Справа № 146/1706/18
Провадження № 22-ц/801/1212/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Скаковська І. В.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2019 рокуСправа № 146/1706/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Сала Т. Б.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області у складі судді Скаковської І. В. від 28 березня 2019 року (повний текст рішення складено 03 квітня 2019 року) в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця», в особі регіональної філії «Одеська залізниця» про нарахування та виплату коштів за затримку у видачі трудової книжки,

встановив:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду цим позовом, за яким, посилаючись на частину четверту статті 235 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), просив зобов`язати акціонерне товариство «Українська залізниця», в особі регіональної філії «Одеська залізниця» (далі АТ «Українська залізниця») нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 19 травня 2006 року був звільнений з Вапнярської колійної машинної станції Одеської залізниці (далі КМС-128 станції Вапнярка). Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 15 грудня 2006 року у його позові про поновлення на роботі відмовлено, але змінено формулювання причин звільнення. 04 квітня 2017 року він звернувся із заявою до керівника КМС-128 станції Вапнярка, до якої додав трудову книжку, про внесення змін відповідно до рішення суду. 03 жовтня 207 року та 22 червня 2018 року ОСОБА_1 звертався із заявами про повернення трудової книжки, але повернута вона була із відповідними змінами лише 09 серпня 2018 року.

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 28 березня 2019 року у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що до правовідносин сторін не можуть застосовуватись положення статті 235 КЗпП України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення і ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції помилково трактував положення статті 235 КЗпП України, не звернув уваги, що ця стаття регулює відносини пов`язані як зі звільненням працівника, так і зміною причин звільнення та видачею трудової книжки і не обмежує обов`язок роботодавця виплатити середній заробіток за затримку видачі трудової книжки лише затримкою її видачі після звільнення працівника.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що наказом № 56/ОС від 19 травня 2006 року ОСОБА_1 було звільнено з підприємства КМС-128 станції Вапнярка.

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 15 грудня 2006 року позивачу було відмовлено в поновленні на роботі, але змінено формулювання причин звільнення.

04 липня 2017 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до начальника КМС-128 станції Вапнярка, в якій просив змінити запис в трудовій книжці. 03 жовтня 207 року та 22 червня 2018 року ОСОБА_1 звертався із заявами про повернення трудової книжки, але повернута вона була із відповідними змінами лише 09 серпня 2018 року.

13 вересня 2018 року позивач, посилаючись на частину п`яту статті 235 КЗпП України звернувся до начальника КМС-128 станції Вапнярка з заявою про нарахування та виплату йому грошових коштів за затримку видачі трудової книжки.

Згідно з частиною першою статті 1 КЗпП України цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Поняття працівника визначено у статті 1 Закону України «Про охорону праці» як особи, яка працює на підприємстві, в організації, установі та виконує обов`язки або функції згідно з трудовим договором (контрактом).

Отже, норми КЗпП України регулюють відносини між працівником і роботодавцем з моменту укладення трудового договору і до його припинення.

Підстави та порядок укладення і припинення трудового договору, тобто трудових відносин сторін, визначено у Главі ІІ КЗпП України «Трудовий договір», зокрема відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з частиною 5 статті 235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Зазначена стаття міститься в Главі ХV «Індивідуальні трудові спори» КЗпП України і передбачає відповідальність за порушення саме трудових прав особи, зокрема у даному випадку за порушення власником або уповноваженим ним органом обов`язку видати працівникові трудову книжку в день звільнення.

Натомість, після припинення трудових відносин особи із підприємством, установою, організацією (здійснення з колишнім працівником повного розрахунку та видачі йому трудової книжки), правовідносини сторін втрачають характер трудових і регулюються загальними нормами цивільного законодавства України. Зокрема, у випадку, якщо у зв`язку із тривалим невнесенням змін до запису у трудову книжку позивач зазнав збитків (не міг влаштуватись на роботу, як зазначено в апеляційній скарзі) та/або моральних страждань, він не позбавлений можливості вимагати відшкодування шкоди на загальних підставах (статті 1166, 1167 Цивільного кодексу України).

Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 28 березня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач підпис О. С. Панасюк

Судді: підпис О. В. Ковальчук

підпис Т. Б. Сало

Згідно з оригінлаом О. С. Панасюк