З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"15" листопада 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва
в складі головуючого: судді Гончарука В.П.
за участі секретаря Гриценка О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , що діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , треті особи: Дніпровський районний відділ ДМС України у м. Києві, Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання особи такої, що втратила право користування житловим приміщенням, -
Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , що діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , треті особи: Дніпровський районний відділ ДМС України у м. Києві, Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання особи такої, що втратила право користування житловим приміщенням. Просить суд визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач є відповідальним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з розпорядження Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації №93 від 09.02.2008 року. Відповідач не зареєстрована в даній квартирі, але зареєстрована її малолітня донька. Позивач пропонувала відповідачу зняти з реєстраційного обліку її доньку, однак остання проігнорувала дані вимоги.
Малолітня донька відповідача по справі зареєстрована у спірній квартирі, однак з 2012 року не проживає у ній. Таким чином позивач змушений сплачувати комунальні послуги за відповідача та її доньку, які більше шести місяців не проживають в спірній квартирі, що спричиняє позивачу значні матеріальні збитки та перешкоджає користуватися квартирою.
Позивач у судове засідання не з`явився, про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином. До початку судового засідання надав письмову заяву з проханням розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав виколадених у змісті позовної заяви.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив.
Представник третьої особи Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації до початку судового засідання надав письмові пояснення на позовну заяву, в яких заперечує проти позову та просить розглянути справу без його участі.
Представник третьої особи Дніпровського районного відділу ДМС України у м. Києві, в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив.
Треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обмсязі та не заперечували щодо їх задоволення.
Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положення цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З матеріалів справи вбачається, що позивач не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення.
За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення.
Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є відповідальним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з розпорядження Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації №93 від 09.02.2008 року.
У житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані позивач ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та малолітня донька відповідача ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією довідки ЖРЕО від 07.12.2012 року.
Відповідач та її малолітня донька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , в спірній квартирі не проживають з 2012 року, що підтверджується Актами про не проживання від 16.05.2012 року, 04.12.2015 року, 30.11.2016 року та 24.11.2017 року.
Необхідність визнати малолітню доньку відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 , сторона позивача обгрунтовує порушенням права позивача вільно користуватися квартирою та необхідність сплачувати за житлово-комунальні послуги.
Спірні правовідносини регулюються нормами ЖК України.
Відповіднодо ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ним зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Згідно роз`яснень, викладених в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року (з наступними змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України) необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановленістроки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні; у осіб, які потребують догляду; внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Передбачених ч. 2 ст. 71 ЖК України випадків, коли жиле приміщення зберігається за відсутнім членом сім`ї наймача понад шістьмісяців, у судовому засіданні невстановлено.
Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні Житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.
Згідно з частинами першою, другою, третьою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Відмовляючи у задоволенні цього позову суд виходить із того, що малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт її не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання такої малолісної особи такою, що втратила право користування зазначеним спірним житлом.
Окрім того, позивачем невірно визначена особа відповідача - її малолітня дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка за своїм малолітнім віком не може бути самостійний відповідачем, при цьому її права має представляти її законний представник - матір - ОСОБА_2 , проте такий фактор позивачем не врахований.
Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, зважаючи на її малолітній вік та цивільну дієздатність відповідно до ст. 30 ЦК України.
Так, відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.
Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.
Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом, тобто ст. 29 ЦК України.
Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).
Малолітня дочка відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , через свій малолітній вік не має можливості самостійно прийняти рішення про вибуття до іншого місця проживання. Безпідставними є і посилання позивача на статтю 405 ЦК України щодо даної малолітньої особи з огляду на те, що остання була відсутньою у спірній квартирі понад рік з поважних причин - зважаючи на свій малолітній вік, оскільки згідно з частиною першою та третьою й четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово, а місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає, й місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Крім того, при вирішенні справи по суті судом також враховується і думка Служби у справах дітей, представник якої у своїх поясненнях категорично заперечує проти задоволення позовних вимог з урахуванням інтересів малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд вважає, що визнання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратили право користування жилим приміщенням, порушить її права на житло, а тому підстав для задоволення позовних вимог немає.
Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , що діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , треті особи: Дніпровський районний відділ ДМС України у м. Києві, Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання особи такої, що втратила право користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, понесенні позивачем витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 47, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 9, 69-72 ЖК Української РСР,ст.ст. 2-13, 76-81, 90, 141, 258-259, 263, 265, 268, 274-279, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , що діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , треті особи: Дніпровський районний відділ ДМС України у м. Києві, Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання особи такої, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 25 листопада 2019 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ).

Відповідач - ОСОБА_2 , що діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ).

Треті особи:

Дніпровський районний відділ ДМС України у м. Києві (місце знаходження: м. Київ, вул. Лєбєдєва, 14-А).

Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації (місце знаходження: 02094, м. Київ, вул. Краківська, 20)

ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ).

ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 )

Суддя: