Справа № 0541/4463/2012
Провадженя№ 2/266/2/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 липня 2019 року м. Маріуполь
Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області в складі головуючого судді Пантелєєва Д.Г., за участю секретаря Циганкової М.М., представника позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «ОТП-Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «ОТП-Банк» про визнання договору іпотеки недійсним -
Під час розгляду справи позивачем неодноразово уточнювалися позовні вимоги.
В останній редакції заявою про зміну (доповнення) підстав позову від 25.03.2019 року позивач зазначив наступне. 04.03.2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП-Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП-Банк» та відповідачем ОСОБА_3 укладено кредитний договір № CM-SME 107/078/2008, за умовами якого банком надано ОСОБА_3 кредит у розмірі 600000,00 доларів США з кінцевим строком повернення кредиту 06.03.2023 року та сплатою процентів за користування кредитом за плаваючою процентною ставкою, яка складається з фіксованого відсотку (5% річних) +FIDR. Проте свої зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_3 фактично одразу, а саме з липня 2008 року, перестала виконувати. На забезпечення вказаного кредитного договору, в той самий день між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № SR-SME 107/078/2008. До того ж, 04.03.2008 року між банком та ОСОБА_2 також було укладено договір іпотеки (майнової поруки) № РМ-SME 107/078/2008. Відповідно до умов договору в іпотеку передано базу відпочинку "Волна", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, ОСОБА_2 є не тільки поручителем за договором поруки, а є також й майновим поручителем за зобов`язаннями, що виникли на підставі кредитного договору, які випливають з договору іпотеку. Крім того зазначив, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В. від 13.05.2016 року за № 29593738 право власності на базу відпочинку "Волна" зареєстровано за ПрАТ "ОТП-Банк" на підставі договору іпотеки № РМ-SME 107/078/2008 номер 1477 від 04.03.2008 року та договору відступлення права вимоги № 771 від 01.04.2016 року. Проте Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.02.2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.04.2018 року, адміністративний позов ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В., третя особа: ПрАТ «ОТП-Банк» про скасування рішення задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В. від 13.05.2016 року № 29593738. А тому не змінюючи предмету, доповнюючи його підставами позивач вважає, що сума боргу підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 не тільки за договором поруки, а й за договором іпотеки. При цьому зазначено, що підстави позову АТ «ОТП-Банк» до ОСОБА_3 є незмінними в редакції викладеній у позовній заяві, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 09.06.2016 року. Позивач просив суд позов задовольнити у повному обсязі, стягнути солідарно на користь Акціонерного товариства «ОТП-Банк» з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № CM-SME 107/078/2008 від 04 березня 2008 року у розмірі 674248,46 доларів США та 64 308 882,82 гривень, а також стягнути солідарно з відповідачів понесені позивачем судові витрати.
20 травня 2019 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 та ПАТ «ОТП-Банк», в обґрунтування якого зазначила. 25.03.2019 року банком було змінено підставу первісного позову та зазначено, що обов`язком сторін є також сплата заборгованості за кредитом, в тому числі, у зв`язку із порушенням положень договору іпотеки від 04.03.2008 року. Так вважає, що вказаний договір іпотеки має бути визнано недійсним, оскільки на час його укладання не було додержано вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину, тобто такий правочин є нікчемним. Так предметом іпотеки є майно, яке належить відповідачу ОСОБА_2 на праві власності, яке було придбано під час перебування у шлюбі із ОСОБА_4 . При цьому ОСОБА_4 своєї згоди на укладення договору іпотеки взагалі не надавала та ніяким чином не оформлювала. Банку було достовірно відомо про перебування ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, оскільки вказана інформація міститься у паспорті останнього, проте банк не звернувся до дружини ОСОБА_2 ОСОБА_4 за оформленням дозволу на передачу спільного майна в іпотеку, чим порушив законодавство. Так, у 2014 році ОСОБА_4 померла. Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно, в тому числі і на частину бази відпочинку "Волна". Єдиною спадкоємицею за законом на майно ОСОБА_4 є ОСОБА_3 , а тому незаконно передане майно в іпотеку порушує її права, як спадкоємця. Просила суд визнати недійсним договором іпотеки № РМ-SME 107/078/2008 від 04.03.2008 року, укладений між іпотекодавцем ОСОБА_2 та іпотекодержателем ЗАТ "ОТП-Банк", правонаступником якого є ПАТ «ОТП-Банк» з моменту його оформлення.
Ухвалою суду від 29.01.2013 року в самостійне провадження роз`єднані позов ПАТ «ОТП-Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та позов ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до ПАТ «ОТП-Банк» про зобов`язання зареєструвати право власності на іпотечне майно, про розірвання кредитного договору, стягнення грошової суми. (т.2, а.с.54)
Ухвалою суду від 06.03.2013 року провадження у справі зупинялося до набрання законної сили рішення у справі № 266/451/13- ц. (т.2, а.с.61)
Ухвалою суду від 04.04.2019 року задоволено частково заяву ПАТ "ОТП-Банк" про забезпечення позову, накладено арешт на майно відповідачів за первісним позовом із забороною органам здійснювати реєстрацію речових прав на нерухоме майно. (т.4, а.с.105)
Ухвалою суду від 11.06.2019 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 від 20.05.2019 року та об`єднано з первісним позовом в одне провадження. (т.4, а.с.154)
Представники позивача ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в судовому засіданні первісний позов підтримали у повному обсязі, з підстав зазначених у позові.
Представник позивача ОСОБА_1 звернувся до суду із відзивом на зустрічний позов, в обґрунтування якого зазначив. Так у 2014 році померла ОСОБА_4 , єдиною спадкоємицею після померлої є її донька ОСОБА_3 , яка звернулась із зустрічним позовом про визнання договору іпотеки недійсним . При цьому ОСОБА_3 була обізнала про обтяження бази відпочинку "Волна" починаючи з 04.03.2008 року до суду із позовом звернулась лише у 2019 році. Тому на думку представника наявний пропуск позовної давності. Разом із тим звернув увагу суду на те, що база відпочинку "Волна", тобто іпотечне майно, передано в іпотеку за умов, які виключали можливість ОСОБА_4 надати будь-яку згоду, в тому числі нотаріально посвідчену. Так право власності на іпотечне майно набуте ОСОБА_2 відбулося 04.03.2008 року, за кошти отримані за кредитним договором, укладеним між банком та ОСОБА_3 . Тобто в той же день, майно придбане за кредитні кошти було передано в іпотеку за договором іпотеки, з метою забезпечення виконання основного зобов`язання. Так обтяження нерухомого майна іпотекою відбулося в умовах неможливості отримання належної згоди від ОСОБА_4 . При цьому за життя ОСОБА_4 , яка була достовірно обізнана про наявність такого обтяження, зазначений договір не оскаржувала, тобто не заявляла своїх заперечень чи незгоди щодо вчиненого ОСОБА_2 правочину. Таким чином зазначене свідчить про фактичну згоду та не заперечення ОСОБА_4 щодо обтяження нерухомого майна іпотекою і про відсутність порушених прав останньої, а тому оспорюваний договір іпотеки не може бути визнаний судом недійсним. Просив застосувати позовну давність щодо зустрічного позову ОСОБА_3 . Одночасно із цим зазначив, що дії ОСОБА_3 обізнаної про обтяження бази відпочинку "Волна" іпотекою ще з 2008 року, суперечить її попередній поведінці і є недобросовісними. Просив відмовити ОСОБА_3 у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним договору іпотеки.
Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із відзивом на відзив ПАТ "ОТП-Банк" в якому зазначив, що він не повідомляв своїй дружині ОСОБА_4 про укладений ним договір іпотеки, оскільки вона за життя страждала неврологічним захворюванням, а тому щоб не завдавати хвилювань їй, він ніколи про це не повідомляв. Після смерті ОСОБА_4 він не розповідав своїй доньці ОСОБА_3 про подробиці укладення договору іпотеки, зокрема про те, чи була присутня дружина при укладенні та чи надавала вона згоду на укладення цього договору. Інформація про це була випадкового порушена, коли ОСОБА_3 та її адвокати готували свій відзив на уточнення банку. Таким чином ОСОБА_4 не знала про порушення спірним договором іпотеки її прав, як співвласниці бази відпочинку "Волна". Просив вважати вказаний відзив письмовими показами свідка або допитати його у якості свідка. Також просив вважати поважними причини пропуску позовної давності ОСОБА_4 і ОСОБА_3 та не застосовувати наслідки спливу позовної давності за зустрічним позовом ОСОБА_3 .
Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 в своїй відповіді на відзив банку на зустрічну позовну заяву зазначила, що банк фактично в своєму відзиві на позов підтвердив, що ОСОБА_4 , як співвласниця предмету іпотеки не тільки нотаріально, а взагалі не давала своєї згоди на укладення договору іпотеки. Посилання про неможливість отримання банком такої згоди взагалі свідчить про свідоме порушення норм законодавства. Посилання банку на пропуск позовної давності не відповідає дійсності. ОСОБА_4 за життя була особою з інвалідністю 1 групи, тяжко хворіла, в неї були паралізовані ноги та частково руки, тому вона не могла самостійно ходити, дзвонити та брати документи для їх вивчення, повністю покладалася на інформацію, яку доводив їй ОСОБА_2 . Так інформацію про укладений договір іпотеки ОСОБА_2 не повідомляв ОСОБА_4 Та навіть при розгляді справи у Першотравневому районному суду Донецької області у 2009 році про стягнення предмету іпотеки, ОСОБА_4 як співвласниця іпотечного майна не була залучена до участі у справі, а тому була позбавлена права захищати свої права, та навіть і не могла знати про передачу належного і їй майна в іпотеку. А оскільки їй було не відомо про існування іпотечного договору, тому до самої смерті вона і не приймала заходів щодо захисту свого порушеного права. Просила суд вважати поважними причини пропуску ОСОБА_4 позовної давності. Крім того не відповідає дійсності також посилання сторони позивача за первісним позовом щодо пропуску позовної давності саме нею, як позивачем за зустрічним позовом, оскільки при укладенні кредитного договору та договору іпотеки ОСОБА_3 була відсутня. Тому їй не відомо умови договору іпотеки, а також те, що банк підписав договір без нотаріальної згоди ОСОБА_4 . Крім того її, як сторону кредитного договору взагалі не торкаються умови договорів поруки та/або іпотеки, тому що це справа сторін цих договорів, тому вона й не могла знати про умови їх укладання. Так після смерті ОСОБА_4 вона не була на території України, що унеможливливо ознайомитися з документами на майно, власницею якого вона була та спадкоємицею якого є ОСОБА_3 Тільки після того, як банк уточнив предмет позову їй стало цікаво про умови оформлення договору, оскільки це також стосується і її як спадкоємиці Ѕ частки бази відпочинку. Тому оскільки вона не знала про порушення майнових прав спадкодавця, просила суд вважати причини пропуску позовної давності поважними та врахувати положення ч. 5 ст. 267 ЦПК України, та не застосовувати наслідки спливу позовної давності за її зустрічним позовом.
Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із частинами 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Судом встановлено, що 04.03.2008 року між ЗАТ "ОТП-Банк" та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № СМ-SME 107/078/2008, за умовами якого 04.03.2008 року відповідачка ОСОБА_3 отримала в ЗАТ «ОТП Банк» кредит у сумі 600 000,00 доларів США для придбання нерухомого майна із строком повернення кредиту до 06.03.2023 року. (т.1,а.с.9-12,18)
Відповідно до Статуту Публічного акціонерного товариства "ОТП-Банк", останні є правонаступником усіх прав та обов`язків Закритого акціонерного товариства "ОТП-Банк", що також підтверджується свідоцтвом про реєстрацію юридичної особи серія А01 № 370771. (т.1, а.с.24,25-27)
Як встановлено судом та не заперечувалося сторонами, то 29.04.2010 року ПАТ "ОТП-Банк" продав кредитний портфель ТОВ "ОТП Факторінг Україна", в тому числі і право вимоги за спірним кредитним договором. 01.04.2016 року ПАТ "ОТП-Банк" зворотно викуплено право вимоги за кредитним договором ОСОБА_3 (т.1, а.с.88-94,95-99,100-101,102-110; т.2, а.с.164-175)
В подальшому ПАТ "ОТП-Банк" змінив назву на Акціонерне товариство "ОТП-Банк".
З метою належного виконання своїх зобов`язань ОСОБА_3 за вказаним кредитним договором, 4 березня 2008 року між ЗАТ "ОТП Банк", правонаступником якого є ПАТ "ОТП Банк" та ОСОБА_2 укладено договір поруки. (т.1, а.с.20)
Заочне рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 березня 2017 року у справі № 266/2511/16-ц, за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «ОТП Банк», ОСОБА_3 про визнання договору поруки припиненим, змінено Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 19.07.2017 року та визнано припиненою поруку як зобов`язання за договором поруки від 04 березня 2008 року № SR SME 107/078/2008, укладеним між ОСОБА_2 та Закритим акціонерним товариством "ОТП Банк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "ОТП Банк". Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" у відшкодування судового збору 151 гривню 58 копійок. Постановою Верховного Суду від 20.02.2019 року рішення апеляційного суду Донецької області від 19 липня 2017 року залишити без змін. (т.4, а.с.117-121)
Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
За таких обставин, суд не розглядає договір поруки укладений між банком та ОСОБА_2 в контексті підстави обґрунтування позову щодо стягнення з нього в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором, оскільки вказаний договір визнано судовим рішення, яке набрало законної сили, припиненим.
Згідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Статтями 526, 530 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства.
Стаття 617 ЦК України встановлює, що особа не звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання у випадку відсутності у боржника необхідних коштів.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.
На підставі п.1ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Зважаючи на факти порушення ОСОБА_3 умов кредитного договору в частині своєчасності сплати кредиту та відсотків, на підставі п.1.9 даного договору Банком на адресу вказаного відповідача надіслана досудова вимога № 100-04-5154 від 03.09.2008 року про погашення заборгованості за кредитом у 30-денний строк. (т.1, а.с.23)
В порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач ОСОБА_3 зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконала.
При цьому досліджуючи вказаний розрахунок суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 7 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За таких обставин, суд приходить до висновку про належне обґрунтування позивачем суми боргу за кредитним договором, до того ж суд приймає до уваги розрахунок заборгованості за спірним кредитним договором, який проведено 18.09.2018 року.
Стосовно зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 , то суд приходить до наступного висновку.
Так судом встановлено, що 04 березня 2008 року з метою забезпечення виконання за вказаним кредитним договором укладено договір іпотеки, предметом якого є база відпочинку "Волна", загальною площею житлових приміщень 2454,8 кв. м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вартість якої визначена сторонами в умовах вказаного договору в розмірі 1000611,49 доларів США. (т.1, а.с.57-60)
Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Задорожною І.Г. за реєстраційним № 1477, за яким в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, ОСОБА_2 , тобто іпотекодавцем передано в іпотеку банку, як іпотекодержателю базу відпочинку "Волна", вартістю визначеною п. 4.4 наведеного договору іпотеки, що за згодою між іпотекодавцем та банком, як іпотекодержателем в 1 000 611,49 доларів США.
Відповідно до п. 6.4.2 іпотечного договору при виникненні іпотечного випадку іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику іпотечне повідомлення із вказівкою про загальну суму боргових зобов`язань та граничний строк погашення боргових зобов`язань. У випадку непогашення боржником боргових зобов`язань у строк, передбачений в іпотечному повідомленні, право власності на предмет іпотеки переходить від іпотекодавця до іпотекодержателя в день, наступний за останнім днем строку погашення боргових зобов`язань, вказаному в іпотечному повідомленні. При цьому іпотекодержатель зобов`язаний реалізувати предмет іпотеки протягом 1 року, а суму, отриману від реалізації, направити на погашення боргових зобов`язань та інших фактичних вимог. Залишок коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки, після погашення боргових зобов`язань, інших фактичних вимог та відшкодування всіх витрат іпотекодержателя, повертається іпотекодавцю відповідно до чинного законодавства України. Застереження: Сторони встановлюють, що положення пункту 6.4. з підпунктами цього Договору, разом з іншими положеннями цього Договору, являють собою повний укладений договір між сторонами про задоволення вимог Іпотекодержателя в якому сторони визначили можливі способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 59057696 від 13.05.2016 року право приватної власності на базу відпочинку "Волна", розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , належить Публічному акціонерному товариству "ОТП Банк", на підставі договору іпотеки № РМ-SМЕ 107/078/2008 від 04.03.2008 року, дата державної реєстрації 13.05.2016 року.(т.2,а.с.194-195)
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.02.2018 року у справі № 826/4223/17 позов ОСОБА_2 до Приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В., третя особа: ПАТ "ОТП Банк" про скасування рішення задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В. від 13.05.2016 №29593738 (номер запису про право власності 14498868). Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.04.2018 року апеляційні скарги Приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Незнайка Євгена Вікторовича та Закритого акціонерне товариства "ОТП Банк" залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 лютого 2018 року - без змін.

