ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2019 року м. Київ

справа № 754/11747/18

провадження № 22-ц/824/9683/19

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

при секретарі - Ярмак О.В.

сторони :

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (третя особа з самостійними вимогами щодо предмета спору)

відповідач - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 квітня 2019 року у складі судді Лісовської О.В., повний текст складений 06.05.2019 року,

встановив:

У серпні 2018 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_6 , ОСОБА_5 про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позов мотивований тим, що постановою Верховного Суду від 18 квітня 2018 року було скасовано рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 липня 2015 року і рішення Апеляційного суду м. Києва від 17 березня 2016 року, та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відповідачем ОСОБА_6 після отримання рішення апеляційного суду, 23 березня 2016 року було відчужено дану квартиру на користь ОСОБА_4 , яка в свою чергу 19 липня 2017 року продала її ОСОБА_5 . Таким чином, останнім набувачем спірної квартири стала відповідачка ОСОБА_5 А тому позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили визнати за ними право власності на квартиру АДРЕСА_1 та витребувати її з незаконного володіння ОСОБА_5 у володіння позивачам.

У жовтні 2018 року третьою особою з самостійними вимогами ОСОБА_4 подано позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 про визнання права іпотекодержателя.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач ОСОБА_4 зазначила, що 04 березня 2016 року між нею та ОСОБА_6 було укладено Договір про відступлення права вимоги, а також нотаріально посвідчений Договір про відступлення права вимоги за Договором іпотеки. Надалі, згідно Договору купівлі-продажу від 23 березня 2016 року № 1666 ОСОБА_6 продав квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 . В свою чергу ОСОБА_4 відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 19 липня 2017 року продала зазначену квартиру ОСОБА_5 , яка на даний час є власником квартири.

Позивач вважає, що ухвалене Верховним Судом рішення про відмову в задоволенні позову щодо визнання права власності за ОСОБА_6 , не спростовує презумпції правомірності правочину, а договір іпотеки (права й обов`язки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек, а тому просила суд визнати за нею право іпотекодержателя згідно договору від 04 березня 2018 року реєстровий № 193 про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 01 лютого 2008 року за реєстровим № 313, укладеним між Акціонерним Банком «Таврика» та ОСОБА_7 , відносно предмета іпотеки, а саме квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 96,40 кв. м., житловою площею 46,20 кв. м.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 14 листопада 2018 року прийнято позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , про визнання права іпотекодержателя в одне провадження з основним позовом.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24 квітня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання права власності на квартиру та витребування майна.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 про визнання права іпотекодержателя відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 просять скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні їх позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вимоги позивачів.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржники посилаються на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним і таким, що ґрунтується на хибній оцінці обставин справи та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Так позивачі зазначають, що їх право на спадщину, за захистом якого вони звернулись до суду, було обмежено незаконною процедурою звернення стягнення, що встановлено постановою Верховного Суду від 18 квітня 2018 року. Крім того, оскільки вказаною постановою було скасовано судові рішення, згідно яких ОСОБА_6 набув право власності на спірну квартиру, то таке, на думку позивачів, дає змогу стверджувати, що правова підстава набуття ОСОБА_6 права власності на квартиру відпала.

У відзиві на скаргу, представник відповідача ОСОБА_5 просить скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, що жоден з позивачів не був власником квартири, відтак віндикація за заявою позивачів щодо спірної квартири неможлива як правовий механізм.

В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржується, тому апеляційним судом не перевіряється.

В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Андрієнко О.В. апеляційну скаргу підтримали з викладених у ній підстав, просили задовольнити скаргу.

Представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Колесник К.А. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обґрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Третя особа з самостійними вимогами щодо предмета спору ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_8 просили проводити судове засідання без їх участі, проти задоволення скарги заперечували.

Інші учасників справи належним чином повідомлені про час розгляду справи, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, 1 лютого 2008 року між Акціонерним банком «Таврика», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Таврика», та ТОВ «Полібудсервіс Плюс» укладений договір про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 11-08-КЛ, з наступними додатковими угодами, за умовами якого банк відкрив позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію з лімітом у сумі 1300000, 00 грн. до 29 січня 2010 року зі сплатою 19 % річних за користування кредитними коштами.

1 лютого 2008 року між Акціонерним банком «Таврика» (іпотекодержатель) та ОСОБА_7 (іпотекодавець) укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О. Г. та зареєстрований в реєстрі за № 313.

Відповідно до умов даного договору для забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником зобов`язань за договором про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 11-08-КЛ від 1 лютого 2008 року з усіма змінами і доповненнями до нього, іпотекодавець передав іпотекодержателю квартиру АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 26 травня 2005 року, зареєстрованого Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 2 червня 2005 року за № 9754 (т.1 а.с.20-21).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер іподекодавець ОСОБА_7 , якому квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності.

Після його смерті ОСОБА_1 (дружина померлого), ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (діти померлого), ОСОБА_9 (батько померлого) отримали свідоцтва про право на спадщину за законом, видані державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори 16.12.2010 року на квартиру АДРЕСА_1 .

Зокрема позивачці ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності від 16.12.2010 року на Ѕ частину спірної квартири, як пережившій дружині померлого ОСОБА_7 у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, набуте за час шлюбу (т.1 а.с.16).

Крім того, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.12.2010 року, право власності по 1/8 частині спірної квартири отримали ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - позивачі у справі та ОСОБА_9 який з позовом до суду не звертався (т.1 а.с.17).

За договорами про відступлення права вимоги № 10/260215 та № 26/02/15 від 26 лютого 2015 року, укладеними відповідно між ПАТ «Банк«Таврика» і ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ «Кредекс Фінанс» і ОСОБА_6 , до ОСОБА_6 перейшли права вимоги до позивачів за вказаним кредитним договором та договором іпотеки (т.1 а.с.30-33).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03.07.2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 про звернення стягнення на предмет іпотеки позовні вимоги було задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 шляхом передачі квартири у власність ОСОБА_6 (т.1 а.с.34-36).

04.03.2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 був укладений Договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ОСОБА_6 відступає ОСОБА_4 своє право вимоги за кредитним договором від 01.02.2008 року з усіма додатковими угодами та додатками до нього, що є невід`ємною частиною, укладеним між ПАТ "Банк "Таврика" та ТОВ "Полібудсервіс плюс".

Крім того, 04.03.2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 був укладений Договір про відступлення права вимоги за Договором іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_6 відступив, а ОСОБА_4 прийняла усе та будь-яке належне ОСОБА_6 право вимоги за Договором іпотеки від 01.02.2008 року, включаючи право звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17.03.2016 року було скасовано рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03.07.2015 року і постановлено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено, звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання за ОСОБА_6 права власності на предмет іпотеки (т.1 а.с.37-40).

Під час апеляційного розгляду встановлено, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 17.05.2016 року.

З матеріалів справи вбачається, що вже після смерті ОСОБА_6 , а саме ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 17.03.2016 року в Державному реєстрі речових прав було зареєстровано право власності на спірну квартиру за ОСОБА_6 , після чого в цей же день право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі Договору купівлі-продажу спірної квартири АДРЕСА_1 від 23.03.2016 року.

В подальшому, 19.07.2017 року право власності на спірну квартиру було зареєстровано в реєстрі за відповідачем ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу спірної квартири АДРЕСА_1 від 19.07.2017 року.

Таким чином, на момент звернення до суду з даним позовом власником квартири АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_5 (т.1 а.с.49-52)

Постановою Верховного суду від 18.04.2018 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03.07.2015 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 17.03.2016 року скасовано, постановлено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено (т.1 а.с.41-47).

Отже, зміна власника спірної квартири відбулась на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасоване.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачами в установленому законом порядку було отримано свідоцтво про право на спадщину за законом на спірну квартиру, при цьому судове рішення, яким визнано право власності на цю квартиру за ОСОБА_6 , скасовано, а тому є всі підстави для визнання за ними права власності та витребування майна з незаконного володіння відповідачки ОСОБА_5 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не підтверджено належними правовстановлюючими документами їх право власності на всю квартиру АДРЕСА_1 , ними не враховано при зверненні до суду інтереси співвласника (згідно документів про спадщину) ОСОБА_9 , при цьому не був оспорений і той факт, що ОСОБА_5 є добросовісним набувачем спірної квартири.

Проте, колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погодитись не може з наступних підстав.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Разом з тим відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно зі статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Враховуючи те, що ОСОБА_6 не мав права на відчуження спірної квартири в зв`язку із порушенням порядку набуття на неї прав, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, вимоги позивачів про витребування цієї квартири у останнього власника ОСОБА_5 відповідають діючому законодавству, підтверджуються матеріалами справи та підлягають до часткового задоволення, відповідно до їх часток у праві власності на спірну квартиру.

Аналогічна правова позиція щодо витребування майна викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16, згідно якої задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Власник з дотриманням вимог ст.ст. 387, 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, вищенаведеного не врахував, допустив порушення норм процесуального права, не надавши належної оцінки наданим позивачем на підтвердження своїх вимог доказам, та не застосував до спірних правовідносин положення ст.ст. 387, 388 ЦК України, які підлягали до застосування, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Посилання відповідача ОСОБА_5 , що позивачі не є власником майна, не заслуговують на увагу, оскільки у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця. При цьому позивач ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право власності від 16.12.2010 року на Ѕ частину спірної квартири, крім того, остання та позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали у встановленому законом порядку свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.12.2010 року по 1/8 частині спірної квартири отримали, тому їх вимоги щодо визнання права власності на спірну квартиру, задоволення не підлягають.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення їх вимогпро витребування з незаконного володіння ОСОБА_5 5/8 (1/2+1/8) частини спірної квартири у володіння ОСОБА_1 , та по 1/8 частини квартири у володіння ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

В решті рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 квітня 2019 року сторонами не оскаржується, підлягає залишенню без змін,

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 квітня 2019 року скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_5 та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання права власності та витребування майна задовольнити частково.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_5 5/8 частини квартири АДРЕСА_1 у володіння ОСОБА_1 , та по 1/8 частини квартири АДРЕСА_1 у володіння ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

В решті рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді :