Провадження № 2/761/1753/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2019 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного музею історії України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство культури України, Первинна профспілкова організація Національного музею історії України, генеральний директор Національного музею історії України Сосновська Тетяна Вікторівна, про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

16.07.2018 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом Національного музею історії України, згідно з яким просить суд: визнати незаконним її звільнення відповідно до наказу Національного музею історії України від 14.06.2018 року №82/1-к та поновити її на посаді провідного дизайнера (художник-конструктор) відділу тимчасових експозицій Національного музею історії України з 14.06.2018 року.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що згідно Наказу Генерального директора Національного музею історії України №82/1-к від 14.06.2018 року ОСОБА_1 було звільнено з посади провідного дизайнера (художника-конструктора) науково-дослідного експозиційного відділу тимчасових експозицій Національного музею історії України за п. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України).

При цьому, як зазначено в Наказі №82/1-к, підставами для звільнення позивачки з займаної посади слугували: правила внутрішнього трудового розпорядку музею; акт про відсутність ОСОБА_1 на роботі від 14.06.2018 року; Наказ №3 від 04.01.2018 року «Про накладення дисциплінарного стягнення»; Наказ №128 від 13.04.2018 року «Про накладення дисциплінарного стягнення»; посадова інструкція провідного дизайнера (художника-конструктора) науково-дослідного експозиційного відділу тимчасових експозицій; службова записка за вх. №3221 від 14.06.2018 року.

Разом з тим, позивачка вказує, що, незважаючи на факт вступу її до Первинної профспілкової організації НМІУ ще 07.07.2017 року, відсутність в переліку підстав звільнення згоди виборного органу профспілки, як то передбачено вимогами ст. 43 КЗпП України, свідчить про протиправність такого звільнення та є самостійною підставою для поновлення на роботі.

Крім того, акт про відсутність на роботі від 14.06.2018 року є фіктивним та недостовірним документом, адже, як зауважує позивачка, 14.06.2018 року вона без запізнення прибула на роботу та сумлінно виконувала свої службові обов'язки.

За вказаних обставин, а також посилаючись на порушення гарантованого Конституцією України права на працю, позивачка звернулася до суду з цим позовом, який просить задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою від 18.07.2018 року було відкрито провадження в цивільній справі за вказаним позовом, залучено Генерального директора Національного музею історії України Сосновську Т.В. до участі в справі, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, а також відмовлено в задоволенні клопотання позивачки про витребування доказів.

14.09.2018 року до суду надійшли пояснення Міністерства культури України щодо позову, в яких третя особа зазначила, що результат розгляду даної судової справи не вплине на її права та обов'язки.

28.09.2018 року до суду надійшла заява представника позивачки про виклик та допит у судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4

01.10.2018 року до суду надійшло клопотання представника позивачки про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, а також про витребування доказів в порядку, передбаченому положеннями ст. 84 ЦПК України.

В судовому засіданні, яке відбулося 02.10.2018 року, судом було задоволено вищенаведені клопотання представника позивачки про виклик свідків та витребування доказів.

Також, під час судового засідання, яке відбулося 02.10.2018 року, судом було задоволено клопотання представника відповідача про долучення до матеріалів справи письмових пояснень та заяву про виклик в судове засідання в якості свідка ОСОБА_5

Ухвалою від 02.10.2018 року судом було відмовлено представнику відповідача в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.

02.11.2018 року до суду надійшов висновок Первинної профспілкової організації Національного музею історії України про звільнення з роботи працівника, згідно з яким третя особа вважає звільнення позивачки безпідставним.

В судовому засіданні, яке відбулося 15.01.2019 року, судом в якості свідків було допитано з обставин справи ОСОБА_3 та ОСОБА_6

24.01.2019 року до суду надійшли пояснення представника позивачки та додаткові пояснення представника відповідача, які в судовому засіданні, що відбулося 25.01.2019 року, судом було повернуто без розгляду.

Позивачка ОСОБА_1 та представник позивачки ОСОБА_7 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити.

Представник відповідача Мінко А.В. та третя особа Сосновська Т.В. в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечували, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

Також, в судовому засіданні в якості свідка було допитано ОСОБА_5

Треті особи Міністерство культури України та Первинна профспілкова організація Національного музею історії України своїх представників в судове засідання не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки своїх представників у судове засіданні суд не сповістили.

Вислухавши пояснення учасників судового процесу та показання свідків, дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що відповідно до наказу Генерального директора Національного музею історії України Сосновської Т.В. від 14.06.2018 року за №82/1-к ОСОБА_1 було звільнено з займаної нею посади провідного дизайнера (художника - конструктора) науково-дослідного експозиційного відділу тимчасових експозицій Національного музею історії України на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України в зв'язку з систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором.

При цьому, згідно з зазначеним наказом підставами для звільнення позивачки саме по вказаній статті слугували: правила внутрішнього трудового розпорядку музею; акт про відсутність ОСОБА_1 на роботі від 14.06.2018 року; Наказ №3 від 04.01.2018 року «Про накладення дисциплінарного стягнення»; Наказ №128 від 13.04.2018 року «Про накладення дисциплінарного стягнення»; посадова інструкція провідного дизайнера (художника-конструктора) науково-дослідного експозиційного відділу тимчасових експозицій; службова записка за вх. №3221 від 14.06.2018 року.

Водночас, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачка, в обґрунтування незаконності свого звільнення, серед іншого, вказує, що акт про відсутність на роботі від 14.06.2018 року є фіктивним та недостовірним документом, адже 14.06.2018 року вона без запізнення прибула на роботу та сумлінно виконувала свої службові обов'язки.

Так, згідно з п.4 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Як передбачено п.3 ч.1 ст 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

При цьому, згідно роз'яснень, які містяться в п.п. 22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду справи трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

За передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст. 151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

Як вже зазначалось вище, позивачка, обгрунтовуючи незаконність свого звільнення за п.3 ст. 40 КЗпП України, посилалася на те, що акт про відсутність її на роботі від 14.06.2018 року є фіктивним та недостовірним документом.

Разом з тим, вказані твердження позивачки спростовуються наявними в матеріалах справи службовими записками інженера 1-ї категорії відділу інформаційно-технічного супроводу ОСОБА_9,, завідувача відділу інформаційно-технічного супроводу ОСОБА_10 та провідного фахівця ОСОБА_11, які, в свою чергу, повідомили про те, що 14.06.2018 року в період з 09 год. 30 хв. по 10 год. 20 хв. ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці.

Крім того, як встановлено в судовому засіданні, заходи дисциплінарного стягнення, застосовані до позивачки наказами №№3, 128 від 04.01.2018 року та 13.04.2018 року відповідно, на час винесення наказу про звільнення не втратили юридичної сили за давністю та не були зняті достроково.

Таким чином, з урахуванням всіх встановлених обставин справи, суд приходить до висновку, що відповідач мав всі законні підстави прийняти рішення про звільнення позивачки з займаної посади на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України.

Щодо тверджень позивачки про те, що, незважаючи на факт вступу її до Первинної профспілкової організації НМІУ ще 07.07.2017 року, відповідач не зазначив в переліку підстав звільнення згоди виборного органу профспілки, як то передбачено вимогами ст. 43 КЗпП України, слід зазначити наступне.

Так, дійсно, ч.1 ст. 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Разом з тим, у відповідності до положень ст. 1 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» член профспілки - особа, яка входить до складу профспілки, визнає її статут та сплачує членські внески.

Тобто, виходячи з вищенаведених положень закону, однією з обов'язкових умов, які свідчать про факт членства особи в профспілці, є здійснення нею оплати членських внесків.

Однак, як вбачається з наявних в матеріалах справи довідки головного бухгалтера Національного музею історії України від 02.10.2018 року за №767, архівними відомостями бухгалтерії за період з липня 2017 року по червень 2018 року та копією Книги реєстрації заяв співробітників НМІУ членів профспілок, відрахування профспілкових внесків до будь-якої із профспілок щодо ОСОБА_1 за період з 01.07.2017 року по 14.06.2018 року не здійснювалися, а заява ОСОБА_1 про відрахування профспілкових внесків в книзі реєстрації заяв співробітників НМІУ, членів профспілок, що ведеться у відділі бухгалтерського обліку, фінансування та звітності за період з січня 2017 року по червень 2018 року - не зафіксована.

В свою чергу, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ст.ст. 76, 77 ЦПК України.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Також, згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

З огляду на наведене, враховуючи, що обставини, на які посилається позивачка як на підставу для задоволення своїх позовних вимог в частині визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що в їх задоволенні слід відмовити.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354, п.п. 15.5 п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до Національного музею історії України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство культури України, Первинна профспілкова організація Національного музею історії України, генеральний директор Національного музею історії України Сосновська Тетяна Вікторівна, про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Повний текст рішення складено 25.01.2019 року.

Суддя: