П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 року

м. Харків

Справа № 646/7067/17

Провадження № 22-ц/818/1968/19

Харківський апеляційний суд у складі судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Колтунової А.І., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:

позивач - приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» в особі Голови правління Клименка Петра Олександровича на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 січня 2019 року в складі судді Григор`єва Б.П.,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2017 року ПАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача 49665,71 грн у рахунок відшкодування витрат, пов`язаних зі сплатою страхового відшкодування.

Позовна заява мотивована тим, що 09 грудня 2014 року відбулась дорожньо-транспортна пригода, за участю автомобіля Volkswagen Transporter, д/н. НОМЕР_1 , під керуванням відповідача. Згідно постанови Харківського районного суду Харківської області від 19 лютого 2015 року відповідача було визнано винним у порушенні правил дорожнього руху. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілю «Volkswagen Transporter» було завдано технічних пошкоджень.

На момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди, зазначений автомобіль, що належав ПАТ КБ «ПриватБанк, був застрахований ПАТ «СК «Інгосстрах» згідно договору майнового страхування, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та позивачем.

За вказаною дорожньо-транспортною пригодою ПАТ «СК «Інгосстрах» сплатило ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідно до умов договору страхування, страхове відшкодування в сумі 49665,71 грн. У зв`язку з тим що відповідач винний у вчиненні ДТП, а позивач відшкодував завдану шкоду, останній просить стягнути з ОСОБА_1 суму понесених фактичних витрат у розмірі 49665,71 грн.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 січня 2019 року в задоволенні позовних вимог ПАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» до ОСОБА_1 , третя особа:акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», про стягнення витрат у рахунок страхового відшкодування відмовлено.

В апеляційній скарзі Голова Правління ПрАТ «Інгосстрах» Клименко П.О. просить скасувати рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 січня 2019 року повністю, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов повністю, стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Інгосстрах» у рахунок відшкодування витрат, пов`язаних зі сплатою страхового відшкодування 49 665, 71 грн, судові витрати.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції позбавив позивача його права, передбаченого ст. 27 Закону України «Про страхування», суд першої інстанції застосував ч. 1 ст. 1172 ЦК України, яка не стосується предмету спору та не підлягає застосуванню. Той факт, що відповідач на момент ДТП працював у третьої особи не впливає на його обов`язок відшкодувати шкоду, завдану внаслідок ДТП майну роботодавця. Зазначає, що суд першої інстанції звільнив відповідача від його обов`язку по відшкодуванню шкоди, який встановлений нормами ст. ст. 1166, 1187, 1188 ЦК України, що є неприпустимим. Вказує на те, що відповідно до постанови Харківського районного суду Харківської області від 19 лютого 2015 року винним у спричиненні зазначеної дорожньо-транспортної пригоди є водій автомобіля Volkswagen Transporter, д/н. НОМЕР_1 , ОСОБА_1 . В результаті дорожньо-транспортної пригоди власнику застрахованого автомобіля (власник АТ КБ «Приватбанк») заподіяно матеріальну шкоду. Страхове відшкодування в розмірі 49665,71 грн було виплачено в повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням, таким чином, позивачу заподіяно шкоду в розмірі 49665, 71 грн. Апелянт посилається на ст. 1166 ЦК України, ч. 2 ст. 1187 ЦК України, ч. 1 ст. 1188 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування», ст. 993 ЦК України, зазначає, що свої зобов`язання за договором позивач виконав у повному обсязі, виплативши страхувальнику суму страхового відшкодування та в межах виплаченої суми страхового відшкодування має право вимоги до відповідальної особи, якою є відповідач.

Отже, виходячи з викладеного, свої зобов`язання за договором майнового страхування страховик (позивач) виконав в повному обсязі виплативши страхувальнику (третій особі) суму страхового відшкодування і з цього моменту в межах виплаченої суми страхового відшкодування має право вимоги до відповідальної особи, якою є відповідач.

На думку апелянта суд першої інстанції наводить такі аргументи, які суперечать один одному.

Фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК України). Що суперечить наступному: аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок про те, що водій транспортного засобу, винний у заподіянні шкоди, може нести відповідальність перед страховиком в порядку регресу лише у випадку, коли він є власником вказаного джерела підвищеної небезпеки або на відповідній правовій підставі володіє ним.

Зазначає, що в даному випадку підлягає застосуванню норма ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», а положення ст. 1172 ЦК України не може застосовуватись до даних правовідносин. В цьому випадку мова йде не про заподіяння шкоди не про заподіяння шкоди третім особам, яку міг би відшкодувати роботодавець за свого працівника, а про відшкодування шкоди самому роботодавцю. Така шкода відшкодована страховою компанією, право вимоги роботодавця до свого працівника перейшло до позивача в порядку ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» в особі Голови правління Клименка П.О. на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 січня 2019 року у цивільній справі за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» до ОСОБА_1 , третя особа: акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», про стягнення витрат у рахунок страхового відшкодування.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 07 березня 2019 року закінчено підготовку апеляційного розгляду цивільної справи за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» до ОСОБА_1 , третя особа: акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», про стягнення витрат у рахунок страхового відшкодування.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в приміщенні Харківського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

04 квітня 2019 року до апеляційного суду надійшли письмові пояснення представника третьої особи АТ КБ «Приватбанк» А.О. Шевченко, в яких він просить апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» задовольнити, розглянути справу без участі представника АТ КБ «ПриватБанк». Посилається на ст. 27 Закону України «Про страхування», ст. ст. 1166, 979, 990, 993 ЦК України. Вважає, що суд невірно розтлумачив норми права та прийняв незаконне рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не може нести відповідальність за завдану шкоду, оскільки на момент заподіяння шкоди знаходився в трудових відносинах між ПАТ КБ «ПриватБанк», а також наслідки зазначеної дорожньо-транспортної події входять до переліку страхових випадків передбачених пунктом 7 договору. Посилання позивача на положення ст. 27 Закону України «Про страхування» не відповідає обставинам справи та п. 7.1.2. договору страхування наземного транспорту від 20 лютого 2014 року. Отже, в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 09 грудня 2014 року відбулась дорожньо-транспортна пригода, за участю автомобіля Volkswagen Transporter, д/н. НОМЕР_1 , під керуванням відповідача ОСОБА_1 .

Згідно постанови Харківського районного суду Харківської області від 19 лютого 2015 року (справа № 635/18/15-ц), відповідача було визнано винним у порушенні правил дорожнього руху. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілю «Volkswagen Transporter» було завдано технічних пошкоджень. (а.с. 6-7)

На момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди, зазначений автомобіль, що належав ПАТ КБ «ПриватБанк», був застрахований ПАТ «СК «Інгосстрах» згідно договору майнового страхування, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та позивачем. (а.с. 7-10)

За вказаною дорожньо-транспортною пригодою ПАТ «СК «Інгосстрах» сплатило ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідно до умов договору страхування страхове відшкодування в сумі 49 665,71 грн., про що свідчить платіжне доручення № 72 від 08 січня 2015 року. (а.с. 25)

З трудової книжки Серія НОМЕР_2 НОМЕР_3 , виданої на ім`я ОСОБА_1 , заповненої 01 липня 2000 року, вбачається що останній з 11 лютого 2014 року прийнятий на посаду водія-інкасатора-охоронця Харківського ПРУ ПАТ КБ «ПриватБанк». (а.с. 64)

Як вбачається з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, власником автомобіля «Volkswagen Transporter», д/н. НОМЕР_1 , є ПАТ КБ «ПриватБанк». ( а.с. 10)

З подорожнього листа легкового службового автомобіля № 346670 від 09 грудня 2014 року вбачається, що відповідач ОСОБА_1 керував службовим автомобілем «Volkswagen Transporter», д/н. НОМЕР_1 , та виконував покладені на нього службові обов`язки. ( а. с. 65)

Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров`ю у зв`язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК України).

Фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК України).

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 вересня 2016 року у справі № 6-933цс16.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси.

Аналіз положень статей 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в тому числі, моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб, тощо).

Правило генерального делікту закріплено у статті 1166 ЦК України щодо майнової шкоди та у статті 1167 ЦК України щодо моральної шкоди.

Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача.

За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача.

Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Так, стаття 1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки.

Згідно з частиною 2 статті 1187 ЦК України таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, тощо) володіє транспортним засобом.

Зазначений висновок узгоджується і з нормою частини 1 статті 1172 ЦК України та частиною 2 статті 1187 ЦК України.

Положення частини 1 статті 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (частина 2 статті 1187 ЦК України).

У такому випадку обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія.

Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода (в тому числі, моральна), завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Таким чином, положення статей 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до статті 1167 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.

Відповідну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2018 року (справа № 759/4049/16-ц, провадження № 61-1505 св 18), постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 липня 2018 року (справа №372/1789/17-ц, провадження № 61-29014св18).

Відповідно до ч. 2 п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 р. не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК України.

Аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок про те, що водій транспортного засобу, винний у заподіянні шкоди, може нести відповідальність перед страховиком в порядку регресу лише у випадку, коли він є власником вказаного джерела підвищеної небезпеки або на відповідній правовій підставі володіє ним.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 з 11 лютого 2014 року прийнятий на посаду водія-інкасатора-охоронця Харківського ПРУ ПАТ КБ «ПриватБанк».

09 грудня 2014 року відбулась дорожньо-транспортна пригода, за участю автомобіля Volkswagen Transporter, д/н. НОМЕР_1 , під керуванням відповідача ОСОБА_1 .

З подорожнього листа легкового службового автомобіля № 346670 від 09 грудня 2014 року вбачається, що відповідач ОСОБА_1 керував службовим автомобілем «Volkswagen Transporter», д/н. НОМЕР_1 , та виконував покладені на нього службові обов`язки.

Згідно постанови Харківського районного суду Харківської області від 19 лютого 2015 року (справа № 635/18/15-ц), відповідача було визнано винним у порушенні правил дорожнього руху. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілю «Volkswagen Transporter» було завдано технічних пошкоджень.

Як вбачається з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, власником автомобіля «Volkswagen Transporter», д/н. НОМЕР_1 , є ПАТ КБ «ПриватБанк».

На момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди, зазначений автомобіль, що належить ПАТ КБ «Приватбанк», був застрахований ПАТ «СК «Інгосстрах» згідно договору майнового страхування, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та позивачем.

У п 7.1.2. договору страхування наземного транспорту від 20 лютого 2014 року укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ СК «Інгосстрах» зазначено, що страховим випадком визнається пошкодження застрахованого ТЗ внаслідок ДТП за його участю за вини водія.

Суд першої інстанції, встановивши, що шкоду завдано внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася з вини водія ОСОБА_1 , що підтверджується постановою Харківського районного суду Харківської області від 19 лютого 2015 року, який перебував у трудових відносинах з ПАТ КБ «ПриватБанк», та на момент виникнення дорожньо-транспортної пригоди виконував трудові обов`язки, дійшов правильного висновку про те, що відповідальність за заподіяну шкоду має нести ПАТ КБ «ПриватБанк».

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в даному випадку шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, належним роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, тобто ПАТ КБ «ПриватБанк», а не безпосередньо винним водієм ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги про те, що свої зобов`язання за договором майнового страхування страховик (позивач) виконав в повному обсязі виплативши страхувальнику (третій особі) суму страхового відшкодування і з цього моменту в межах виплаченої суми страхового відшкодування має право вимоги до відповідальної особи, якою є відповідач, в даному випадку підлягає застосуванню норма ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», а положення ст. 1172 ЦК України не може застосовуватись до даних правовідносин, є помилковими, оскільки ґрунтуються на неправильному тлумаченні зазначених вище вимог закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Статтею 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України.

Згідно з частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовано обставини справи, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України надана правильна правова оцінка доказам по справі, рішення суду відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України є законним і обґрунтованим, і доводами апеляційної скарги не спростовується, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального праві, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» - залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки у випадках, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України, безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 липня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді: Н.П. Пилипчук

А.І. Колтунова