Провадження № 22-ц/812/1939/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року м. Миколаїв

Справа № 473/2500/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шаманської Н.О.,

суддів: Данилової О.О., Коломієць В.В.

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2

про встановлення факту прийняття спадщини, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене суддею Старжинською О.Є. 24 вересня 2019 року в приміщенні цього ж суду, дата складення повного тексту рішення не зазначена

у с т а н о в и в:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позову зазначав, що він та відповідачка є спадкоємцями першої черги за законом після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_2 прийняла спадщину та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 вказував, що після смерті батька він вступив в управління та володіння спадковим майном, а саме ј частиною будинку з відповідною частиною господарських будівель, розташованих за адресою АДРЕСА_2 , оскільки на момент смерті батька був зареєстрований за зазначеною адресою, постійно проживав та проживає у будинку, доглядає та утримує будинок у належному стані, впорядковує прибудинкову територію, сплачує комунальні послуги, тобто фактично прийняв спадщину.

Звернувшись до Єланецької державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, позивач отримав відмову у вчиненні нотаріальних дій через те, що після смерті ОСОБА_3 була заведена спадкова справа та видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Крім того строк для прийняття спадщини пропущено, що виключає можливість отримання свідоцтва про право на спадщину.

Посилаючись на викладене, позивач просив встановити факт прийняття ним спадщини після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 14 грудня 2017 року, виданого Єланецькою державною нотаріальною конторою ОСОБА_2 на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_2 ), визнати за ним право власності на ј частину вказаного спадкового нерухомого майна в порядку спадкування за законом після смерті батька.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, невірне застосування до спірних правовідносин п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , посилаючись на недоведеність позивачем факту прийняття спадщини після смерті батька та пропуск строку звернення до нотаріуса с заявою про прийняття спадщини, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач підтримав доводи апеляційної скарги та просив їх задовольнити.

Відповідачка у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином ( а.с.159), у зв`язку з чим, суд розглядав справу у її відсутність відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сторони у передбачений ст. 549 ЦК УРСР , 1963 року шестимісячний строк з моменту відкриття спадщини не вчинили необхідних дій, що можуть свідчити про її прийняття, а тому з урахуванням п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, положення норм ЦК УРСР 1963 року не підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Між тим, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна , з огляду на наступне.

Відповідно до ст.524 ЦК УРСР від 18 липня 1963 р., який діяв на час смерті ОСОБА_3 , спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Часом відкриття спадщини, згідно з ст.525 цього Кодексу, визнається день смерті спадкодавця.

Відповідно до ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько сторін - ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 8), який проживав та був зареєстрований в с. Богодарівка Єланецького району Миколаївської області. (а.с. 60).

Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді Ѕ частина житлового будинку АДРЕСА_2 , яка належала спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 29 липня 1980 року, посвідченого Другою Вознесенською державною нотаріальною конторою (а.с. 74, 87), де були зареєстровані на час відкриття спадщини сторони, які згідно зі статтею 549 ЦК УРСР 1963 року є спадкоємцями за законом (діти спадкодавця).

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_3 є його діти позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які у встановлений законом строк до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини не звертались.

5 січня 2017 року рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області ОСОБА_2 визначено додатковий строк для прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 (а.с. 72),

На підставі зазначеного рішення суду відповідачка звернулась до Єланецької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та 14 грудня 2017 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_4 на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований у АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька звернувся у жовтні 2018 року та 20 жовтня 2018 року йому було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій через пропуск строку звернення з заявою про прийняття спадщини.

Звертаючись до суду позивач зазначав, що він прийняв спадщину після смерті батька, так як фактично вступив в управління та володіння спадковим майном.

Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України N18/5 від 14.06.1994 р., яка діяла на час відкриття спадщини, передбачала, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього (пункт 113).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 1987 року постійно зареєстрований у спадковому будинку АДРЕСА_2 , про що свідчить копії домової книги ( а.с. 16-18) та копія паспорту позивача.

Як пояснив позивач у судовому засіданні у суді першої інстанції та у суді апеляційної інстанції в зазначеному будинку він проживає з 1980 року, тобто як до так і після смерті батька. Відповідачка також проживає за зазначеною адресою. За життя батька вони визначилися, що позивач займає житловий будинок, а відповідачка з сином - літню кухню та цього порядку дотримуються дотепер. Мають окремі особові рахунки за користування електроенергію.

Позивач утримує будинок та прилеглу територію в належному стані, робив поточні ремонти, обробляє земельну ділянку біля будинку на якій встановлені теплиці, де він вже тривалий час вирощує овочі, що підтвердили у судовому засіданні свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Отже, як воля так і дії позивача свідчать про те, що позивач фактично прийняв спадщину після смерті батька, оскільки вступив в управління та володіння спадковим майном, а саме будинком в порядку та строк визначений законом і ця спадщина, відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР належить йому з моменту відкриття спадщини, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_1 березня 1999 року.

Пояснення свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про те, що позивач не проживає у спірному будинку, а лише періодично там буває, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки зазначені свідки є родичами відповідачки, що може свідчити про їх зацікавленість у розгляді справи.

Що стосується інформації, викладеної у відповіді Бузької сільської ради (а.с.104) , про фактичне проживання позивача з 1995 року до кінця 1999 року за адресою: АДРЕСА_3 , то колегія суддів не може прийняти зазначене до уваги, оскільки з зазначеної інформації не вбачається на підставі яких документів, секретар сільської ради дійшов висновку про проживання позивача за зазначеною адресою. Отже вказані обставини не підтверджені жодними документами.

Не може бути прийнята й довідка про склад сім`ї відповідачки (а.с. 103), як доказ того, що відповідач не проживає у спірному будинку, оскільки позивач до складу сім`ї відповідачки не належить, а інформація про непроживання позивача у спадковому будинку не підтверджена відповідними актами. До того ж з вказаної довідки не вбачається з якого часу відповідач за зазначеною адресою не проживає

Як роз`яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в листі № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Пунктом 5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави.

Отже, норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР.

При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Однак, вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув належної уваги на зазначене, та невірно застосував норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, дійшовши помилкового висновку про те, що вимоги позивача про застосування норм ЦК УРСР 1963 року є необґрунтованими, а надані ним докази є неналежними, оскільки предметом доказування мають бути не обставини, що обґрунтовують вимоги про встановлення факту прийняття спадщини шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковими майном.

Посилання суду першої інстанції на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 5 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Вознесенської міської ради Миколаївської області про визначення додаткового строку, достатнього для прийняття спадщини, яким встановлено , що спадщина після смерті ОСОБА_3 відкрилась та не була прийнята жодним із спадкоємців, не мають преюдиційного значення, оскільки ОСОБА_1 не був учасником цієї справи та не приймав участі у її розгляді, а відповідно й не доводив обставини прийняття ним спадщини. До того ж предметом розгляду справи було встановлення поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини.

В засіданні судової колегії Алтухов І.М. пояснив, що з часу смерті батька і до отримання відповідачкою свідоцтва про право на спадщину жодних суперечок з приводу користування спадковим майном між ними не було.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог та встановлення факту прийняття ОСОБА_1 спадщини, яка відкрилась після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також визнання за позивачем права власності на ј частину житлового будинку АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видано не мала право на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, тощо ( п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування»).

Враховуючи той факт, що свідоцтво про право на спадщину, видане на ім`я ОСОБА_2 на Ѕ частину будинку АДРЕСА_2 , порушує права позивача на спадщину, яка відкрилась після смерті батька, колегія суддів вважає, що порушене право позивача підлягає поновленню шляхом визнання частково недійсним зазначеного свідоцтва в ј частині, яка належить позивачу в порядку спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, в порядку розподілу між сторонами судових витрат, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати, понесенні остані на оплату судового збору

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт прийняття ОСОБА_1 спадщини, яка відкрилась після смерті його батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ј частину житлового будинку АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом.

Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 14 грудня 2017 року, посвідченого державним нотаріусом Єланецької державної нотаріальної контори Миколаївської області та зареєстрованому в реєстрі за № 1141, виданого на ім`я ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ј частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом.

Стягнути з ОСОБА_2 та користь ОСОБА_1 5387 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: О.О. Данилова

В.В.Коломієць

Повний текст постанови складено 13 грудня 2019 року.