ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 542/640/18 Номер провадження 22-ц/814/2185/19Головуючий у 1-й інстанції Стрельченко Т. Г. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі Ачкасовій О.Н.

учасники справи:

представник позивача ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 05 червня 2019 року, ухвалене суддею Стрельченко Т.Г., повний текст рішення складено - 11 червня 2019 року

у справі за позовом представника ОСОБА_3 адвоката Грибовода Віталія Васильовича до ОСОБА_2 про повернення земельної ділянки, що перебувала в оренді, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року представник позивача ОСОБА_3 адвокат Грибовод В.В. звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про повернення земельної ділянки, що перебувала в оренді.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 на підставі договору оренди, укладеного 25.06.2001 року з Нехворощанською сільською радою Новосанжарського району Полтавської області, строково володіє земельною ділянкою площею 0,72 га, яка знаходиться в с. Нехвороща Новосанжарського району Полтавської області і передана йому в оренду з метою несільськогосподарського використання, для комерційних цілей. Договором оренди визначений строк оренди 20 років з дати його реєстрації. 02 лютого 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір суборенди частини вищезазначеної земельної ділянки, предметом якого була земельна ділянка площею 12 кв. м., передана у тимчасове володіння та користування на строк 8 років. На земельній ділянці відповідач розмістила малу архітектурну форму (павільон) для здійснення підприємницької діяльності реалізацію товарів ветеринарного призначення. Відповідач здійснювала підприємницьку діяльність протягом строку дії договору суборенди. 26.11.2017 р. вона демонтувала павільон та вивезла його з території ринку, нічого не пояснивши позивачу. Станом на 02.02.2018 р. відповідач орендованого майна не повернула, для підписання акту приймання-передачі не зверталася. 06.02.2018 р. позивач направив їй вимогу про повернення майна, яка залишилася без реагування. Вважає, що бездіяльність відповідача порушує умови договору. Договором суборенди майна від 02.02.2010 р. передбачений порядок повернення орендованого майна орендодавцю. У разі невиконання орендарем обов`язку щодо умов повернення орендодавцеві земельної ділянки орендар зобов`язаний відшкодувати орендодавцю збитки. Просив суд зобов`язати ОСОБА_2 повернути земельну ділянку площею 12 кв.м., що знаходить в с. Нехвороща Новосанжарського району Полтавської області в належному стані за актом прийому-передачі земельної ділянки.

Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 25.05.2018 р. відкрите провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про повернення земельної ділянки, що перебувала в оренді (а.с. 37).

04.10.2018 р. представник позивача ОСОБА_3 адвокат Грибовод В.В. з посиланням на вимоги ч. 3 ст. 49 ЦПК України, яка передбачає право позивача до закінчення підготовчого засідання змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви, подав суду заяву про зміну позовних вимог, в якій вказав, що у відзиві на позову заяву відповідач стверджує, що дійсно уклала договір суборенди земельної ділянки з позивачем 02.02.2010 р., проте, на строк 3 роки, на підтвердження чого надала свій екземпляр договору. Враховуючи те, що документально підтвердити це не має можливості, то він визнає факт укладення договору суборенди земельної ділянки на строк 3 роки. Вважає, що договір суборенди земельної ділянки не припинений та підлягає розірванню, оскільки пролонгація (поновлення) договору суборенди земельної ділянки мала місце двічі - 02.02.2013 р. та 02.02.2016 р., у зв`язку з чим 02.02.2019 р. спливає термін дії договору. Оскільки відповідач жодного разу не сплатила кошти за договором суборенди, то має місце істотне порушення умов договору, що є підставою для розірвання правочину. Просив суд розірвати договір суборенди між сторонами, зобов`язати відповідача повернути спірну земельну ділянку в належному стані за актом прийому-передачі земельної ділянки (а.с. 77-78).

Рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 05 червня 2019 року позов представника ОСОБА_3 , представника адвоката Грибовода Віталія Васильовича до ОСОБА_2 про повернення земельної ділянки, що перебувала в оренді задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3 земельну ділянку площею 12 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 Полтавської області в належному стані, за актом прийому-передачі земельної ділянки.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 3 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 352,40 грн. в рахунок відшкодування судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації, або з дня реєстрації права оренди землі відповідно до цього договору. Вказане роз`яснено в правовому висновку ВС України по справі № 6-643цс16 від 13.06.2017 року. Оскільки договір суборенди землі від 02.02.2010 року не пройшов державної реєстрації, а також право суборенди землі на підставі вказаного договору не зареєстровано, тому між сторонами відповідно до договору суборенди землі від 02.02.2010 року не виникло прав та обов`язків, зокрема, у орендаря відсутнє право користування спірною земельною ділянкою, а у позивача відсутні відповідні обов`язки за цим договором, оскільки сторони цього договору не набули цивільних прав та обов`язків через відсутність державної реєстрації договору суборенди землі. Якщо на виконання неукладеного договору стороною передчасно передано чи отримано майно, між сторонами виникають правовідносини внаслідок набуття, збереження майна без достатньої правової підстави та застосовуються положення, передбачені ст.ст. 1212-1215 ЦК України, відповідно до яких, зокрема, набувач зобов`язаний повернути безпідставно набуте майно в натурі. Оцінивши наявні докази з приводу їх належності, допустимості та достовірності, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню в частині зобов`язання ОСОБА_2 повернути йому спірну земельну ділянку, а в частині розірвання договору суборенди земельної ділянки не підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю, відмови у задоволенні позовних вимог про повернення земельної ділянки, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, просить стягнути з відповідача судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до договору суборенди від 02.02.2010 року було узгоджено орендну плату та порядок розрахунків, права та обов`язки сторін договору, порядок повернення майна орендарю, підстави дострокового повернення майна орендарю та інші умови. Орендна плата сплачувалася весь час, поки земельна ділянка перебувала в суборенді. 02.02.2010 року ОСОБА_3 надав дозвіл на встановлення торгівельного павільйону площею 12 кв.м. ОСОБА_2 як суборендарю. 11 02.2010 року був підписаний комісією Новосанжарської районної державної адміністрації акт вибору майданчика для встановлення торгового кіоску легкого типу (малої архітектурної форми) для торгівлі ветеринарними препаратами приватного підприємця ОСОБА_2 на території ринку по АДРЕСА_1 , що підтверджується зазначеним актом. 30.03.2010 року був наданий висновок № 13 Головного державного санітарного лікаря Новосанжарського району щодо вибору (відведення) земельної ділянки під забудову про те, що земельна ділянка на території ринку по АДРЕСА_1 , придатна для встановлення торгового кіоску легкого типу (малої архітектурної форми) для торгівлі ветеринарними препаратами приватного підприємця ОСОБА_2 та цей висновок дійсний три роки. 21.12.2010 року було складено акт виносу в натурі вісей (розмірів) торгового кіоску легкого типу (стаціонарної малої архітектурної форми) та надано дозвіл № 2 на розміщення малої архітектурної форми, що підтверджується актом від 21.12.2010 року та дозволом № 2 від 21.10.2010 р. Позивач надав договір суборенди земельної ділянки між сторонами від 02.02.2010 року, де строк оренди складає 8 років, замість дійсного 3 роки, а також чітко видно, що цифра «3» виправлена на «8». Не зрозумілими залишаються дії позивача стосовно направлення відповідачу вимоги у 2018 році, коли термін дії, як стверджує позивач, договору суборенди спливає у 2019 році. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт того, що ОСОБА_2 набула, зберігала майно без достатньої правової підстави, оскільки відповідачем було виконано всі дії по закінченню договору суборенди від 02.02.2010 року відповідно до ст. 34 ЗУ «Про оренду землі», а тому предмет спору відсутній.

Отже, предметом апеляційного розгляду є законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимог про повернення земельної ділянки.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що у ОСОБА_3 на підставі договору оренди земельної ділянки, укладеного 25 червня 2001 року з Нехворощанською сільською радою Новосанжарського району Полтавської області, перебуває у строковому платному володінні і користуванні земельна ділянка площею 0,72 га, яка знаходиться в с. Нехвороща Новосанжарського району Полтавської області і передана в оренду з метою несільськогосподарського використання, для комерційних цілей. Договором оренди визначений строк оренди 20 років з дати його реєстрації. Договір посвідчений приватним нотаріусом Новосанжарського районного нотаріального округу Полтавської області Дашівською В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 879 (а.с. 14-19).

Договір оренди земельної ділянки зареєстровано в книзі реєстрації договорів на право тимчасового користування землею Нехворощанської сільської ради 27.06.2001 року за № 4 (а.с. 19).

02.02.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір суборенди земельної ділянки площею 12 кв.м. строком на 3 роки (а.с. 10, 11).

Передбачена законом державна реєстрація укладеного між сторонами у справі договору суборенди спірної земельної ділянки від 02.02.2010 року здійснена не була, що визнається сторонами по справі.

