ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 646/3982/17

Провадження № 22-ц/818/3474/19

10 грудня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого Сащенко І.С.

суддів Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.

за участю секретаря Іманвердізаде А.А.

учасники справи:

позивач - ПАТ «Перший Український Міжнародний банк»,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 21 березня 2019 року (суддя Єжов В.А.) по справі за позовом публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про виселення з наданням іншого житла, -

встановив:

В червні 2017 року ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про виселення з наданням іншого житла.

Позовні вимоги мотивовано тим, що між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 6510475 від 12.08.2008 року, відповідно до умов якого банк надав кредит у розмірі 52000 доларів США, а ОСОБА_1 зобовязався сплатити позивачу відсотки за користування кредитом та повернути кредит частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені кредитним договором.

В забезпечення виконання умов кредитного договору в іпотеку позивачу було передано житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належав на праві власності відповідачу ОСОБА_1 , про що укладено договір іпотеки №6511299 від 12.08.2008 року.

Відповідач ОСОБА_1 належним чином свої зобов`язання належним чином не виконував.

Банком 05.05.2017 року на підставі договору іпотеки №6511299 від 12.08.2008 року прийнято у власність нерухоме майно, що є предметом іпотеки - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачами у добровільному порядку вимогу банку про виселення з житлового будинку не виконано.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, посилаючись на його безпідставність, а також стверджуючи, що житлове приміщення, що надається відповідачам для проживання, не відповідає санітарним нормам.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилися.

Рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 21 березня 2019 року позовні вимоги ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» - задоволено повністю. Виселено з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , з наданням їм іншого постійного житла квартири за адресою: АДРЕСА_2 , наступних осіб: ОСОБА_1 ; ОСОБА_3 ; ОСОБА_2 ; ОСОБА_7 ; ОСОБА_5 ; ОСОБА_8 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається КМУ і Федерацією професійних спілок України. Затверджена судом житлова площа складає менше 4-х кв.м. на особу, що суперечить встановленим регіональним нормам житлової площі на одну людину, а саме ст. 47 ЖК України.

У відзиві на апеляційну скаргу банк зазначив, що право користування житлом, яке перебуває у приватному житловому фонді, за чинним законодавством не обмежується жодними нормами житлової площі, а норма ст.47 ЖК УРСР, яка встановлює норму житлової площі в розмірі 13,65 кв.м. на одну особу поширюється на жилі приміщення у будинках державного та громадського (комунального ) житлового фонду.

В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та інші учасники процесу не з`явилися, судом направлялись судові повістки-повідомлення на адреси, зазначені в позовній заяві та апеляційній скарзі.

Судова повістка про розгляд справи вручена особисто ОСОБА_1 .

Судові повістки-повідомлення іншим учасниками справи повернулись із відмітками «Адресат відсутній».

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді. (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р., (Judgement of ECHR of 16 December 1992 De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253- В).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особі (справа «Скопелліті проти Італії» від 23 листопада 1993 року), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа «Папахелас проти Греції» від 25 березня 1999 року).

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02 вересня 2010 року, «Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02 листопада 2006 року, «Літоселігіс Проти Греції» від 05 лютого 2004 року та інші).

Отже, з урахуванням наведеного вище, колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у відсутність всіх учасників процесу.

Вислухавши доповідь судді, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з його підставності, оскільки житлове приміщення, що є предметом іпотеки, було придбано відповідачем ОСОБА_1 не за рахунок кредиту (позики) банку-позивача, тому виселення з жилих приміщень можливо лише з одночасним наданням іншого постійного жилого приміщення.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на такі обставини справи.

Встановлено, що 12.08.2018 року між ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником якого відповідно до статуту є ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №6510476, відповідно до якого банк зобовязується надати позичальнику кредит у розмірі 52000 доларів США, а позичальник зобовязується використати його за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та повернути кредит банку в порядку та у строки, обумовлені цим договором.

Відповідно до п.1.4 кредитного договору кредит було надано строком до 12.08.2015 року.

В забезпечення виконання зобовязань відповідачем ОСОБА_1 за укладеним кредитним договором між ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» (Іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (Іпотекодавець) укладено договір іпотеки №6511299 від 12.08.2008 року. Предметом іпотеки за договором є житловий будинок загальна площа 120,7 кв.м, житлова площа 73,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до листа відділу реєстрації місця проживання в Основянському районі м. Харкова за №04-09-04/1227-17 від 07.04.2017 року, в адресній картці особи (форма-Б) міститься наступна інформація щодо зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_1 , осіб:

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3 , знято з реєстрації - 11.01.2011; ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_7 ; ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_8 та ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_9 зняті з реєстраційного обліку разом з батьком ІНФОРМАЦІЯ_10 .

Банком набуто право власності на предмет іпотеки: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №86496585 від 05.05.2017 року.

Відповідно до повідомлення №к40-44.4.2/569 від 24.05.2017 року, адресованого відповідачеві ОСОБА_1 , позивач повідомив його про прийняття у власність житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та запропонував відповідно до п.3 договору іпотеки забезпечити звільнення будинку протягом 14 календарних днів з дня отримання даного листа.

Повідомлення отримано ОСОБА_1 , проте вимогу банку про виселення з житлового будинку відповідачами у добровільному порядку не виконано.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону(частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Виселення з іпотечного майна проводиться у порядку, встановленому ст. 40 Закону України «Про іпотеку», якою визначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР).

Частиною другою статті 109 ЖК УРСР встановлено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Вказаною нормою встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Банком запропоновано надати відповідачам у якості іншого постійного житла квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яку просить зазначити в судовому рішенні. Квартира належить позивачеві ПАТ «Перший Український Міжнародний банк», що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №113908144 від 14.02.2018 року. Право користування цією квартирою у будь-яких осіб відсутнє, що підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади м. Харкова №11-0 від 04.04.2018 року.

Також позивачем надано висновок про стан основних будівельних конструкцій, можливості збереження та подальшої експлуатації квартири АДРЕСА_3 , який підтверджує задовільний стан та придатність для нормальної експлуатації приміщення квартири.

Встановивши у справі, яка переглядається, те, що в іпотеку передано будинок, придбаний не за рахунок отриманих у кредит грошових коштів, суд першої інстанції зробив правильний висновок про задоволення позовних вимог про виселення з наданням іншого житлового приміщення, яке зазначив позивач.

Згідно ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Виходячи з принципів змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, позовні вимоги мають бути належним чином сформульовані та доведені саме позивачем, судом цивільні справи розглядаються в межах заявлених позовних вимог, а тому саме позивач у позові мав визначити те інше житлове приміщення, в яке підлягали виселенню відповідачі. Саме в цьому суд визнає реалізацію законодавчих гарантій дотримання прав та законних інтересів осіб, споживачів фінансових послуг, у зв`язку з фінансовою кризою на ринку іпотечного кредитування, що запроваджені Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг".

Саме таких висновків дійшов Верховний Суд у справі №303/1590/15-ц в Постанові від 06.03.2018.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про виселення.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність наданого постійного житла, а саме квартири АДРЕСА_3 , як такого, що не відповідає нормам ст.47 ЖК Української РСР, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказана норма регулює надання жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, тому не підлягає застосування у даному випадку, оскільки виселення відбувається з житлового будинку, що є предметом іпотеки, з наданням житла, що відноситься до приватного житлового фонду.

Крім того, вказаним доводам вже була дана оцінка під час розгляду справи судом першої інстанції.

Будь-яких інших доводів чи доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року).

За приписами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1. ч.1 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 21 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2019 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І.Овсяннікова

І.П. Коваленко