Постанова

Іменем України

06 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 753/6219/19

провадження № 61-16514св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

особа, дії якої оскаржуються- приватний виконавець виконавчого округу

м. Києва Солонько Микола Миколайович

заінтересована особа- акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2019 року у складі судді Заставенко М. О. та постанову Київського апеляційного суду від 30 липня 2019 року у складі колегії суддів: Рубан С. М., Желепи О. В., Іванченка М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Солонька М. М., стягувач - акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - АТ «Перший Український Міжнародний Банк»), про скасування постанови приватного виконавця від 27 лютого 2019 року про відкриття виконавчого провадження.

В обґрунтування вимог зазначав, що рішенням Дарницького районного суду

м. Києва від 17 березня 2014 стягнуто з нього на користь АТ «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість за кредитним договором. 18 квітня 2014 року рішення набрало законної сили.

12 грудня 2014 року виконавчий лист пред`явлено до виконання, який

12 березня 2015 повернуто стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення. 09 березня 2016 року стягувачем пред`явлено виконавчий лист до виконання до Головного Управління державної виконавчої служби у м. Києві. Виконавче провадження не відкривалося, а виконавчий лист повернуто стячувачу на підставі пункту 4 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з пред`явленням виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення.

22 лютого 2019 року стягувач звернувся до приватного виконавця із заявою про відкриття виконавчого провадження. 27 лютого 2019 приватним виконавцем Солоньком М. М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 58501848.

Звертаючись із позовом вважав, що пред`явлення виконавчого листа до виконання до неналежної виконавчої служби не є підставою для переривання строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, а відтак - строк пред`явлення виконавчого листа до виконання сплив 12 березня 2018 року, отже оскаржувана постанова винесена з порушенням Закону України «Про виконавче провадження» та підлягає скасуванню.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2019 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що постанова про відкриття виконавчого провадження

від 27 лютого 2019 року прийнята приватним виконавцем правомірно, без порушення положень Закону України «Про виконавче провадження», оскільки стягувачем не пропущено трирічний строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, враховуючи, що пред`явленням виконавчого листа до виконання у березні 2016 року строк був перерваний та перебіг строку почався з дня отримання постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження від 09 березня 2016 року.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 30 липня 2019 року ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2019 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та вважав, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у вересні 2019 року, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами норм процесуального права й неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 липня 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування касаційної скарги посилається на те, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання переривається його пред`явленням до виконання, новий строк пред`явлення до виконання після переривання встановлюється з дня повернення його стягувачу, якщо таке повернення було зумовлено неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення суду.

Виконавчий документ повернуто стягувачу у березні 2016 року у зв`язку з його поданням до неналежного органу виконавчої служби, виконавче провадження не відкривалось, заходи з примусового виконання рішення не здійснювались, отже, наявні підстави для застосування частини п`ятої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження».

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу № 753/6219/19 з Дарницького районного суду м. Києва.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судами встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва

від 17 березня 2014 року у справі № 753/16809/13-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість за кредитним договором. 30 квітня 2014 року рішення набрало законної сили, 05 серпня 2014 року видано виконавчий лист.

12 березня 2015 року виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі частини другої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення.

09 березня 2016 року АТ «Перший Український Міжнародний Банк» пред`явлено виконавчий лист до виконання до Головного управління державної виконавчої служби у м. Києві.

09 березня 2016 року стягувачу відмовлено у відкритті виконавчого провадження у зв`язку з пред`явленням виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення (пункт 4 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження»).

22 лютого 2019 року стягувач АТ «Перший Український Міжнародний Банк» звернулося до приватного виконавця із заявою про відкриття виконавчого провадження та 27 лютого 2019 року приватним виконавцем Солоньком М. М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 58501848.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.

Згідно із положеннями частини другої статі 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня

2016 року № 1404-VIII встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до вимог частини першої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, яка діяла на момент видачі виконавчого листа, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом року, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Відповідно до частини п`ятої Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

За приписами частин першої та четвертої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 02 червня 2016 року, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі, зокрема, пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Аналогічна норма передбачена частиною першою та другою статті 23 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, чинного на час видачі виконавчого листа, відповідно до яких строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються пред`явленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

Тобто, після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з його пред`явленням до виконання перебіг строку починається заново з наступного дня після його повернення (отримання стягувачем постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження). Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

Таким чином, постанова державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження у зв`язку з невідповідністю виконавчого документа вимогам закону не позбавляє стягувача права на повторне пред`явлення виконавчого документа до виконання в межах строку, встановленого статтею 12 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 02 червня 2016 року.

Аналогічні висновки щодо врегулювання спірних правовідносин викладені також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 727/1256/16-ц, провадження № 14-229цс18, та у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 2-160/11-ц, провадження № 61-16368св18.

Виходячи із встановлених у справі обставин та проаналізувавши норми закону, якими регулюються спірні правовідносини, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 27 лютого 2019 року прийнята приватним виконавцем правомірно, без порушення положень Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 02 червня 2016 року, оскільки стягувачем не пропущено трирічний строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, враховуючи, що пред`явленням виконавчого листа до виконання у березні 2016 року строк був перерваний та перебіг строку почався заново з дня отримання постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження від 09 березня 2016 року.

Доводи касаційної скарги про те що пред`явлення стягувачем 09 березня

2016 року виконавчого листа до Головного управління державної виконавчої служби у м. Києві, за результатами якого виконавчий документ повернуто стягувачу у зв`язку з пред`явленням виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення, не може вважатися підставою для переривання строку пред`явлення виконавчого листа до виконання повністю спростовується викладеним вище.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду, визначених статтею 400 ЦПК України, згідно з якою установлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції касаційного суду.

При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки такі судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З огляду на те, що судом касаційної інстанції рішення не змінюється та не ухвалюється нове рішення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийС. Ю. Бурлаков
Судді:В. М. Коротун
М. Є. Червинська