Згідно акту прийому-передачі земельної ділянки за договором суборенди від 02.02.2010 року земельна ділянка площею 12 кв.м., що розташована в с. Нехвороща Новосанжарського району Полтавської області, передана в суборенду для встановлення павільйону «Ветеринарної аптеки» терміном до 02.02.2018 року (а.с. 12).

06.02.2018 року ОСОБА_3 направлено повідомлення ОСОБА_2 з вимогою повернути вищезазначену земельну ділянку, надану їй в суборенду, та сплатити орендну плату (а.с. 22-23, 25).

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ст. 125, ч. 5 ст. 126 ЗК України у редакції, яка була чинна на час укладення договору суборенди від 02.02.2010 р., право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.

Згідно ч. 1-5 ст. 8 Закону України «Про оренду землі» у редакції, яка була чинна на час укладення договору суборенди від 02.02.2010 р., орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця. Якщо протягом одного місяця орендодавець не надішле письмового повідомлення щодо своєї згоди чи заперечення, орендована земельна ділянка або її частина може бути передана в суборенду. Умови договору суборенди земельної ділянки повинні обмежуватися умовами договору оренди земельної ділянки і не суперечити йому. Строк суборенди не може перевищувати строку, визначеного договором оренди землі. У разі припинення договору оренди чинність договору суборенди земельної ділянки припиняється. Договір суборенди земельної ділянки підлягає державній реєстрації.

По справі вбачається, що 02.02.2010 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір суборенди земельної ділянки площею 12 кв.м. строком на три роки (а.с. 10).

У позовній заяві позивач вказував що договір суборенди земельної ділянки укладений на строк вісім років та надав на підтвердження ксерокопію договору, в якому вказано цей строк. Відповідач надала свій примірник договору, в якому вказано строк суборенди три роки та посилається на те, що позивач вніс виправлення у договір, а саме цифру «3» виправив на цифру «8». У подальшому позивач подав суду заяву про зміну позовних вимог, в якій вказав, що він визнає факт укладення договору суборенди земельної ділянки на строк три роки. Тому є встановленим судом першої інстанції факт укладення договору суборенди на три роки.

Земельна ділянка площею 12 кв.м., яка є предметом вказаного договору суборенди, є частиною земельної ділянки загальною площею 0,72 га, яка є предметом договору оренди, укладеного від 25.06.2001 р. між ОСОБА_3 та Нехворощанською сільською радою Новасанжарського району Полтавської області. Договір оренди зареєстровано в книзі реєстрації договорів на право тимчасового користування землею Нехворощанської сільської ради 27.06.2001 року за № 4 (а.с. 19).

Договір суборенди земельної ділянки згідно земельного законодавства, чинного на нас його укладення, підлягав державній реєстрації, судом першої інстанції правильно встановлено, що договір суборенди не проходив державну реєстрацію, отже є неукладеним.

Якщо договір суборенди земельної ділянки є неукладеним, то він і не може бути пролонгований. Оскільки договір суборенди укладався на строк три роки, то 02.02.2013 року мав би закінчитися строк його дії.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про те, що оскільки договір суборенди земельної ділянки не пройшов державну реєстрацію, то між сторонами відповідно до його умов не виникли цивільні права та обов`язки, проте, суд першої інстанції прийшов до висновку про позов підлягає задоволенню на підставі ст.ст. 1212-1215 ЦК України, при цьому, самостійно змінивши підстави позову, оскільки позовні вимоги не грунтувалися на застосуванні вказаних норм права, позивач не посилався як на підставу позову на ці вимоги та не вказував на набуття відповідачем та збереження без достатньої правової підстави спірної земельної ділянки, навпаки посилався на дію договору суборенди, вбачається, що суд вийшов за межі позовних вимог, за законом суд міг при вирішенні спору застосувати відповідну норму матеріального права, яка регулює саме спірні правовідносини, які виникли між сторонами, та є предметом спору, але при цьому не повинен самостійно змінювати підстави позову. При вирішенні спору в основу судового рішення суд першої інстанції поклав саме вимоги ст.ст. 1212-1215 ЦК України, які передбачають, якщо на виконання неукладеного договору стороною передчасно передано чи отримано майно, між сторонами виникають правовідносини внаслідок набуття, збереження майна без достатньої правової підстави та застосовуються вказані положення ЦК України, відповідно до яких, зокрема, набувач зобов`язаний повернути безпідставно набуте майно в натурі.

Змінюючи 04.10.2018 р. позовні вимоги, представник позивача не посилався на те, як на підстави позову, що між сторонами виникли правовідносини внаслідок набуття, збереження майна без достатньої правової підстави та що при вирішенні спору підлягають застосуванню ст.ст. 1212-1215 ЦК України.

