Номер провадження 2/754/785/19
РІШЕННЯ

Іменем України

07 листопада 2019 року Деснянський районний суд міста Києва, в складі:

головуючого - судді - Галась І.А.,

при секретарі - Гергель В.

за участю: позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

відповідача - ОСОБА_4

представника відповідача - ОСОБА_5

третьої особи - ОСОБА_6

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , що діє в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , 3-тя особа - КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва", ОСОБА_6 про визначення порядку користування квартирою,

В С Т А Н О В И В:

До Деснянського районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10 про визначення порядку користування квартирою.

Вимоги позову обґрунтовано наступним.

Квартира АДРЕСА_1 , перебуває у комунальній власності. Відповідно до довідки ЖЕК-310 від 15.03.2017 року в ній мешкають ОСОБА_1 та її малолітні діти. Зазначено, що хоча Позивач не зареєстрована за даною адресою, але вона має право проживати там, адже є законним представником малолітніх дітей, які у квартирі зареєстровані. Окрім них за вказаною адресою мешкають та зареєстровані чоловік Позивача - ОСОБА_4 , його батьки: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_10 .

Обґрунтовуючі позовні вимоги, Позивач вказує, що по-перше, сімейне життя між Позивачем та Відповідачем, ОСОБА_4 не склалося і на даний час постало питання щодо їх розлучення. Це стало причиною постійних сварок між Позивачем та Відповідачами 1-3. Вказані обставини призвели того, що Відповідачі 1-3 на даний час чинять перешкоди Позивачу та її дітям у користуванні квартирою, шляхом зміни замків, відмови їм у допуску до житла та інших неправомірних дій.

Зазначає, що оскільки сторони самостійно не в змозі дійти згоди, Позивач змушена звернутися до суду з метою встановлення порядку користування квартирою.

Посилаючись на ст. 64 ЖК України, Позивач зазначає, що оскільки дітей Позивача слід вважати правомірними наймачами квартири, то і Позивач, у розумінні зазначеної статті, має право на проживання разом з ними.

Позивач, керуючись нормами ЖК України стверджує, що Позивач та її діти мають законне право на проживання в квартирі, але оскільки Відповідачі 1-3 перешкоджають їм цьому, єдиним способом захисту порушеного права є встановлення судом порядку користування квартирою між сторонами.

По-друге, зазначила. Що, Відповідач 4 - ОСОБА_10 вже більше семи років не проживає за місцем реєстрації, а тому, вважає, що в розумінні ст. 72 ЖК України, слід вважати такою, що втратила право на користування квартирою внаслідок відсутності понад встановлені строки, і за таких умов вона може бути знята з реєстрації.

Зазначає, що зняття з реєстрації Відповідача 4 необхідне задля захисту прав та законних інтересів дітей та Позивача, що полягає в значному спрощенні процесу вирішення питання щодо встановлення порядку користування квартирою, в іншому ж випадку будуть враховуватися інтереси також й Відповідача 4, що відповідно до викладеного є необґрунтованим, адже остання тривалий час не проживає в квартирі та фактично не має ніякого до неї відношення.

Як відомо Позивачу, Відповідач 4 більше семи років перебуває за кордоном на постійному місці проживання, квартиру не відвідує, житлово-комунальні платежі не сплачує, своїх особистих речей в ній не має, участі у веденні домашнього господарства не здійснює.

Зазначила, що Відповідач 4 має бути знята з місця реєстрації, а тому логічно стверджувати, що вимога визнати її такою, що втратила право на користування квартирою є обґрунтованою, адже в іншому випадку процес встановлення порядку користування квартирою значно затягнеться внаслідок значної кількості осіб, які мають право на проживання в ній.

Стверджує, що вона та малолітні діти мають законне право проживати в квартирі, але внаслідок неправомірних Відповідачів 1-3, вони позбавлені такої можливості. За таких обставин єдиним способом захисту порушених прав може бути лише судове рішення, адже тільки суд правомочний встановити порядок користування квартирою, виділивши Позивачу та її дітям окрему кімнату; також визнати Відповідача 4 такою, що втратила право на користування квартирою.

Посилаючись на викладені обставини справи, позивач, просить суд: визнати ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право на користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 ; визначити порядок користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , виділивши ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 у володіння та користувач окрему кімнату, і вселити зазначених осіб у виділену кімнату. Іншу житлову площу залишити за Відповідачами 1-3.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01 листопада 2017 року відкрито провадження в справі за позовом ОСОБА_1 , що діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10 про визначення порядку користування квартирою. Призначено судове засідання по названій справі.

15 грудня 2017 року набули чинності зміни, внесені до Цивільного процесуального кодексу України Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017, № 2147-VIII, яким ЦПК України викладено в новій редакції.

Відповідно до Перехідних положень Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання ним чинності, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

12 січня 2018 року Відповідачі - ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , подали до суду письмові заперечення, в яких зазначили, що Позивачка в одній позовній заяві зазначила дві окремі вимоги, які стосуються не одного предмету позову та різних правовідносин і відповідачів. Так, позивачка просить визнати ОСОБА_10 такою, що втратила право на користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 . Це одна вимога, яка стосується прав і інтересів ОСОБА_11 (дочка ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ) та позбавлення іі права користування квартирою. Друга вимога стосовно визначення порядку користування квартирою стосується усіх осіб, які зареєстровані в установленому порядку в цій квартирі.

Зазначають, що вказана позовна заява суперечить вимогам закону та не підлягає задоволенню з наступних підстав

Стосовно вимог позивачки визнати дочку ОСОБА_10 такою, що втратила право користування приміщенням, зазначили, що ОСОБА_10 зареєстрована в квартирі в установленому порядку з 1988 року, а просить її визнати такою, що втратила право користування квартирою Позивачка, яка не має право на житло у вказаній квартирі.

ОСОБА_1 має інше місце постійного проживання та реєстрації. Місце реєстрації: АДРЕСА_3 (це прямо підтверджується паспортом позивачки).

Зазначили, що ОСОБА_10 за сімейними обставинами дійсно тимчасово проживає за кордоном. Житлом цікавиться, сплачує відповідну частку усіх комунальних платежів, тощо. Позивачка такої участі в квартирі не приймає. В кімнаті дочки знаходяться її меблі, куплені нею особисто. За її кошти був зроблений ремонт. ОСОБА_10 має громадянство України. Правових підстав для визнання ОСОБА_10 такою, що втратила право користування житлом в квартирі немає.

Стосовно вимоги щодо визначення порядку користування квартирою, Відповідачі зазначили, що не зазначено конкретно, яке жиле приміщення повинно бути виділено позивачці. При цьому в позовній заяві Позивачка безпідставно зазначає, що її неправомірно виселили з квартири, що не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_1 у вересні 2017 року за власним бажанням пішла з квартири і відібрала дітей та не дає спілкуватися з ними ні батьку, ні діду, ні бабі. Стосовно таких протиправних дій позивачки, відповідачі були вимушені звертатись до відповідних органів. Крім тотго, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подали до Деснянського районного суду м. Києва позовну заяву про усунення перешкод у спілкуванні з внуками, відповідач у справі - ОСОБА_1 .

Зазначили, що вказані самочинні дії Позивачки по відібранню дітей вчинені з порушенням вимог ст. 162 СК України. На даний час немає ніякого рішення суду, або висновку органу опіки та піклування стосовно місця проживання дітей. Вони мають тільки одне законне місце проживання за місцем їх реєстрації.

Відповідачі у запереченнях наголосили, що вимога стосовно визначення порядку користування квартирою заявлена не стільки в інтересах дітей, які мають місце проживання і реєстрації, а з метою ОСОБА_12 продовжити конфлікт і будь-яким шляхом особисто для себе отримати частину житла, яке їй не може належати за законом. Позивачка зареєстрована в житловому будинку своєї матері, де має постійне зареєстроване місце проживання та право на користування житлом. Чинним законодавством не передбачено двох зареєстрованих місць проживання, її житлові права не порушені. І на думку Відповідачів, подача до суду позову, особою, яка має інше місце реєстрації та право користування житлом в даному випадку безпідставна. Зазначили, що посилання Позивача на ст. 9 ЖК України є безпідставним, оскільки Позивача ніхто не вселяв, ні відповідачі, ні суд. Вказали, що квартира не містить жодної ізольованої кімнати для надання в користування 4-ом особам, яке відповідало вимогам закону, а саме ст. 63 ЖК України.

В судовому засіданні, яке відбулось 17 січня 2018 року за клопотанням відповідачів - ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залучено до участі у справі третю особу - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва».

05 березня 2018 року представник позивача Кучерявенко Сергій Сергійович, подав до суду додаткові пояснення, в яких зазначили, що вважають викладену в письмових запереченнях позицію Відповідачів необґрунтованою, не відповідною фактичним обставинам справи, а позов таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі, у зв`язку з наступним.

