ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/5/19 Доповідач - Ткач З.Є.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Ткач З.Є.

суддів: Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

за участю секретаря Романюк Х.Ю.

з участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/11945/16-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2017 року, ухваленого суддею Дзюбич В.Л., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 18 вересня 1981 року між ним та відповідачкою ОСОБА_3 було укладено шлюб, про що складено відповідний актовий запис №1053.

Подружнє життя у них із відповідачкою не склалося внаслідок того, що кожен має різні погляди на сім'ю. Вони припинили шлюбні стосунки та перестали вести спільне господарство. Вважає, що подальше сімейне життя і збереження шлюбу суперечить його інтересам та просить його розірвати.

Під час шлюбу ними було набуто житловий будинок за адресою АДРЕСА_1, який у відповідності до ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя.

Просить в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним та відповідачкою право приватної власності на 1/2 частину житлового будинку площею 182,5 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, з усіма його складовими частинами та земельною ділянкою кадастровий номер НОМЕР_3.

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2017 року вирішено:

"Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково."

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, зареєстрований 18 вересня 1981 року Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис №1053.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) в користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер: НОМЕР_2) 551,20 гривень сплаченого судового збору."

Не погодившись із даним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду в частині поділу майна подружжя скасувати та постановити нове, яким визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ним та відповідачкою право приватної власності на 1/2 частину житлового будинку площею 182.5 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, з усіма його складовими частинами та земельною ділянкою кадастровий номер НОМЕР_3.

Наголошує на тому, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя в розумінні ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України, так як набуте під час шлюбу.

Вказує, що будівельні роботи виконувались за його кошти і право власності на цілий будинок у сторін виникло з моменту державної реєстрації нерухомого майна, тобто з 11 липня 2013 року.

Зазначає, що чинним законодавством презюмується виникнення спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказує, що оспорюваний будинок не був набутий в період шлюбу шляхом будівництва, а створений на підставі перебудови будинку, що належав їй на праві особистої власності, на підставі чого була видана Декларація про готовність об'єкта. Зазначала, що земельна ділянка надавалась її батькові на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, посилаючись на мотиви викладені в ній.

Представник ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги не визнав та просив відмовити в її задоволенні.

Як вбачається з вимог апеляційної скарги, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції лише в частині поділу майна подружжя, тому в порядку ч.1 ст. 367 ЦПК України не переглядається судом апеляційної інстанції щодо позовних вимог про розірвання шлюбу.

У зв'язку із тим, що розгляд позову здійснювався за нормами ЦПК України, які діяли до набрання чинності Законом України №2147-VII від 3 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", колегія суддів переглядає рішення суду на відповідність нормам процесуального права, які діяли на момент ухвалення оскаржуваного рішення.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

За вимогами ст.ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині поділу спільного майна подружжя - житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту про те, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, а в наданій декларації про готовність об'єкта до експлуатації зареєстрована Інспекцією ДАБК у Тернопільській області 09 січня 2013 року за №ТП99 та технічній характеристиці житлового будинку не містятиться інформація про перелік та обсяг виконаних будівельних робіт, їх вартість, відомостей про те за рахунок чиїх коштів та коли саме проводилась перебудова будинку чи були використані при цьому спільні кошти подружжя та у якому розмірі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Так судом установлені наступні обставини.

8 вересня 1981 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3), що стверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_4, виданим повторно 05 жовтня 2017 року Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №1053.

Згідно свідоцтва про право на спадщину від 06 квітня 1990 року, посвідченого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Береш Л.І. за реєстром № 4-1317, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в рівних частках успадкували житловий будинок, з жилою площею 33,4 кв. метри, з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті їхнього батька ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно реєстраційного посвідчення виданого Тернопільським обласним об'єднаним бюро технічної інвентаризації 09 квітня 1990 року за реєстром №3155 за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на 1/2 частину житлового будинку з жилою площею 33,4 кв.м., з надвірними побудовами АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 квітня 1990 року, посвідченого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори, за реєстром №4-1317.

Згідно договору дарування від 10 квітня 1990 року, посвідченого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Береш Л.І., за реєстром №4-1341 ОСОБА_5 подарував ОСОБА_3 1/2 частину жилого будинку, з жилою площею 33,4 кв.м., з відповідною частиною надвірних будівель, по АДРЕСА_1, що знаходиться на земельній ділянці розміром 600 кв.м. та належить дарителю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою тернопільською державною нотаріальною конторою 06 квітня 1990 року за реєстром №4-1317.

Відповідно до реєстраційного посвідчення виданого Тернопільським обласним об'єднаним бюро технічної інвентаризації 10 квітня 1990 року за реєстром №3155, 1/2 частина житлового будинку, з жилою площею 33,4 кв.м., з надвірними побудовами АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_3 на праві особистої власності на підставі договору дарування від 10 квітня 1990 року, посвідченого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори, за реєстром №4-1341.

Таким чином, як вбачається з вищенаведених документів, станом на 1990 рік у особистій приватній власності ОСОБА_3 перебував один цегляний жилий будинок з прибудовою та підвалом, жилою площею 33,4 кв.м., та надвірними будівлями: цегляний сарай під літ. "Б", цегляна вбиральна під літ. "В", цегляний сарай під літ. "Г", огорожа та відмостка.

Як вбачається із Державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5 від 05 квітня 2006 року ОСОБА_3 на підставі рішення 14 сесії 4 скликання Тернопільської міської ради від 14 квітня 2005 року №4/14/129 належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,0601 га за адресою АДРЕСА_1, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер: НОМЕР_6.

17 грудня 2012 року ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» видано технічний паспорт на житловий будинок по АДРЕСА_1, який належить на праві власності ОСОБА_3

09 січня 2013 року Інспекцією ДАБК у Тернопільській області на замовлення ОСОБА_3 видано Декларацію про готовність об'єкта до експлуатації, а саме: житлового будинку у АДРЕСА_1, початок будівництва травень 1990 року, закінчення будівництва жовтень 1994 року. Житлова площа 81,4 кв.м.

07 серпня 2013 року відповідно до рішення державного реєстратора реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області Сагайдак І.В. проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на житловий будинок загальною площею 182,5 кв.м., за адресою АДРЕСА_1, який складається з: прибудови літ. «б», сараю літ. «Б», убиральні літ. «В», сараю літ. «Г», вимощення літ. «І», огорожі 1, огорожі 2, стінки підпірної 3, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 07 серпня 2013 року індексний номер: НОМЕР_7, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 07 серпня 2013 року, індексний номер: НОМЕР_8.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Так, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частина 1 ст. 62 СК України передбачає, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з роз'ясненнями п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, порі звання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Для застосування передбачених зазначеною нормою правил, збільшення вартості майна повинно відбуватися внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна, як об'єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач звернувся із позовом про визнання житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами спільною сумісною власністю подружжя, з підстав встановлених 60 СК України, мотивуючи тим, що спірний будинок в період перебування у шлюбі повністю було збудовано за спільні кошти подружжя, що стверджується Декларацією про готовність об'єкта, в якій об'єкт зазначено як новостворений.

Одночасно позивач не визнавав заперечень відповідачки про те, що вона провела добудову до житлового будинку, який належав їй на праві особистої власності, і будинок не є новозбудованим.

Апеляційний суд бере до уваги те, що позивач не заявляв позов з підстав передбачених ст. 62 СК України і відповідних доказів на підтвердження збільшення вартості майна за час шлюбу шляхом порівняння вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення не надав, клопотання про призначення відповідної експертизи, не заявляв.

Таким чином, суд першої інстанції з урахуванням заявлених позовних вимог, в яких позивач просив визнати за ним 1/2 частину житлового будинку, вірно визначився з характером спірних правовідносин та правовими нормами, що підлягають застосуванню до них.

Суд дав належну оцінку Декларації про готовність об'єкта до експлуатації зареєстрована Інспекцією ДАБК у Тернопільській області 09 січня 2013 року за №ТП99 та технічній характеристиці житлового будинку спірного об'єкта нерухомості, зазначивши, що в них не має інформації про перелік та обсяг виконаних будівельних робіт, їх вартість, відомостей про те, за рахунок чиїх коштів та коли саме проводилась перебудова будинку у АДРЕСА_1, чи були використані при цьому спільні кошти подружжя та у якому розмірі. Суд зробив висновок про неможливість визначити, чи дійсно в результаті проведених робіт фактично було зруйновано старий будинок, що знаходився за вказаною адресою та побудовано на його місці новий.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Позивачем не було надано достатніх та належних доказів на підтвердження доводів про те, що цілий спірний будинок збудований за час шлюбу з відповідачкою і є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу шляхом визнання за кожною із сторін права власності на 1/2 частину будинку та на відповідну частину земельної ділянки.

Крім того, як пояснили представники сторін в суді апеляційної інстанції, під час проведення будівництва сторони постійно проживали по АДРЕСА_1, тобто в будинку, що належав відповідачці ОСОБА_3

З урахуванням викладених вище обставин, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що право власності на цілий будинок у сторін виникло з моменту державної реєстрації нерухомого майна, тобто з 11 липня 2013 року, і відповідно дане майно є спільною сумісною власністю в розумінні статті 60 СК України.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене та положення ст.375 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2017 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 29 січня 2019 року.

Головуючий: Ткач З.Є.

Судді: Міщій О.Я.

Шевчук Г.М.