У заяві від 04.10.2018 р. про зміну позовних вимог представник позивача просив суд розірвати договір суборенди між сторонами та зобов`язати відповідача повернути спірну позивачу земельну ділянку у спосіб, передбачений умовами договору суборенди.

Вбачається, що ухвалюючи судове рішення, суд допустив протиріччя, яке полягає у тому, що суд прийшов до висновку про те, що договір суборенди не є укладеним, отже не породжує цивільних прав та обов`язків, проте, прийняв рішення про повернення земельної ділянки саме у спосіб, який передбачений п.п.8.1.,82. договору суборенди.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

По справі вбачається, що при подачі апеляційної скарги сплачено 1 057,20 грн. судового збору (а.с. 201), у разі відмови у позові, цей збір підлягає стягненню з позивача на користь відповідача.

Крім цього, відповідачем всього сплачено за надання правничої допомоги у судах першої та апеляційної інстанції 17 000,00 грн., що підтверджується квитанціями від 30.07.2018 р., 26.03.2019 р., 03.07.2019 р. (а.с. 185, 186, 212). По справі вбачається, що 01.06.2018 р. між відповідачем та адвокатом Щербак Т.О. укладено договір про надання правничої допомоги № 10 та додаткові угоди до нього від 30.07.2018 р., 26.03.2019 р.(а.с. 179-180,181,182). Актом виконаних робіт (послуг) від 05.06.2019 р. підтверджується виконання робіт за договором про надання правничої допомоги (а.с. 183). Також надано розрахунок адвоката Щербак Т.О. вартості правової допомоги (а.с. 184).

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно правил пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту «б» частини четвертої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до пункту «в» частини четвертої статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З аналізу вказаних правових норм вбачається, що новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, проводиться апеляційним судом у випадку скасування або зміни судового рішення та є обов`язком апеляційного суду, що не потребує додаткової заяви щодо відшкодування витрат на правничу допомогу з наданням відповідних доказів, адресованої саме апеляційному суду.

Щодо клопотання ОСОБА_2 про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 17 000 грн., які остання понесла за час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції, апеляційний суд у складі колегії суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

3) для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Розподіляючи витрати, понесені ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу, апеляційний суд у складі колегії суддів дійшов висновку про те, що наявні в матеріалах справи договір про надання правової допомоги від 01.06.2018 року, укладений між адвокатом Щербак Т.О. та ОСОБА_2 додаткова угода № 1 до договору про надання правової допомоги № 10 від 01.06.2018 року від 30.07.2018 року, додаткова угода № 2 до договору про надання правової допомоги № 10 від 01.06.2018 року від 26 березня 2019 року, акт виконаних робіт (послуг) від 05.06.2019 року, розрахунок вартості правової допомоги від 06.06.2019 року, квитанція № 15 від 30 липня 2018 року на суму 5 000 грн., квитанція № 22 від 26 березня 2019 року на суму 6 000 грн. (т.1 а.с.179 186) та розрахунок вартості правової допомоги від 03.07.2019 року на суму 6 000 грн., додаткова угода № 3 до договору про надання правової допомоги № 10 від 01.06.2018 року, акт виконаних робіт (послуг) від 03.07.2019 року, квитанція № 23 від 03 липня 2019 року на суму 6 000 грн. (т.1 а.с.209 212) не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 17 000 грн., оскільки цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

З акту виконаних робіт (послуг) вбачається, що вказані послуги надавалися ОСОБА_2 адвокатом Щербак Т.О. та полягають у тому, що адвокат вивчав нормативні документи та судову практику, надав консультації, склав відзив, ознайомлювався з матеріалами справи та приймав участь при розгляді справи в суді першої інстанції та склав апеляційну скаргу.

З урахуванням критеріїв співмірності складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів вважає, що зазначені ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 17 000 грн. є завищеними, не є належним чином обґрунтованими, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Крім того, адвокат Щербак Т.О. не приймала участі в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, що дає підстави для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, апеляційний суд у складі колегії суддів дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача 5 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.1,3 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2 368 ч. 1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1,3, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 05 червня 2019 рокув частині зобов`язаня ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3 земельну ділянку площею 12 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 району Полтавської області в належному стані, за актом прийому-передачі земельної ділянки та в частині стягнення судових витрат скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині.

У задоволенні позову представника ОСОБА_3 адвоката Грибовода Віталія Васильовича до ОСОБА_2 про повернення земельної ділянки, що перебувала в оренді - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1 057,20 грн. та витрати по оплаті правничої допомоги у розмірі 5 000 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 липня 2019 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов