Справа № 464/6214/13 Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З.
Провадження № 22-ц/811/2058/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 06 жовтня 2016 року,-

ВСТАНОВИВ:

в квітні 2012 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , Обласне комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», в якому просив встановити порядок користування житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом виділення йому в користування житлової кімнати, позначеної на плані першого поверху будинку за № 1-2 площею 9,3 кв.м., із залишенням в спільному користуванні приміщень загального користування.

В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що є власником Ѕ частини спірного житлового будинку, який складається із двох житлових кімнат, веранди, коридору, кухні та підвалу. Відповідач, ОСОБА_3 , яка є власником іншої Ѕ частини будинку, користуючись тим, що порядок користування спірним будинком не визначений, постійно створює йому перешкоди у володінні та користуванні власністю, незважаючи на наявність рішення суду про його вселення. Такими діями відповідач обмежує його у здійсненні свого права власності, а тому просив визначити порядок користування будинком відповідно до розміру частки, що йому належить.

ОСОБА_3 звернулася з позовомдо ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , Обласне комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», в якому просила припинити право ОСОБА_1 на частку у спільній власності Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 із виплатою грошової компенсації та визнати за нею право власності на належну йому частку.

В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що спірний будинок належить їм на праві спільної часткової власності, частка кожного становить Ѕ. Вказаний будинок фактично складається із однієї кімнати, кухні, ванної кімнати та коридору. Вона разом із третіми особами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстровані та фактично проживають у вказаному будинку, іншого житла не мають. У зв`язку із тим, що з приводу власності відповідача виникали неодноразові спори, між нею та ОСОБА_1 виникли неприязні стосунки, що унеможливили спільне їх проживання. Крім того, відповідач забезпечений житлом, має частку у спільній власності на квартиру АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3 . Незважаючи на відсутність наміру фактично проживати у спірному будинку, відповідач не прийняв її пропозиції компенсувати йому вартість належної частки для вирішення спору, що виник між ними. Оскільки їх спільне проживання та виділення належної відповідачу частки в натурі є неможливими, просила припинити його право власності на частку із виплатою йому відповідної грошової компенсації та визнати за нею право власності на його частку.

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 06 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування будинком відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про припинення права власності на частку у спільному майні відмовлено.

Повернуто ОСОБА_3 внесені нею на рахунок № НОМЕР_1 ТУ ДСА у Львівській області грошові кошти у сумі 41 425 грн.

Рішення суду оскаржили представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 .

ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 вважають, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Зазначають, що відмовивши у позов, суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин ст. 365 ЦК України, якою встановлено чотири підстави, за наявності хоча б однієї з яких відповідач мав бути позбавлений права власності на частку в житловому будинку. Зазначають, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що за змістом ст. 365 ЦК України, не вимагається згода особи, право якої на частку у спільному майні припиняється, на отримання компенсації на його частку, а передумовою припинення права на частку судом є внесення іншим співвласником вартості частки на депозитний рахунок суду, що було зроблено ОСОБА_3 . При цьому судом не було враховано того, що згідно договору дарування від 27.04.2009 року ОСОБА_1 особисто оцінював та підтверджував вартість подарованої йому частки у 23958 грн. Звертають увагу на те, що ОСОБА_1 ніколи не мав відношення до спірного будинку та до родини ОСОБА_8 до 27.04.2009 року та з 27.04.2009 року ніколи не проживав у будинку, не ніс будь-яких витрат по його утриманню чи оплаті комунальних платежів. Вказують, що земельна ділянка, на якій розташованих будинок, є власністю Львівської міської ради, а відтак така не може бути предметом оцінки експерта під час проведення експертизи та визначення вартості частки ОСОБА_1 . Також апелянти вважають, що суд при ухваленні оскаржуваного рішення безпідставно не застосував ч. 6 ст. 147 ЦПК України до висновку судово-оціночної будівельної експертизи №2635 від 29.09.2015 року, оскільки на думку апелянтів такий висновок експертною установою був наданий завідомо недостовірний та необґрунтований. З наведених підстав просять рішення суду змінити в частині позову ОСОБА_3 та задовольнити її позовні вимоги, в іншій частині, що стосується позову ОСОБА_1 , рішення суду залишити без змін.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 є незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не в повній мірі врахував висновки, висловлені Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 19 червня 2013 року, якою вказану справу було направлено на новий розгляд. Матеріали справи свідчать про відсутність передбачених законом підстав для примусового викупу частки позивача у праві спільної часткової власності. Крім цього, Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 19 червня 2013 року наголосив на тому, що при першому розгляді справи не надано належної оцінки наявним у справі доказам, а саме: не з`ясовано, на яких підставах ОСОБА_3 переобладнала житлову кімнату площею 9,3 кв. м. у кухню; не з`ясовано реальну ринкову вартість належного сторонам на праві приватної власності майна; не перевірено, чи заперечує ОСОБА_1 щодо припинення його права власності на Ѕ частину спірного будинку та сплату йому відповідної компенсації за вказану частку. Також при новому розгляд і справи судом не було враховано преюдиційне значення рішення Сихівського районного суду м.Львова від 14.04.2011 року, що набрало законної сили, яким ОСОБА_3 зобов`язано не чинити перешкод в користуванні спірним будинком та надати ОСОБА_1 доступ до цього будинку. Також помилковим є висновок суду про те, що ОСОБА_1 забезпечений житлом, оскільки той факт, що ОСОБА_1 ніколи не проживав у спірному будинку, ним не заперечується, проте не з вини самого ОСОБА_1 , а через те, що ОСОБА_3 чинить йому перешкоди у користуванні будинком. Суд також помилково зазначає, що сторонами не заперечується наявність однієї кімнати у будинку, оскільки позивач ОСОБА_1 завжди обґрунтовував позов наявністю двох житлових кімнат та можливістю спільного проживання з відповідачем у спірному будинку. Просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на підтримання доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 та заперечення щодо задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , пояснення представника ОСОБА_9 ОСОБА_2 на підтримання доводів його апеляційної скарги та заперечення щодо задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном.

Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з положеннями ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить будинок АДРЕСА_1 , кожному по 1/2 частці.

Позивач ОСОБА_1 став співвласником Ѕ частини спірного будинку на підставі договору дарування, укладеного 27 квітня 2009 року між ним та ОСОБА_7 , при цьому, як встановлено судом першої інстанції, в даному будинку ОСОБА_1 ніколи не проживав, а проживає у квартирі АДРЕСА_2 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 серпня 1989 року ОСОБА_3 належить Ѕ частина вказаного будинку, і як встановлено судом, ОСОБА_3 з часу свого народження зареєстрована та фактично проживає у спірному будинку. Крім неї у вказаному будинку зареєстровані та проживають члени її сім`ї треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Її брат - ОСОБА_7 зареєстрований, однак у будинку з 2009 року не проживає, місце його перебування невідоме.

Судом також з`ясовано, що позивач ОСОБА_1 разом із членами своєї сім`ї зареєстрований та проживає у квартирі АДРЕСА_2 , 1/3 частка якої належала ОСОБА_1 на праві власності. Як вбачається із договору дарування 1/3 частки квартири від 26.12.2014 р., ОСОБА_1 подарував своєму сину - ОСОБА_1 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 .

Крім того, в матеріалах справи наявний договір купівлі-продажу квартири, з якого вбачається, що 10.07.2006 ОСОБА_10 дружина ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_3 .

Вищенаведене свідчить про наявність у ОСОБА_1 та його сім`ї житла.

Копією технічного паспорту від 16.04.2009р. підтверджується, що будинок АДРЕСА_1 складається із двох житлових кімнат, площею 14 кв.м. та 9,3 кв.м., кухні, площею 3,6 кв.м., коридору, площею 2,4 кв.м., веранди 2,5 кв.м. Всього по 1-му поверху 31,8 кв.м., житлова площа 23,3 кв.м., допоміжна площа 6 кв.м. та площа приміщень загального користування 2, 5 кв.м.

Разом з тим позивачка ОСОБА_3 ствердила про те, що нею у будинку проведені переобладнання, фактично є лише одна житлова кімната, інша кімната, площею 9,3 кв.м. переобладнана під приміщення кухні, в якій наявна система газопостачання. Таке переобладнання здійснено ще до 1989 року. Позивач вказала, що на час переобладнання будинок знаходився у її користуванні, з приводу перепланування не виникало сумнівів, таке було здійснено для покращення умов проживання. Наявність газопостачання в житловому будинку підтверджується договором про надання послуг з газопостачання від 17.05.2004р. укладеного ВАТ «Львівгаз» та нею, і лише після набуття права власності ОСОБА_1 на частину будинку у неї виникли труднощі в узаконенні такого перепланування та переобладнання.

Судом також встановлено, що проектна документація на переобладнання газової мережі та встановлення в житловій кімнаті газової плити у ОСОБА_3 відсутня.

Відповіддю ПАТ «Львівгаз» від 21.11.2013р., підтверджується, що у приміщенні за №1-2 згідно акту обстеження від 31.10.2013р., в експлуатації є плита газова, проектна документація на переобладнання газової мережі та встановлення в житловій кімнаті такої у товаристві відсутня, тобто самовільно встановлена, що є порушенням діючих вимог п.6.28 ДБН.В.2.2.-2002001.

Оцінюючи наявні у справі докази, суд першої інстанції дійшов до вірних та обгрунтованих висновків про те, що приміщення за №1-2 площею 9,3 кв.м самовільно переобладнано під кухню, на час розгляду справи будь-які дозвільні документи на таке переобладнання ОСОБА_3 не були надані.

Судом встановлено, що між сторонами існують тривалі неприязні відносини, що зумовлені неодноразовими спорами (в т.ч. і судовими) з приводу власності позивача - ОСОБА_1 на Ѕ частину спірного будинку, з приводу користування житловим будинком.

Висновком судової будівельно-технічної експертизи №4131/4132 від 12.04.2012р. встановлено, що виділення в натурі Ѕ частки будинку АДРЕСА_1 є неможливо. Ринкова вартість будинку АДРЕСА_1 становить 82850 грн. За результатами візуального огляду встановлено, що житловий будинок знаходиться у технічному стані, який характеризується як незадовільний.

Висновком додаткової судової інженерно-технічної експертизи №2381/2388 від 31.03.2015р. встановлено, що технічний та експлуатаційний стан конструктивних елементів житлового будинку по АДРЕСА_1 станом на час проведення дослідження незадовільний, а окремих елементів-ветхий. Дійсна ринкова вартість житлового будинку АДРЕСА_1 1500 АДРЕСА_1 , станом на час проведення дослідження становить 968 050грн., може бути проданий у м. Львові за ціною 968 050грн., але так як ціна, це фактична сума грошей сплачена за об`єкт оцінки, то визначити яка саме ціна буде фактично сплачена, не представляється можливим.

Висновком судової оціночно-будівельної експертизи №2635 від 29.09.2015р. встановлено, що дійсна вартість житлового будинку АДРЕСА_1 , станом на липень 2015 року, становить 983 121грн; 1/2 житлового будинку АДРЕСА_1 , станом на липень 2015 року могла бути продана за 491 560,50грн.

Вказаний висновок підтримав допитаний судом першої інстанції експерт ОСОБА_11 , ствердивши, що при визначені дійсної вартості житлового будинку, та ціни за яку його може бути продано, не враховував належну до будинку земельну ділянку, вважає, що незалежно від того чи земельна ділянка є у власності чи у користуванні, така належить до будинку.

Як вбачається із технічних висновків житловий будинокодноповерховий, з підвалом розміщений на відгородженій від сусідніх земельній ділянці, віддалений від центральної частини міста. Загальна площа 51,4 кв.м., житлова -14 кв.м., планування будинку не відповідає вимогам діючих будівельних норм. Знаходиться у ветхому технічному стані, стан несучих конструктивних елементів (фундаментів, стін, перекриття, даху) аварійний, а ненесучих незадовільний та ветхий. Середньозважений фізичний знос 61%. Несуча здатність конструкцій будинку, в тому числі фундаментів, стін, перекриття та даху не відповідає вимогам міцності та надійності. Конструкції фундаментів та стін на межі руйнування, яке місцями вже почалось. Конструкції перекриття та даху не виконують своїх огороджуючих та теплозберігаючих функцій, загрожують обвалом і створюють небезпеку для життя та здоров`я мешканців. Ремонт на підсилення елементів при такій степені зносу недоцільне. Проживання мешканців неможливе. Рекомендовано повну перебудову, з приведенням до діючих будівельних норм та забезпечення вимог щодо міцності та надійності конструкцій будинку.

З копії рішення Сихівського районного суду м.Львова від 14.04.2011р. вбачається, що позов ОСОБА_1 задоволено, зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні будинком АДРЕСА_1 , надати йому доступ до користування належним на праві власності майном Ѕ частиною цього будинку та вселити ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 .

Статтею 50 ЖК України встановлені вимоги, що ставляться до жилих приміщень, зокрема, передбачено, що при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя, не допускається також заселення квартири, збудованої для однієї сім`ї, двома і більше сім`ями або двома і більше одинокими особами.

Відповідно до ст. 380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього співвласник має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Суд першої інстанції, вставивши, що співвласники житлового будинку перебувають у неприязних стосунках, не є членами родини, сторонніми особами, ОСОБА_1 одружений, забезпечений житлом, з моменту набуття права власності ніколи у спірному будинку не проживав. Крім цього, як встановлено судом першої інстанції ОСОБА_3 , переобладнано житлову кімнату під кухню, а відтак фактично у житловому будинку на час розгляду справи судом, наявною є лише одна житлова кімната

Суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, про те, що оскільки позивачем ОСОБА_1 не заявлено вимогу про зобов`язання іншого співвласника будинку привести житловий будинок у відповідність до технічного паспорту, а саме, житлову кімнату №1-2, яка переобладнана в кухню, до попереднього стану, а суд позбавлений права виходити за межі позовних вимог, вимога про встановлення порядку користування житловим будинком, шляхом виділення йому у користування житлової кімнати позначеної на плані першого поверху будинку за №1-2 площею 9,3 кв.м., не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених п.п.1-3 ч.1 ст.365 ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Із роз`яснень, викладених у п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 4 жовтня 1991р. «Про практику застосування законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» вбачається, що якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності.

При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди-судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи.

Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов`язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею.

Не можна не погодитись з висновками суду першої інстанції про те, що спірний будинок не може бути реально поділений між сторонами, оскільки такий поділ неможливий з технічної точки зору, визначити порядок користування, виділивши позивачу окрему кімнату також є неможливим, у зв`язку з фактичною відсутністю двох жилих кімнат для проживання кожної із сторін, оскільки менша із них облаштована під приміщення кухні, а сумісне проживання позивача з відповідачем в одному приміщенні суперечитиме вимогам ст.50 Житлового кодексу України, оскільки такі не є членами однієї сім`ї.

Судом першої інстанції вірно враховано і наявність двох членів сім`ї відповідача ОСОБА_3 , які проживають разом із нею у спірному будинку та набули права на користування належною їй часткою, у ньому зареєстровані; неприязні відносини, що склались між сторонами та роблять неможливим спільне їх проживання, оскільки таке може призвести до ще більшого загострення конфлікту між ними, а також наявність судового рішення про вселення ОСОБА_1 у спірний будинок, яке з об`єктивних причин не виконано, а саме через те, що у будинку наявна лише одна житлова кімната, що сторонами не заперечується, а ОСОБА_1 , інших вимог, в тому числі про зобов`язання привести приміщення кімнати площею 9,3 кв.м. до стану, визначеного технічними документами, не заявляв.

Судом при вирішенні питання встановлення порядку користування спірним житловим будинком встановлено, що спірний будинок належить порівну ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , є неподільним, спільне володіння і користування ним є неможливим, власники не є родичами, а сторонніми особами, що ОСОБА_1 має сім`ю, ніколи не проживав у спірному будинку, має інше місце реєстрації та проживання.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 , суд врахував, що експертним шляхом визначена вартість житлового будинку при його відчуженні власниками, незважаючи на його ветхість, незадовільний стан, і така визначена у розмірі 983 121 грн., цей розмір визначений експертом, як вартість, за яку його може бути продано через місце розташування спірного будинку, судом враховано, що така значно перевищує запропоновану ОСОБА_3 компенсацію іншому співвласнику.

Суд першої інстанції підставно врахував те, що ОСОБА_1 категорично не погоджується із запропонованою йому іншим співвласником ОСОБА_3 грошовою компенсацією за належну йому 1/2 частку будинку, у розмірі 41 425 грн., які були внесені ОСОБА_3 на депозитний рахунок під час розгляду справи судом першої інстанції.

При припиненні права особи на частку в спільному майні в судовому порядку слід враховувати те, що це не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд першої інстанції дав належну оцінку тій обставині, що під час розгляду справи в суді першої інстанції вартість Ѕ частки будинку визначена експертним шляхом в розмірі 491 560,50 грн. лише при відчуженні будинку, що в десять разів перевищує внесені ОСОБА_3 кошти на депозит.

Оскільки з цього приводу співвласники не дійшли згоди, а ОСОБА_1 категорично заперечує, покликаючись на те, що будинок буде відчужений саме за ціною, визначеною як 983 121 грн., а не за 41425 грн., і що таке припинення завдасть йому істотної шкоди.

На момент розгляду справи судом першої інстанції сторони не дійшли згоди щодо вартості частки ОСОБА_1 , і така була внесена ОСОБА_3 на рахунок суду у розмірі 41425 грн., з вартістю частки ОСОБА_1 у розмірі 491560.5 грн. не погодилася ОСОБА_3 , і не внесла таку на рахунок суду, а відтак колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 , про неможливість припинення права власності ОСОБА_1 на 1/2 частку будинку.

Як вбачається із квитанції №0.0..1. від 01.11.2019 року ОСОБА_12 внесла на депозитний рахунок суду вартість Ѕ частки, належної ОСОБА_1 у спірному житловому будинку в розмірі 167302.00 грн., у задоволенні вимог позивача ОСОБА_3 відмовлено, а тому такі підлягають поверненню ОСОБА_3 .

Доводи апеляційних скарг є безпідставними, не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Єропейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 06 жовтня 2016 року залишити без змін.

Повернути ОСОБА_3 168 302.00 грн., внесених нею на рахунок Львівського апеляційного суду 01.11.2019 року, квитанція №0.0..1.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 12.12.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.