По перше, твердження відповідачів, що Позивач не має право проживати у квартирі є необґрунтованим, адже остання, як член сім`ї та законний представник зареєстрованих у квартирі малолітніх дітей, має передбачене законом право користуватися разом з ними спірним житлом.

По-друге, законом передбачені підстави, згідно яких відповідача-4 слід визнати такою, що втратила право користуватися спірною квартирою. У свою чергу, відповідачі 1-3 ніяким чином не підтверджують поважність причин її проживання не за місцем реєстрації, а також її участь в обслуговуванні спірної квартири.

По-третє, встановлення порядку користування спірною квартирою у судовій площині необхідно з тих підстав, що відповідачі 1-3 добровільно відмовляються допускати позивача до житлового приміщення, оскільки мають щодо неї особисту неприязнь, що підтверджується непоодинокими випадками побутових конфліктів, які мали місце при спільному проживанні сторін. На даний час Відповідачі 1-3 продовжують посягати на права позивача.

По-четверте, керуючись нормами законодавства, суд може виділити позивачу та її малолітнім дітям ізольоване жиле приміщення у спірній квартирі. Відповідно до технічного паспорту на спірну квартиру, у ній наявні три ізольовані жилі кімнати розмірами 17.4 кв.м., 12.2 кв.м., 12.3 кв.м., відповідно, оскільки позивач діє в інтересах трьох малолітніх дітей, вважають за доцільне виділити їм у користування найбільшу кімнату розміром 17.4. кв.м. Самостійно сторонами не вдається дійти згоди. Поряд з цим, встановлення порядку користування, жодним чином не вплине на права відповідачів 1-3, оскільки фактично, є можливість виділити відповідачам 2-3 та відповідачу 1 по окремій кімнаті, попередньо визнавши відповідача 4 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Посилаючись на викладені додаткові пояснення, Позивач просить суд: визнати ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право на користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 ; визначити порядок користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , виділивши ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 у володіння та користування окрему кімнату розміром 17.4 кв.м.; вселити ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 до виділеної їм кімнати.

12 січня 2018 року Відповідачі - ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , подали до суду ОСОБА_13 , якій просили суд позовну заяву ОСОБА_1 залишити без задоволення в повному обсязі, з тих же підстав, що викладені у письмових запереченнях.

27 червня 2019 року Позивач - ОСОБА_1 подала заяу про уточнення позовних вимог, в якій зазначила, що у відкритому судовому засіданні відповідачами було визнано факт проживання ОСОБА_10 за кордоном строкам понад дев`ять років, що в розумінні цивільного законодавства є встановленим фактом та підставами звільнення від доказування. Викладене дає підстави стверджувати, що ОСОБА_10 в розумінні ст. 72 ЖК України є такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності.

Окремо зазначила, що вищенаведене необхідне для поліпшення житлових умов малолітніх дітей та інших зареєстрованих у квартирі осіб. Спірна квартира складається з трьох ізольованих кімнат: площею 17,4 м.кв, 12,3 м.кв, та 12,2 м.кв. Враховуючи той факт, що дітям для нормального розвитку необхідні відповідні умови а також щоб не порушувати права та інтереси інших осіб, вважає доцільним просити у користування малолітніх дітей найбільшу кімнату площею 17,4 м.кв. Таким чином у користуванні матері та малолітніх дітей залишиться найбільша кімната з балконом, а інші дві кімнати (у одній також є балкон), будуть у користуванні трьох осіб, двоє з яких є подружжям, що відповідає житловому законодавству.

Стверджує, що позивач, хоча й не зареєстрована у спірній квартирі, однак може проживати в ній, адже це її право як члена сім`ї та законного представника зареєстрованих у квартирі дітей.

Позивач вказала, що законом передбачені підстави, згідно яких відповідача 4 слід визнати такою, що втратила право користуватися спірною квартирою. У свою чергу відповідачі 1-3 ніяким чином не підтверджують поважність причин її проживання не за місцем реєстрації, а також її участь в обслуговуванні спірної квартири. Відповідач 4 втратила право користуватися спірною квартирою, оскільки не проживає в ній понад встановлені строки. Також, відповідач 4 не підпадає під положення ст. 71 ЖК України, адже вона відсутня за місцем реєстрації, у зв`язку з виїздом за кордон на постійне місце проживання, що не є підставою для збереження за нею жилого приміщення у розумінні вказаної статті.

На підставі викладеного, з рахуванням уточненням позовних вимог, Позивач просить суд:

1.Визнати ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право на користування квартирою за адресою:

АДРЕСА_4 .Визначити порядок користування квартирою за адресою: АДРЕСА_5 , виділивши ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 у володіння та користування окрему кімнату розміром 17.4 кв.м.;

3.Вселити ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 до виділеної їм кімнати;

4.Судові витрати покласти на відповідачів.

