ПОСТАНОВА

Іменем України

02 липня 2019 року м. Кропивницький

справа № 402/1185/15-ц

провадження № 22-ц/4809/6/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Мурашка С. І.,

за участю секретаря Діманової Н. І.

учасники справи:

позивача - Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 .

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Усатенко В`ячеслав Юрійович, на рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області (суддя Ясінський Л. Ю.) від 30 травня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ВТБ Банк»(далі - ПАТ«ВТБ Банк», або банк) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором та договором поруки у розмірі 76952,29 дол США, що становить 1 698042,57 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 03 червня 2008 року ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», уклав з ОСОБА_1 кредитний договір № 49Г03-08, на виконання умов якого банк надав відповідачці кредит на суму 149500 дол США, а та зобов`язалася сплачувати проценти за користування кредитом та повернути його до 2028 року. В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором між банком та відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договір поруки № 15Г10-08 від 03 червня 2008 року згідно якого вони поручилися за виконання відповідачем ОСОБА_1 зобов`язань, що виникають з кредитного договору. Крім того, зобов`язання ОСОБА_1 перед банком забезпечено іпотекою двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 умови кредитного договору не виконує, в зв`язку з чим станом на 20 серпня 2015 року виникла заборгованість на суму 76 952 долари США 29 центів, що за офіційним курсом долара США до гривні, встановленим НБУ, становить 1698042,57 грн. Посилаючись на ці обставини, ПАТ«ВТБ Банк» просив стягнути з відповідача на його користь зазначену суму боргу.

20 квітня 2016 року ОСОБА_1 пред`явила зустрічний позов до ПАТ «ВТБ Банк» про визнання кредитного договору від 03 червня 2008 року № 49Г03-08 удаваним в частині надання кредиту в доларах США (т. 1 с.198-199).

В обґрунтування вимоги зазначила, що кредитні кошти видавались банком в національній валюті України, а не у валюті договору - доларах США, тому вважає, що цей договір приховував кредитний договір у національній валюті.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 30 травня 2016 року позов ПАТ «ВТБ Банк» задоволено. Суд постановив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь банку заборгованість по кредитному договору № 49Г03-08 від 03 серпня 2008 року в розмірі 76952 долара США 29 центів, що за офіційним курсом долара США до гривні, встановленим НБУ станом на вказане число що становило 1698042,57 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «ВТБ Банк» відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат (т. 2 а.с. 138-143).

Суд мотивував своє рішення, тим що, у зв`язку з порушенням ОСОБА_1 умов виконання договору № 49Г03-08 від 03 серпня 2008 року, відповідно до ст. 1050 ЦК України, банк має право вимагати дострокове повернення частини кредиту, що залишилася та сплати процентів, належних йому за договором. Суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та доведеним.

Відмовляючи в задоволені зустрічного позову, суд першої інстанції послався на те, що сторони узгодили всі істотні умови договору, позивач виконав його, а відповідачка виконала частково, а тому відсутні підстави вважати кредитний договір удавним.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 30 травня 2016 року, представник відповідачки ОСОБА_1 - адвокат Усатенко В. Ю. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вцілому рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги за зустрічним позовом задовольнити та відмовити в задоволенні первісного позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду не відповідає обставинам справи, оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, вказує, що суд не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам. Суд не дав оцінки тій обставині, що всупереч умовам кредитного договору банк видав позичальнику кредит у національній валюті України - гривні. Позивач фактично визнав цю обставину так, як після пред`явлення зустрічного позову заявив про застосування судом наслідків спливу позовної давності до зустрічних вимог. До того ж суд не врахував, що відповідачка не має несплаченого боргу перед позивачем, а вимоги позивача про стягнення боргу у валюті договору та одночасно у національній валюті, особливо це стосується пені, суперечать нормам законодавства. Крім того, оскільки борг за договором, за даними позивача, виник 11 вересня 2012 року, відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припинилася до часу звернення позивача до суду з позовом.

Узагальнені доводи і заперечень інших учасників справи

Позивач а також відповідачі: ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не скористався своїм правом на відзив на апеляційну скаргу.

Позиції сторін, висловлені у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи, проте особисто в судове засідання не з`явилася.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Усатенко В. Ю. (він же представник відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ) підтримав апеляційну скаргу, а від імені відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 визнав доводи апеляційної скарги.

Представник позивача - ОСОБА_5 заперечив проти доводів і вимог апеляційної скарги, посилаючись на їх безпідставність.

Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини

03 червня 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 49Г03-08, згідно якого надано кредит на суму 149500 доларів США, з метою придбання двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , під заставу вказаного майна згідно іпотечного договору (т. 1 с. 200), зі сплатою процентів за користування кредитом 14 %, строком 20 років до 2028 року, із встановленим графіком платежів щомісячно з 01 по 08 число в сумі по 622,92 дол США починаючи з липня 2008 року (т. 1 с.11-31).

В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором між позивачем та відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договір поруки № 15Г10-08 від 03.06.2008 (т. 1 с. 32 - 33).

Відповідно до розрахунку заборгованості у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 кредитних зобов`язань, станом на 20 серпня 2015 року виникла заборгованість в сумі 76952,29 дол. США, що еквівалентно 1 698042,57 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом в сумі 63724,75 дол. США; за простроченим кредитом 4006,24 дол. США; 30 % річних 523,66 дол. США; відсотки, в тому числі 3 % річних 7363,35 дол. США; прострочена заборгованість по відсотках 6704,71 дол. США; 3 % річних 86,69 дол. США; строкова заборгованість за відсотками 571,95 дол. США; пеня у розмірі подвійної облікової ставки 1334,29 дол. США (т. 1 с. 6-10).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Норми права. які підлягають застосуванню до спірних правовідносин

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів.

За кредитним договоромбанкабо інша фінансова установа(кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до п. 3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Згідно приписів ст. 533 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки )ст. 554 ЦК України).

Підстави припинення поруки встановленні ст. 559 ЦК України.

Договір являється різновидом правочину і на нього поширюється презумпція правомірності правочину, встановлена ст. 204 ЦК України, яка може бути спростована в судовому порядку.

Згідно норм ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Оцінка доводів апеляційної скарги про удаваність договору

Суд першої інстанції правильно встановив, що 03 червня 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 49Г03-08, згідно якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит в сумі 149500 доларів США строком на 20 місяців (п. 1.1. кредитного договору), а та, в свою чергу, зобов`язалася повернути його до 02 червня 2028 року щомісячно з 01 по 08 число рівними частинами по 622,92 дол США зі сплатою процентів за користування кредитом - 14 % річних (п. 4.1, 8.1 -8.3. кредитного договору).

Відповідачка ОСОБА_1 не заперечує факт укладення нею кредитного договору та зміст його умов, визнає факт отримання від банку грошових коштів, але вона посилається на удаваність кредитного договору в частині валюти.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 25 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (ст. 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦКмає визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Отже, для визнання договору удаваним необхідна наявність одночасно кількох умов: укладення між сторонами правочину, який вони бажають приховати; надання сторонами фактично укладеному між ними правочину вигляду іншого правочину (приховування); наявність умислу у діях усіх сторін правочину на його приховування.

Під іншим правочином у цій справі відповідачка ОСОБА_1 має на увазі кредитний договір, предметом якого є грошові кошти у національній валюті України - гривні.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позичальник ОСОБА_1 не мала умислу на приховування дійсних умов кредитного договору, в тому числі валюти договору. На час укладення договору бажала отримати кредит в іноземній валюті, а саме в доларах США, та бажала його повернення у цій самій валюті. Це підтверджується змістом її анкети-заяви на отримання іпотечного кредиту на придбання житла в сумі 149500 дол США (т. 2 с. 24 - 30) та поясненнями по суті, наданими у заявах до суду.

Твердження відповідача про наявність такого умислу з боку позивача (банку) також не відповідає дійсним обставинам цієї справи та не підтверджується доказами у справі.

Посилання відповідачки на те, що в касі банку їй видано кредит не в валюті договору (доларах США), а в гривнях (неналежне виконання договору), навіть за умови доведеності цієї обставини, не доводить факт наявності на момент укладення кредитного договору умислу в обох сторін на приховування іншого правочину.

За відсутності доказів наявності умислу обох сторін кредитного договору на приховування правочину, вимоги відповідачки про визнання його удаваним є безпідставними.

З часу виконання кредитного договору банком (03 червня 2008 року) і до дня пред`явлення зустрічного позову (20 квітня 2016 року) ОСОБА_1 не заперечувала проти виконання договору банком, прийняла виконання, як належне, і сама частково виконала зобов`язання по договору.

Крім того, всупереч принципу змагальності (ст. ст. 10, 61, 131 ЦПК України, 2004, який діяв на час розгляду справи в суді першої інстанції), відповідачка не надала доказів факту видачі їй кредиту у валюті, яка відмінна від валюти договору.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області у складі суддів Єгорової С. М., Гайсюка О. В., Дьомич Л. М., від 05 грудня 2016 року по справі призначено судово-економічну експертизу на вирішення якої, зокрема, поставлено питання про обґрунтованість нормативно і документально виконання операцій ПАТ «ВТБ Банк» з надання оформлення кредиту, визначення документальної обґрунтованості оформлення та відображення в обліку операцій з видачі кредиту.

Згідно висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 21 березня 2018 року № 5120/17-45 (т. 3 с. 178 - 189), оформлення господарської операції ПАТ «ВТБ Банк» з видачі кредиту за кредитним договором від 03 червня 2008 року № 49Г03-08 суперечить вимогам п. 4 гл. 3 розділу ІІІ Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою НБУ від 14 серпня 2003 року № 337, та п. 1.8. Інструкції про порядок відкриття, Використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах, затвердженої постановою Правління НБУ № 492 від 12 листопада 2003 року.

Проте, у вказаному висновку експертом не встановлено, що кредит був виданий в національній валюті України - гривні. Суть висновку експерта зводиться до того, що банк порушив нормативні акти НБУ щодо документального оформлення проведення операції з видачі кредиту в іноземній валюті.

Згідно заяви ОСОБА_1 від 03 червня 2008 року на видачу готівки № ТR2977. 1. (т. 2 с. 23), яка передбачена п. 4 гл. 3 розділу ІІІ Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою НБУ від 14 серпня 2003 року № 337 як один з видаткових документів на видачу готівки в іноземній валюті, нею отримано по кредитному договору № 49Г03-08 від 03 червня 2008 року в касі банку 149500 доларів США, що становить еквівалент у гривні 725374 грн.

Первісні документи на видачу банком ОСОБА_1 суми кредиту в гривнях відсутні.

Виявлені експертом порушення з боку банку щодо обліку проведеної операції з видачі кредиту не є доказом видачі кредиту не у валюті договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач визнав доводи відповідачки про удаваність кредитного договору внаслідок подання ним заяви про застосування наслідків спливу позовної давності до зустрічних вимог не заслуговують на увагу.

Заява позивача про застосування ч. 4 ст. 267 ЦК України не може вважатися визнанням стороною позову або обставин, якими він обґрунтований так, як заява ПАТ «ВТБ Банк» не містить такого визнання. Натомість вона вказує на те, що позивач бажав застосувати такий спосіб захисту від пред`явленої до нього вимоги на той випадок, коли суд погодиться з доводами відповідачки.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів робить висновок про те, що не встановивши наявність умислу у ВАТ «ВТБ Банк» та у ОСОБА_1 на приховуванні іншого правочину під час укладення кредитного договору, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні зустрічного позову.

Оцінка доводів апеляційної скарги щодо розміру заборгованості

З наданого позивачем розрахунку заборгованості (т. 1 с. 71) вбачається, що з 11 вересня 2012 року ОСОБА_1 сплачувала щомісячні платежі не в повному обсязі внаслідок чого станом на 20 серпня 2015 року простроченою є сума кредиту - 4006,24 дол США, а за процентами - 6704,71 дол США.

Відповідачі не надали доказів того, що у вказаний період періодичні платежі, передбачені кредитним договором, сплачувалися позичальником у повному обсязі.

При вирішенні спору судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції з підстав, викладених вище, не приймаються до уваги доводи відповідачки ОСОБА_1 про те, що сума кредиту, яка підлягала поверненню з кредитним договором, становить 725374 грн.

Суд не бере до уваги висновок експерта за результатами проведення судової економічної експертизи від 29 березня 2019 року № 2606/2607/18-27/1269/1270/19-27 (т. 4 с. 37 - 48), яка була призначена ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 31 травня 2018 року (т. 4 с. 19 - 20), який ґрунтується на висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 21 березня 2018 року № 5120/17-45 та хибному твердженні експерта про те, що сума кредиту становить 725374 грн. Отже під час проведення розрахунку заборгованості експерт не врахував валюту договору - долари США та курсові коливання співвідношення долара США до гривні у період виконання зобов`язання, які згідно п. 4.1. кредитного договору від 03 червня 2008 року № 49Г03-08 несе позичальник, тобто ОСОБА_1 .

Згідно наданого банком розрахунку боргу (т. 1 с. 6 - 9, т. 2 с. 6 - 13), станом на 20 серпня 2015 року (дату, наближену до дати складання позовної заяви) загальна сума боргу ОСОБА_1 перед банком становила 76952,29 дол США, що за курсом НБУ на вказану дату було еквівалентно 1698042 грн., з яких: 63724,75 дол США - поточна (строкова) заборгованість за кредитом; 4006,24 дол США - заборгованість за простроченим кредитом; 523 дол США - 30% річних, нарахованих згідно п. 9.1. кредитного договору; 6704,71 дол США заборгованість за простроченими процентами; 86,69 дол США - 3% річних на прострочені проценти; 571,95 дол США сума заборгованості за поточними процентами; 1334,29 дол США, що еквівалентно 29442,74 грн - пеня на прострочені проценти.

Таким чином, при визначені суми боргу позивач врахував розмір несплаченого кредиту, процентів за користування ним, 3 % річних від простроченої суми процентів, що не суперечить змісту ст. 625 ЦК України, пеню, розраховану згідну п. 9.4. кредитного договору, та додаткове забезпечення, передбачене п. 9.1. кредитного договору.

Суд не приймає до уваги наданий представником відповідачів - адвокатом Усатенком В. Ю. розрахунок погашення кредиту та процентів (т. 3 с. 9 - 12) так, як він є неправильним внаслідок взяття за основу проведення розрахунку суму основного зобов`язання у гривнях, без врахування валюти договору.

Отже, суд першої інстанції встановив наявність простроченої заборгованості ОСОБА_1 , за яку умовами договору передбачено відповідальність, а тому, пославшись на відповідні норми цивільного законодавства (ст. 1050 ЦК України) та умови договору дійшов обґрунтованого висновку про її стягнення з відповідачки ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги в цій частині правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Оцінка доводів апеляційної скарги про припинення поруки

Згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі. Якщо строк не встановлено, порука припиняється. Якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

У ч. 4 ст. 559 ЦК України передбачені три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позов до поручителя.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Ґрунтуючись на положеннях ч. 4 ст. 559 ЦК України, необхідно зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України

від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16 та підтримана у ряді постанов Верховного Суду по цивільним справам.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 1 ст. 251 ЦК України). Строк визначається за правилами ч. 1 ст. 252 цього ж Кодексу.

Із настанням певної події, яка має юридичне значення, закон пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

У договорі поруки від 03 червня 2008 року № 15Г10-08, укладеному між ВАТ «ВТБ Банк» і ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не визначено строку, після якого порука припиняється. Умовами цього договору встановлено, що він діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором (п. 12 договору поруки). Умова договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні ст. 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норма речення другого ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 06 липня 2015 року у справі № 6-616цс15, суд має враховувати, що згідно зі ст.. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов`язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором, строк пред`явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов`язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Як вбачається зі змісту п. 4.4. укладеного між ВАТ «ВТБ Банк» і ОСОБА_1 кредитного договору від 03 червня 2008 року № 49Г03-08, сторони передбачили, що позичальник зобов`язаний повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти, незалежно від настання строку виконання зобов`язання у випадках, зокрема, порушення позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, в тому числі несплати процентів користування кредитом (в т. ч. неналежної сплати).

Враховуючи, що починаючи з 11 вересня 2012 року (згідно розрахунку заборгованості) ОСОБА_1 неналежно сплачує місячний платіж, передбачений п. 8.1. - 8.3. кредитного договору, який складається з частини тіла кредиту та процентів за його користування, то відповідно до п. 4.4. кредитного договору з цієї самої дати у неї виникло зобов`язання повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти. Отже, відповідно до умов договору наслідком невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання являється зміна строку повернення кредиту.

З урахуванням зміни дати виконання основного зобов`язання за кредитним договором, відповідно до речення другого ч. 4 ст. 559 ЦК України, з 11 вересня 2012 року почав перебіг шестимісячного строку для пред`явлення позивачем своїх вимог до поручителів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

Проте позов пред`явлений банком до поручителів лише вересні 2015 року, тобто після спливу передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку, що дає підстави стверджувати про припинення поруки.

Суд першої інстанції неповно встановив обставини справи в частині вимог банку до поручителів ОСОБА_1 - ОСОБА_2 і ОСОБА_3 чим позбавив себе можливості правильно застосувати закон та вирішити спір відповідно до його вимог.

За таких обставин, відповідно до змісту ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а саме: рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 30 травня 2016 року в частині вирішення вимог банку до поручителів належить скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові, а врешті рішення суду залишити без змін

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 , від імені якої діє представник - адвокат Усатенко В`ячеслав Юрійович, задовольнити частково.

Рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 30 травня 2016 року в частині задоволення вимог ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ВТБ БАНК» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 12 липня 2019 року.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді А. М. Головань

С. І. Мурашко

Згідно з оригіналом.

Суддя Кропивницького

апеляційного суду О. Л. Карпенко