РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 грудня 2019 року Київський районний суд м. Харкова у складі:
Головуючого судді Якуші Н.В.
при секретарі Коваль А.О.
представника позивача ОСОБА_2 ,
відповідача ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Харківської міської ради, про визнання права власності в порядку набувальної давності, -
Стислий виклад позиції сторін по справи.
У липні 2019 року позивач звернувся до суду з дійсною позовною заявою до відповідача з вимогою про визання за ним права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за набувальною давністю.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що договором від 23 вересня 1957 року виконкомом Кагановицької Ради депутатів трудящих в особі начальника Кагановицького районного житлового управління м. Харкова було надано у безстрокове користування ОСОБА_4 , дідусю позивача, земельну ділянку АДРЕСА_1 будівельному АДРЕСА_1 загальною площею 378 кв.м. Згідно п.2 названого договору, забудовник - ОСОБА_4 , зобов`язався збудувати житловий однопопверхневий будинок житловою площею 28,57 кв.м., з трьома кімнатами та однією кухнею на відстані 1,5 метри від червоної лінії, а також звести льох та вбиральню. Вказав, що на даний час власником будинку згідно довідки КП «Харківське міське БТІ» є саме ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначив, що син ОСОБА_4 ОСОБА_5 , тобто батько позивача, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадщину ані батько сторони, ані інші сторони по справі не приймали. Стверджував, що ще з народження і до цього часу фактично користується зазначеним будинком, протягом тривалого часу несе тягар утримання спірного будинку, проте власником його не являється.
Щодо інших спадкоємців то вказав, що крім нього, спадкоємцем після ОСОБА_5 може бути його рідна сестра відповідач ОСОБА_3 , яка тривалий час проживає у Нововодолазькому районі Харківської області, ініші особи, які б могли бути спадкоємцями відсутні.
У зв`язку з чим, вважав, що він як давнісний володілець житлового будинку АДРЕСА_1 , доводячи факт добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння, має право на визнання за ним права власності на спірне майно в порядку ст.. 344 ЦК України.
05.09.2019 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи Харківської міської ради, в яких зазначено, що третя особа заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки на їх думку позивач був обізнаний відносно того, що власником житлового будинку, який є предметом спору та на який він просить визнати право власності за набувальною власністю, був ОСОБА_4 , а тому не можна ввжати володіння позивачем будинком, який залишився після смерті ОСОБА_4 , добросовісним. Позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, небхідних для набуття права власності за набувальною давністю. Відкритість і безперервність користування спірним майном, як стверджував представник третьої особи, не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. Наголошували на тому, що доказів прийняття чи неприйняття спадщини після ОСОБА_5 ОСОБА_3 , відповідачем по справі, суду надані не були. Крім того, вказували, що в матеріалах судової справи знахдиться копія паспорту ОСОБА_1 , в якому вказано місце реєстрації: АДРЕСА_2 , що свідчить про наявність у нього реєстрації мешкання у відмінному від спірного приміщення місця, а тому, позивач не надав суду належних та допустимих доказів вступу в управління чи володіння спадковим майном.
Також вказували, що пунктом а ч.2 Договору від 23.09.1957 року зазначено, що забудовник зобов`язується побудувати житловий одно поверхневий кам`яний дім житловою площею 28,57 кв.м, проте у звіті з визначення ринкової вартості житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , котрий позивач долучив до позовної заяви, вказано, що загальна площа даного будинку складає 42,9 кв.м..Разом з тим, будь-які правовстановлюючи документи на житловий будинок по 2-му АДРЕСА_1 площею 42,9 кв.м в матеріалах справи відсутні. Тому вважали, що спірний будинок є самочинно побудованим.
26.11.2019 року через канцелярію суду від Харківської міської ради, в якості відповідача, надійшов письмовий відзив на позов, в якому представник Харківської міської ради просив суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 . В обґрунтування незгоди із позовом у відзиві зазначено, що на їх думку позивач був обізнаний відносно того, що власником житлового будинку, який є предметом спору та на який він просить визнати право власності за набувальною власністю, був ОСОБА_4 , а тому не можна ввжати володіння позивачем будинком, який залишився після смерті ОСОБА_4 , добросовісним. Позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, небхідних для набуття права власності за набувальною давністю. Відкритість і безперервність користування спірним майном, як стверджував представник третьої особи, не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. Наголошували на тому, що доказів прийняття чи неприйняття спадщини після ОСОБА_5 ОСОБА_3 , відповідачем по справі, суду надані не були. Крім того, вказували, що в матеріалах судової справи знаходиться копія паспорту ОСОБА_1 , в якому вказано місце реєстрації: АДРЕСА_2 , що свідчить про наявність у нього реєстрації мешкання у відмінному від спірного приміщення місця, а тому, позивач не надав суду належних та допустимих доказів вступу в управління чи володіння спадковим майном. Також вказували, що пунктом «а» ч.2 Договору від 23.09.1957 року зазначено, що забудовник зобов`язується побудувати житловий одно поверхневий кам`яний дім житловою площею 28,57 кв.м, проте у звіті з визначення ринкової вартості житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , котрий позивач долучив до позовної заяви, вказано, що загальна площа даного будинку складає 42,9 кв.м..Разом з тим, будь-які правовстановлюючи документи на житловий будинок по 2-му АДРЕСА_1 площею 42,9 кв.м в матеріалах справи відсутні. Тому вважали, що спірний будинок є самочинно побудованим.
Пояснення учасників справи в судовому засіданні.
У судовому засіданні позивач, його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Позивач суду пояснив, що з самого народження мешкав у спірному будинку разом із дідусем ОСОБА_4 , бабусем та батьками. Після розлучення батьків він переїхав з мамою на іншу квартиру, проте багато часу проводив із батьком та дідусем у будинку за адресою АДРЕСА_3 . В подальшому його дідуся забрали незнайомі особи та вивезли до Белгородської області, де останній помер. Ці особи забрали деякі документи на будинок, проте хто вони, йому не відомо. Пояснив, що якась ОСОБА_6 заявляла, що претендує на спірний будинок, про що він дізнався від свого адвоката, проте йому не відомо на яких підставах, вона висувала ці вимоги. Також суду пояснив, що він доглядав за батьком до його смерті, знаходячись разом із ним у спірному будинку. Після смерті батька він зайнявся ремонтом будинку, сплачував за комунальні послуги. Зазначив, що йому достеменно було відомо, хто є власником будинку, а саме його дідусь. Вказав, що із заявою до нотаріуса про отримання свідоцтва про право власності в порядку спадкування за законом не звертався, оскільки він потрапив у аварію та багато часу проходив реабілітацію. В подальшому вирішив витратчати кошти на ремонт будинку, а не на оформлення на нього права власності. Представник позивача суду зазначила, що інформації щодо відкриття спадкової справи після смерті ОСОБА_1 у неї немає, із вказаним клопотанням безпосередньо до нотаріуса вони не звертались, до суду таких клопотань не заявляли.
Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги, викладені у позові, визнала, просив суд їх задовольнити, посилався на те, що вона не претендує на спірне майно, підтвердила суду, що із заявою до нотаріуса про отримання спадщини не зверталась.
Відповідач представник Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення слухання справи до суду не надходило.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду засвідчила, що вона є матір`ю позивача, підтвердила, що її син мешкав у спірному будинку зі свого народження, в подальшому після розлучення він переїхав із нею на орендовану квартиру, проте багато часу проводив із батьком та дідусем у будинку за адресою АДРЕСА_3 . Після смерті свого батька він мешкав у спірному будинку, робив у ньому ремонт, сплачував за комунальні послуги. Суду пояснила, що позивач не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом через нестачу грошей.
Допитаний свідок ОСОБА_8 суду засвідчила, що вона є сусідкою позивача і знайома із родиною ОСОБА_9 з 1981 року. Підтвердила, що позивач майже усе своє життя мешкає у у цьому будинку, проте із переривами у часі, оскільки після розлучення його батьків, він переїхав до матері. Точної дати з якої ОСОБА_1 мешкає у спірному будинку вона назвти не може, проте засвідчила, що мешкає він вже достатньо тривалий час.
Інші процесуальні дії у справі.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 19 липня 2019 року провадження у справі було відкрито, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2019 року за клопотанням представника позивача з КП «Харківського бюро технічної інвентаризації» була витребувана належним чином засвідчена копія інвентаризаційної справи на спірний будинок, з П`ятої Харківської державної нотаріальної контори Витяг зі спадкового реєстру та реєстру заповітів про наявність (відсутність) посвідчених заповітів, складених ОСОБА_4 та заведеної спалкової справи після смерті ОСОБА_4 .
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2019 року за клопотанням представника позивача процесуальний статус Харківської міської ради було змінено на співвідповідача.
Встановлені судом обставини.
Матеріалами справи встановлено, що спірне приміщення було побудоване у 1957 році.
Так, договором від 23.09.1957 року виконком Кагановицької Ради депутатів трудящих надав у безстрокове користування земельну ділянку АДРЕСА_1 Другому будівельному в`їзді АДРЕСА_1 загальною площею 378 кв.м. Згідно п.2 названого договору, забудовник - ОСОБА_4 , зобов`язався збудувати житловий однопопверхневий будинок житловою площею 28,57 кв.м., з трьома кімнатами та однією кухнею на відстані 1,5 метри від червоної лінії, а також звести льох та вбиральню (Т. 1 а.с.16-19).
Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 02.04.2019 року ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (Т. 1 а.с.20).
Відповідно до копії свідоцтва про народження НОМЕР_2 від 04.07.1963 року ОСОБА_5 є сином ОСОБА_4 та ОСОБА_10 (Т. 1 а.с.22).
Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 26.05.1998 року ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (Т.1 а.с.31).
Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 , позивач по справі, є сином ОСОБА_5 та ОСОБА_11 (а.с.22).
Згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 від 09.03.2019 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_12 було розірвано 11.02.1986 року (Т.1 а.с.32).
Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 від 07 квітня 2005 року ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (Т.1 а.с.21).
Відповідно до довідки №1058419 від 17.04.2019 року станом на 31.12.2012 року згідно матеріалів інвентаризаційної справи Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований у АДРЕСА_3 належить ОСОБА_4 на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки, посвідченої 8-ю ХДНК 02.11.1957, р. №2-4472 (Т.1 а.с.33).
Відповідно до довідки №277 від 24.09.2010 року вбачається, що у житловому будинку АДРЕСА_4 , станом на 24.09.2010 року мешкали ОСОБА_1 та його мати ОСОБА_7 (а.с.34).
За наявної в матеріалах справи копії Інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_1 , 2-й судом встановлено, що 29.11.1957 року рішенням №23 виконавчий комітет Київської районної Ради депутатів тредящихся затвердив акт закінчення будівництва будинку ОСОБА_4 по АДРЕСА_5 (Т.1 а.с.58, 71, 72).
Судом встановлено, що про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 ніхто не звертався, спадкова справа не заводилась, заповіт не складався (Т.2 а.с.1-3).
Норми права, що підлягають застосуванню.
Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Суд, враховуючи зазначене про умови набуття права власності за набувальною давністю, не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник.
Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві / ч.1 ст. 20 ЦК України, ст. 3 і 4 ЦПК України /.
Ухвалюючи рішення, суд згідно з ч.1 ст. 214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, що на них посилалися особи, які беруть участь у справі.
Позиція суду та висновки суду за результатами розгляду справи.
На думку суду, при вирішенні спору про визнання права власності на майно за набувальною давністю, перш за все слід встановити таку ознаку, як добросовісність володіння. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Аналізуючи норми чинного законодавства щодо добросовісності набуття права на певну річ за набувальною давністю є необхідним встановити добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. У відповідності до чинного цивільного законодавства, набувач визнається добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння. Отже позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Отже застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.
Позивач та представники позивача зазначали суду, що ОСОБА_1 добросовісно володіє спірним майном, що виразилося в тому, що він довгий час мешкав із власником будинку, який особисто надав йому право там мешкати, як онуку; після смерті дідуся позивач мешкав у спірному будинку як син особи ( ОСОБА_5 ), який там був зареєстрований, тобто також правомірно отримав право перебувати у спірному будинку, і вже після смерті свого батька залишився у будинку, достеменно розуміючи, хто є його власником. Тобто позивач не без відома заволодів житловим будинком за адресою: АДРЕСА_3 , а тому правомірно користується таким майном.
Проте, підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-яке право, що опосередковує отримання майна особою у володіння (володіння та користування), адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Позов про право власності за давністю володіння не може пред`явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником.
Позивач у своєму позові зазначав, що зі свого народження він знав, що спірний будинок був побудований його дідусем, в подальшому в ньому мешкав його батько з родиною, після свого народження і він.
Тобто, судом було встановлено, що на момент заволодіння майном позивачу було відомо про власника майна ОСОБА_4 , який є дідусем позивача, а також те, що підставою набуття позивачем права власності на вказане майно може стати реалізація права на спадкування.
Як вбачається з пояснень представника позивача та позивача, ОСОБА_1 не звертався до нотаріальної контори та не отримав свідоцтва про право на спадщину за померлим дідусем, а в подальшому батьком. Разом з тим, позивач усвідомлюючи відсутність у нього права власності на спірне майно та спірність цього питання, зазначає про те, що він тривалий час, а саме з 2004 року по теперішній час мешкає у вказаному житловому будинку саме як спадкоємець власника будинку.
На питання суду, позивач відповів, що не займався оформленням спадкових прав через те, що потрапив у аварію та довго видужував. Також зазначив, що частина правовстановлюючих документів на будинок знаходилась у Белгородській області, де помер його дідусь. Свідок ОСОБА_7 , мати позивача, суду засвідчила, що її син не займався оформленням спадщини після померлого дідуся та батька через нестачу грошей.
Тобто, у даному випадку відсутня така складова умова набуття права власності за набувальною давністю як добросовісне заволодіння чужим майном, що унеможливлює набуття квартири у власність позивача за давністю володіння відповідно до встановлених статтею 344 ЦК України правил.
Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України.
Суд зазначає, що безперервне користування спірним будинком, як позивач бажав довести суду за допомогою свідчень свідків та письмових доказів, а також доказів понесення ним витрат на його утримання, не спростовують вказаних висновків суду та не зумовлюють набуття права власності на житовий будинок за позивачем.
Крім того, суду не були надані докази того, що після смерті ОСОБА_5 до нотаріальної контори не надходили заяви від інших потенційних спадкоємців. Визначення в якості відповідача ОСОБА_13 є на думку суду безпідставним, оскільки як вбачається зі змісту позову та особистих пояснень ОСОБА_13 , остання не зверталась із заявою про прийняття спадщини на спірний будинок. Разом з тим, відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник (спадкоємець). Більш того, у судовому засідання позивач самостійно повідомив суду, що йому відомо про особу ОСОБА_6 , яка нібито претендує на спірний будинок. Більшої інформації позивач та його представник суду не надали, клопотань про витребування доказів для встановлення можливого кола спадкоємців після смерті ОСОБА_5 , суду не заявляли.
Щодо доводів Харківської міської ради, що спірний будинок є самочинно побудованим та що будь-яких правовстановлюючих документів на житловий будинок пл. АДРЕСА_3 площею 42,9 кв.м в матеріалах справи відсутні, то суд зазначає наступне.
29.11.1957 року рішенням №23 виконавчий комітет Київської районної Ради депутатів тредящихся затвердив акт закінчення будівництва будинку ОСОБА_4 по АДРЕСА_5 (а.с.58). Крім того, з копії інвентаризаційної справи житлового будинку вбачається, що на ОСОБА_4 було накладено штраф за самовільне будівництво (а.с.57) і одночасно уповноваженою комісією за участі техніка були здійсненні заміри будинку із встановленням його дійсного розміру (Т.2 а.с.11,13), який дорівнює саме 42,9 кв.м загальної площі будинку. Вказаний розмір внесене до поетажного плану будинку та до журналу внутрішніх замірів будинку.
Встановлення часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.
Відповідно до пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, пунктом 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 19 січня 1976 року № 1/5, підтвердженням належності будинку може служити відповідна довідка виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, в якій, крім підтвердження належності жилого будинку (частини будинку) відчужувачу на підставі запису в погосподарській книзі повинно бути також зазначено: дані про склад будинку, розмір загальної жилої площі і розмір земельної ділянки.
Вказана довідка наявна в матеріалах справи.
Разом з тим, встановлені судом обставини не змінюють висновків суду, що з матеріалів справи вбачається спір про спадкове право, а не про право власності саме за набувальною давністю.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови у позові покладаються на позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 81, 141, 259, 263, 264, 265, суд,
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Харківської міської ради, про визнання права власності в порядку набувальної давності - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський районний суд м. Харкова.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ,

Представник позивача адвокат Пикульська Катерина Володимирівна, адреса для листування: АДРЕСА_6 ,

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 ,

Відповідач Харківська міська рада, , адреса для листування 61007, м. Харків, майдан Конституції.

Повне судове рішення складено 12.12.2019 року.

Суддя-