В порядку ст. 178 ЦПК України, Відповідачі - ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , подали до суду Відзив на подану заяву про уточнення позовних вимог, в якому зазначили, що заява про уточнення позовних вимог з наведеними в ній обґрунтуваннями не може бути задоволена, оскільки Позивачка проживала з дітьми в спірні квартирі, сама добровільно ї залишила і забрала дітей, це її вибір, а не Відповідачів.

Стосовно вимог позивачки визнати дочку ОСОБА_10 такою, що втратила право користування жилим приміщення, зазначають, що ОСОБА_10 зареєстрована в квартирі в установленому порядку з 1988 року, а просить її визнати такою, що втратила право користування квартирою позивачка, яка не має право на житло у вказаній квартирі в установленому порядку. ОСОБА_1 має інше місце постійного проживання та реєстрації. Місце реєстрації: АДРЕСА_3 . Тобто, за законом, позивачка має інше місце постійного проживання. ОСОБА_10 за сімейними обставинами дійсно тимчасово проживає за кордоном. Житлом цікавиться, сплачує відповідну частку усіх комунальних платежів, тощо. Позивачка такої участі в утриманні квартири не приймає. В кімнаті дочки знаходяться її меблі, куплені нею особисто, речі тощо. За її кошти був зроблений ремонт. ОСОБА_10 має громадянство України. Ніхто з членів родини, які зареєстровані в квартирі в установленому порядку, наймодавець до суду позов про визнання особи, такою що втратила право користування жилим приміщенням не подає. Правових підстав для визнання ОСОБА_10 такою, що втратила право користування житлом в квартирі при таких фактичних обставинах за першою позовною вимогою особи, яка не зареєстрована в квартирі, немає. Взагалі відсутній предмет спору, оскільки ОСОБА_1 мас інше зареєстроване місце проживання.

За другою вимогою, зазначили, що ОСОБА_1 у вересні 2017 року за власним бажанням пішла з квартири і відібрала дітей (по суті викрала) та не дає можливості спілкуватися з ними ні батьку, ні діду, ні бабі. Стосовно таких противоправних дій позивачки відповідачі були вимушені звертатись з заявами до відповідних органів. Крім того, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали до Деснянського районного суду позовну заяву про усунення перешкод в спілкуванні з внуками. Відповідач по пій справі ОСОБА_1 . Рішення по цій справі ще немає. На даний час немає ніякого рішення суду, або висновку органу опіки та піклування стосовно місця проживання дітей. Вони мають тільки одне законне постійне місце проживання за місцем їх реєстрації. Тобто їх права вже захищені і немає ніякого спору стосовно цього.Вказали, що в квартирі є три ізольовані кімнати 17,4 кв.м.,12,2 кв.м., та 12,3 кв.м. При таких фактичних обставинах справи позивачу по закону не може бути надана у користування з дітьми жодна окрема кімната відповідно до вимог ст. 63 ЖК України (саме відповідно до тієї норми матеріального права на яку посилається позивачка).

Посилаючись на викладене, Відповідачі просять суд: позовну заяву ОСОБА_1 про визначення порядку користування квартирою та заяву про уточнення позовних вимог залишити без задоволення в повному обсязі

В судовому засіданні, яке відбулось 10 жовтня 2019 року за клопотанням ОСОБА_2 залучено до участі у справі третю особу - ОСОБА_6 .

В судовому засіданні Позивач підтримала уточнені позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Відповідачі проти задоволення позову заперечували в повному обсязі, посилаючись на те, що вимоги позову є не обґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності.

Представник відповідача ОСОБА_5 заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на його безпідставність, необґрунтованість.

Представник третьої особи - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» до судового засідання не з`явився. В матеріалах справи містяться заяви про розгляд справи у відсутності представника КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», рішення просять винести відповідно до вимог закону.

Третя особа - ОСОБА_6 до судового засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову заперечувала.

Суд, вислухавши Вступне слово сторін, повно та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Згідно Довідки форми №3, у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 проживають і зареєстровані 7 (сім) осіб:

1. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (власник особового рахунку);

2. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (дружина)

3. ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (дочка);

4. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (син);

5. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (онук);

6. ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (онука);

7. ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (онука).

Будинок знаходиться на балансі ЖЕК 310.

Згідно Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, батьками малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 є: батько - ОСОБА_4 , мати - ОСОБА_1 .

Згідно Свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, батьками малолітньої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 є: батько - ОСОБА_4 , мати - ОСОБА_1 .

Згідно Свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, батьками малолітньої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 є: батько - ОСОБА_4 , мати - ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується відміткою в паспорті ОСОБА_1 серії НОМЕР_4 , виданого Зіньковським РВ ГУМВ України в Полтавській області.

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 26.06.2018 року, шлюб між ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_8 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований Печерським районним відділом державної реєстрації актів громадського стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві 02.08.2008 року, актовий запис №619 - розірвано.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод щодо участі у спілкуванні з онуками та встановлення способу участі у їх вихованні та у спілкуванні з ними, - задоволено частково. Усунуто перешкоди ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у спілкуванні з онуками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у вільному спілкуванні з онуками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 засобами телефонного та електронного зв`язку. Встановлено наступний спосіб участі діда та баби у спілкуванні з онуками: кожну першу та третю суботу місяця протягом трьох годин в присутності матері. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_6 з 04.10.2019 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується відміткою в паспорті ОСОБА_6 серії НОМЕР_5 , виданий Ратнівським РВ УМВС України в Волинській області.

Сторони у справі не заперечували, що ОСОБА_10 перебуває за кордоном.

Згідно відповіді Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, на виконання вимог ухвали суду, повідомлено, що інформація про оформлення документів для виїзду на постійне проживання за кордон громадянкою ОСОБА_10 - відсутня.

В матеріалах справи міститься ряд доказів того, що сторони звертались до правоохоронних органів, Служби у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, оскільки між ними існує конфлікт у особистих відносинах, тощо.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», питання про зняття з реєстрації особи за місцем проживання взаємопов`язане і залежать від вирішення питання про житлові права особи, які регулюються нормами житлового і цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Статтею 47 Конституції України та ст. 9 ЖК УРСР гарантовано право громадянина на житло. Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом. Житлові права охороняються законом, за виключенням випадків, коли вони здійснюються усупереч з призначенням цих прав або з порушенням прав інших громадян чи прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із ч. 1, 4 ст. 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Аналогічну норму містить ст. 405 ЦК України.

Частиною 2 статті 64 ЖК УРСР передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 не є членом сім`ї власника спірної квартири , відповідно до ч. 2 статті 64 ЖК УРСР , а відповідно і не має права на вселення до спірної квартири. Крім того, ОСОБА_1 має місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 .

Посилання позивача на те, що в спірній квартирі зареєстровані її малолітні діти, а тому вона має право на вселення, судом не приймаються до уваги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.4,6 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Фізична особа може мати кілька місць проживання.

З точки зору ст.242 ЦК України батьки є законними представниками інтересів своїх дітей, і однією з функцій такого представництва є управління їх майном. Майном малолітньої дитини в силу закону батьки управляють без спеціальних на те повноважень.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 11 Закон України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного,інтелектуального, культурного та соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для нього.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Тобто, обов`язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сім`ю, тобто батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ч. 1 от. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Положеннями ч.4 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789X11(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до вимог ст.ст. 150,155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватися батьківські права.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від її волі, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Так, в матеріалах справи містяться відомості про місце реєстрації малолітніх дітей - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , а саме, за місцем реєстрації батька - ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_2 . Таким чином, право малолітніх на користування спірною квартирою є похідним від права їх батька. У зв`язку з тим, що батько зареєстрований та проживає у спірній квартирі, тому їх права не порушені.

Спір про визначення місця проживання дітей відсутній.

Позовні вимоги про виселення ОСОБА_10 також не підлягають до задоволення, оскільки судом встановлено що ОСОБА_1 не членом сім`ї наймача, не має право користуватись даним житлом, а тому не має права вимагати визнати ОСОБА_10 , яка зареєстрована в даному житловому приміщенні, такою, що втратила права користування житловим приміщенням.

Окрім того, Відповідачі 1-3, які зареєстровані та проживають у спірному житловому приміщені не заперечують та не заявляють вимогу про визнання ОСОБА_10 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, вважають що вона відсутня з поважних причин, а окрім того вона сплачує комунальні послуги.

Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

З урахуванням викладеного у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 263-265 ЦПК України, ст. 29 ЦК України, Сімейним Кодексом України, ст.ст. 9, 64, 71, 72 ЖК УРСР, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 , що діє в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , 3-тя особа - КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва", ОСОБА_6 про визначення порядку користування квартирою залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 14 листопада 2019 року.

Суддя