Ухвалою Касаційного адміністративного суду Верховного суду від 03.04.2019 року,

провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 лютого 2018 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2018 року у справі № 826/4223/17 закрито.

Рішення набрало законної сили 12.04.2018 року.

Так судами в рішенні встановлено, що 19.12.2008 року банк відправив ОСОБА_2 іпотечне повідомлення № 100-04-8337, яким Банк зажадав в 30-ти денний термін - до 18.01.2009 року погасити повну заборгованість перед ним у розмірі: всього - 657 889,47 доларів США. У зв`язку з чим, у ПАТ "ОТП Банк" виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення невиконаних зобов`язань за кредитним договором та він набув права власності на предмет іпотеки.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна База відпочинку "Волна" вбачається, що актуальна інформація про державну реєстрацію іпотеки містить відомості про договір про відступлення права вимоги №3992 від 30.04.2010, іпотекодержатель ПАТ "ОТП Банк", іпотекодавець ОСОБА_2 ; актуальна інформація про державну реєстрацію обтяжень договір іпотеки PM-SME 107/078/2008 номер 1477 від 04.03.2008. Інші відомості щодо заборон відчуження зазначеного об`єкту нерухомого майна відсутні.

Рішенням приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В. від 13.05.2016 №29593738 право власності на базу відпочинку "Волна" зареєстровано за ПАТ «ОТП Банк» на підставі договору іпотеки PM-SME 107/078/2008 номер 1477 від 04.03.2008 та договору про відступлення права вимоги №771 від 01.04.2016.

Також, судом встановлено, що заочним рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 25 травня 2009 року позовні вимоги ЗАТ "ОТП Банк" до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором перед ЗАТ "ОТП Банк" в особі філії ЗАТ "ОТП Банк" в м. Донецьк по кредитному договору від 04.03.2008 року, а саме на день подання позову: заборгованість за наданим кредитом - 595474,51 дол.США; борг за відсотками - 44868,66 дол.США; борг за нарахованою пенею - 246723,48 грн. - звернуто стягнення на предмет іпотеки - базу відпочинку "Волна". Застосовано спосіб реалізації бази відпочинку "Волна", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 а - шляхом продажу ЗАТ "ОТП Банк" з застосуванням процедури продажу передбаченої ст. 38 ЗУ "Про іпотеку", а саме з правом укладення від імені власника ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою будь-якою особою-покупцем та з наданням ЗАТ "ОТП Банк" всіх повноважень продавця (в тому числі, але не виключно: отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухоме майно, здійснення будь-яких платежів за продавця, в т.ч. за погашенням за кредитними зобов`язаннями, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з реєстру прав на нерухоме майно в органів БТІ, органів ЖЕУ, нотаріату тощо), необхідних для здійснення такого продажу за загальними правилами, за ціною яку буде визначено проведенням справедливою експертної оцінки майна за загальним правилами для погашення суми заборгованості за кредитним договором № CM-SME 107/078/2008 від 04.03.2008.

Так в розумінні ч. 4 ст. 82 ЦПК України встановлені обставини в рішенні суду, що набрало законної сили не доказуються при розгляді вказаної справи.

Крім того, відповідно до рішення Приморського районного суду м. Маріуполя № 266/451/13-ц від 05.11.2013 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 25.02.2014 року, у позові ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" про зобов`язання відповідача зареєструвати право власності на нерухоме майно, розірвання кредитного договору, стягнення грошової суми відмовлено. Рішення набрало законної сили.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 131838351, станом на 23.07.2018 року власником бази відпочинку "Волна", розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 . (т.3, а.с. 193-194)

Так стороною відповідача за зустрічним позовом було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Розглядаючи вказане клопотання суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

За ст. 257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Європейський суд з прав людини зазначив, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту зі спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22.10.1996; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29.01.2013).

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів.

Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

В обґрунтування доводів поважності причин пропуску строку позовної давності ОСОБА_3 посилалась на те, що її матір ОСОБА_4 за життя була особою з інвалідністю, потребувала стороннього догляду, не мала змоги приймати участі у судових справах, або отримувати чи достовірно знати про договір іпотеки, а вона як спадкоємець після смерті матері з 2014 року не перебувала на території України, з документами, які б підтверджували права власності ОСОБА_4 не ознайомлювалась.

Крім того зазначила, що про самі умови іпотечного договору їй стало відомо після зміни підстави позову банком за первісним позовом.

Вирішуючи питання щодо поважності причин позивачем пропуску строку позовної давності за зустрічним позовом та враховуючи наявні фактичні дані про обставини, на які посилається позивач, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання поважними причин пропуску позивачем строків позовної давності, що є підставою для захисту судом її порушеного права згідно частини п`ятої статті 267 Цивільного кодексу України.

Так, за змістом частини п`ятої статті 267 Цивільного кодексу України, якщо при розгляді спору судом буде встановлено, що право позивача, про захист якого він просить, порушено і строк позовної давності пропущено ним з поважних причин, позивач вправі отримати судовий захист, у разі визнання судом поважними причин пропуску строку позовної давності.

Правила щодо застосування позовної давності, передбачені чинним законодавством, визначають її тривалість, обчислення, початок її перебігу, наслідки її спливу, але поряд з цим й можливість позивача, право якого порушене, клопотати про визнання поважними причин її пропуску.

Конституційним Судом України у мотивувальній частині рішення від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 вказано, що строки звернення до суду як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників правовідносин.

Визнаючи причини пропуску позивачем строку на подачу зустрічного позову у даній справі та приймаючи саме таке рішення, суд враховує наведені позивачем доводи, які є обґрунтованими та підтверджені документально.

При цьому здійснюючи захист порушеного права позивача за зустрічним позовом стосовно визнання договору іпотеки недійсним, суд виходить з наступного.

Так, 04.03.2008 року між ОСОБА_2 та ЗАТ "ОТП-Банк", правонаступником якого є ПАТ "ОТП-Банк" був укладений договір іпотеки.

Окрім того встановлено та не заперечувалося сторонами у справі, що при укладенні вказаного договору іпотеки, ОСОБА_2 , на час укладення перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 , про що власне було відомо достовірно банку, при цьому банк не отримав згоди дружини іпотекодавця на розпорядження майном. (т.1,а.с.15-17)

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України "Про іпотеку", іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право, в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання, одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Судом встановлено, що нерухоме майно у вигляді бази відпочинку "Волна" набуто ОСОБА_2 за час шлюбу з ОСОБА_4 , а тому відсутність судового рішення про визнання вказаного майна особистою приватною власністю ОСОБА_2 , що таке майно належить виключно останньому, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Стаття 578 ЦК України та частина друга статті 6 Закону № 898-IV передбачають, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , виданого Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . (т.4, а.с.147)

З повідомлення приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу від 28.04.2015 року за № 181-01/16 слід, що єдиною спадкоємицею за законом майна ОСОБА_4 є ОСОБА_7 , що підтверджується заведеною спадковою справою № 14/2015. (т.4, а.с.149)

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом і недодержання вимог цієї норми відповідно до частини першої статті 215 ЦК України є підставою недійсності правочину.

Тобто якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України.

До таких висновків прийшла Велика Палата Верховного Суду у Постанові № 372/504/17 від 21 листопада 2018 року, які враховуються судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що відсутність нотаріально посвідченої згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном, тобто укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном, тобто є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Таким чином суд приходить до висновку про задоволення зустрічного позову ОСОБА_7 та визнання договору іпотеки недійсним.

Оскільки інші доводи сторін, не спростовують висновків суду, враховуючи факт визнання договору іпотеки, який укладений 04.03.2008 року між банком та ОСОБА_2 недійсним, суд вважає за необхідне відмовити у первісному позові в частині стягнення суми заборгованості з ОСОБА_2 як солідарного відповідача за кредитним зобов`язаннями ОСОБА_7 , а як наслідок первісний позов підлягає частковому задоволенню та стягненню суми боргу з ОСОБА_7

Прийшовши до висновку задоволення позовних вимог, суд відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягує на користь банку за первісним позовом з ОСОБА_7 судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у загальному розмірі 2780,00 гривень (1700,00 гривень+120,00+960,50).

Крім того, приймаючи зустрічну позову заяву, судом не було вирішено питання щодо сплати судового збору позивачем ОСОБА_7 , а тому суд в розумінні ст. 136 ЦПК України стягує вказаний судовий збір у розмірі на користь держави. 768,40 гривень.

Керуючись ст.ст. 3, 12, 76, 81, 82, 136, 141, 259, 264-265 ЦПК України, ст.ст. 203, 205, 215, 253, 256-258, 261, 267, 355, 526, 530, 578, 614, 617, 625, 629, 1046, 1048, 1049,1050,1218,1296 ЦК України, ст.ст. 60, 68, 70 СК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов Акціонерного товариства «ОТП-Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , на користь Акціонерного товариства «ОТП-Банк», ідентифікаційний код юридичної особи 21685166, адреса: 01033, м. Київ, вул. Жилянська, 43, заборгованість за кредитним договором № CM-SME 107/078/2008 від 04 березня 2008 року, станом на 01.04.2016 року у розмірі 674 248,46 доларів США та 64 308 882,82 гривень.

Поновити ОСОБА_8 строк позовної давності.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «ОТП-Банк» про визнання договору іпотеки недійсним задовольнити.

Визнати договір іпотеки № РМ-SME 107/078/2008 від 04.03.2008 року, укладений між ОСОБА_2 та Закритим акціонерним товариством «ОТП-Банк», предметом якого є база відпочинку «Волна», загальною площею житлових приміщень 2 454,8 кв. м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вартість якої визначена сторонами в умовах вказаного договору в розмірі 100 0611,49 доларів США недійсним з моменту його укладення.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , на користь Акціонерного товариства «ОТП-Банк», ідентифікаційний код юридичної особи 21685166, адреса: 01033, м. Київ, вул. Жилянська, 43, судові витрати у розмірі 2 780,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Донецького апеляційного суду через Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Повний текст рішення виготовлений 02.08.2019 року.

Суддя: Пантелєєв Д. Г.