмову у задоволенні клопотання з цього питання. Копія ухвали надсилається судом сторонам у триденний строк з дня постановлення ухвали. При цьому підстави для відмови в задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду передбачені статтею 468 ЦПК України, згідно з якою клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено: 1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили; 2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи; 3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України; 4) якщо раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді; 5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні; 6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду; 7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України; 8) якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання; 9) в інших випадках, встановлених законами України.

Правовідносини, що виникли з приводу визнання та виконання в Україні рішення іноземного суду врегульовані нормами Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22.01.1993, яка ратифікована Україною 10.11.1994, Законом України «Про міжнародні договори України», Конституцією України. В силу ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, укладеною державами-членами Співдружності Незалежних держав у м. Мінську 22 січня 1993 року, учасницями якої є Україна і Російська Федерація, яка була ратифікована Верховною Радою України із застереженнями, Україна взяла на себе зобов`язання визнавати і виконувати рішення, постановлені на територіях держав-учасниць Конвенції.

Частиною 1 ст. 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Відповідно до п. с ч. 1 ст. 25 Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання, підписана 23.11.2007, дата набрання чинності для України 01.11.2013, до заяви про визнання та виконання відповідно до статті 23 або статті 24 повинні додаватися: якщо відповідач не з`явився та не був представлений у провадженні в державі походження, документ або документи, які засвідчують, залежно від обставин, що відповідач був належним чином повідомлений про провадження та мав можливість бути заслуханим, або що відповідач був належним чином повідомлений про рішення та мав можливість оскаржити або подати апеляцію на підставі неправильного встановлення обставин справи та застосування закону.

Згідно п. ii ст. 22 Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання у визнанні та виконанні рішення може бути відмовлено, коли закон держави походження не передбачає повідомлення про провадження, відповідач не був належним чином повідомлений про рішення та не мав можливості оскаржити або подати апеляцію на підставі неправильного встановлення обставин справи та застосування закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Конвенції «Про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах», громадяни кожної з Договірних Сторін, а також особи, що проживають на її території, користуються на територіях всіх інших Договірних Сторін у відношенні своїх особистих і майнових прав таким же правовим захистом, як і власні громадяни цієї Договірної Сторони.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Конвенції «Про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах», громадяни кожної з Договірних Сторін, а також інші особи, що проживають на її території, мають право вільно і безперешкодно звертатися до суду, прокуратури й інших установ других Договірних Сторін, до компетенції яких відносяться цивільні, сімейні і кримінальні справи (далі - установи юстиції), можуть виступати в них, подавати клопотання, пред`являти позови і здійснювати інші процесуальні дії на тих же умовах, що і громадяни цієї Договірної Сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 53 Конвенції «Про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах», клопотання про дозвіл примусового виконання рішення подається в компетентний суд Договірної Сторони, де рішення підлягає виконанню. Воно може бути подано й у суд, що виніс рішення в справі в першій інстанції. Цей суд направляє клопотання судові, компетентному винести рішення по клопотанню.

Відповідно до п. б ч. 2 ст. 53 Конвенції «Про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах», до клопотання додаються: документ, з якого випливає, що сторона, проти якої було винесене рішення, що не прийняла участі в процесі, була в належному порядку і вчасно викликана в суд, а у випадку її процесуальної недієздатності була належним чином представлена

Порядок передачі судових та позасудових документів регулюється Гаазькою конвенцією про порядок вручення судових та позасудових документів у цивільних та комерційних справах від 15 листопада 1965 року (далі - Конвенція про вручення), ратифікованою Україною 19 жовтня 2000 року, яка застосовується у цивільних та комерційних справах щодо всіх випадків, коли існує потреба в передачі судових та позасудових документів для вручення за кордоном.

Статтею 15 Конвенції про вручення визначено, що судове рішення не може бути винесено, поки не буде встановлено, що a) документ був вручений у спосіб, передбачений внутрішнім правом запитуваної Держави для вручення документів, складених у цій країні, особам, які перебувають на її території, b) документ був дійсно доставлений особисто відповідачеві та це було здійснено в належний строк, достатній для здійснення відповідачем захисту. Кожна Договірна Держава може заявити, що суддя незалежно від положень частини першої цієї статті може постановити рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку, у разі, якщо виконані всі наступні умови: a) документ було передано одним із способів, передбачених цією Конвенцією, b) з дати направлення документа сплинув термін, який суддя визначив як достатній для даної справи і який становить щонайменше шість місяців, c) не було отримано будь-якого підтвердження, незважаючи на всі розумні зусилля для отримання його через компетентні органи запитуваної Держави.

У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» від 24 грудня 1999 року № 12 роз`яснено, що коли документ, поданий на підтвердження виклику сторони в судове засідання, не свідчить про те, яким чином та коли їй вручено цей виклик, і вона оспорює даний факт, суд повинен з`ясувати дійсні обставини її виклику на підставі інших, поданих сторонами, доказів, а в необхідних випадках - запитати із суду, що постановив рішення, й оглянути документи про виклик сторони, встановлені процесуальним законодавством, за яким провадився розгляд справи.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновків про те, що ОСОБА_3 не була повідомлена належним чином про розгляд справи іноземним судом, була позбавлена можливості взяти участь у с удовому процесі, а тому у суду першої інстанції були підстави для відмови в задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду. Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновків про те, що оскаржене рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та певною мірою зводяться до намагання здійснити переоцінку доказів у справі, тоді як при оцінці доказів суд першої інстанції належним чином оцінив усі належні та допустимі докази у їх сукупності, ухвалив судове рішення з належним додержанням норм матеріального і процесуального права. Наведені у апеляції доводи не дають підстав для висновків про те, що боржник була належним чином повідомлена про розгляд справи іноземним судом, а отже відсутні процесуальні підстави для надання дозволу на примусове виконання. Згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Статтею 375 ЦПК є передбачено що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 14 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 серпня 2019 року.

Головуючий

Судді