Постанова

Іменем України

28 січня 2019 року

м. Київ

справа № 537/4632/15-ц

провадження № 61-18257св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області СпірідоновичН. В.,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області

від 04 жовтня 2017 року у складі судді Сьоря С. І. та постанову апеляційного суду Полтавської області від 05 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Бутенко С. Б., Панченка О. О., Пікуля В. П.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Спірідонович Н. В., в якому просила визнати недійсним заповіт її батька - ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Спірідович Н. В. 06 квітня 2015 року у хірургічному відділенні третьої міської лікарні міста Кременчука.

Позовні вимоги мотивовано тим, що на час посвідчення заповіту її батько не міг уголос читати заповіт, усвідомлювати його зміст та вільно виражати своє волевиявлення, оскільки перебував у лікарні в тяжкому стані, спричиненому тяжкими хворобами, від яких невдовзі й помер.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 04 жовтня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано безпідставністю заявлених позовних вимог.

Постановою апеляційного суду Полтавської області від 05 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 04 жовтня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів наведених у касаційній скарзі:

07 березня 2018 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, з урахуванням доповнень, просить скасувати рішення Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 04 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду Полтавської області від 05 лютого 2018 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди попередніх інстанцій формально підійшли до вирішення даної справи та не бажали призначати по справі нову експертизу.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Короткий зміст встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи:

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_7, який є батьком ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Згідно заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Спірідович Н. В. за реєстровим № 176, 06 квітня

2015 року ОСОБА_7 розпорядився на випадок своєї смерті і усе майно, що буде належати йому на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, а також все те, на що він за законом буде мати право, заповів ОСОБА_5

07 травня 2015 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Спірідович Н. В. заведена спадкова справа № 25-2015 за заявою ОСОБА_5 про прийняття спадщини.

Згідно висновку посмертної судово-психіатричної експертизи від 12 квітня 2017 року № 169, станом на 06 квітня 2015 року ОСОБА_7 виявляв ознаки психічного розладу у вигляді вираженого астенічного синдрому самотогенного походження. Наявний у ОСОБА_7 розлад не позбавляв, але істотно впливав на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при складанні заповіту.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини:

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Статтею 1233 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною четвертою статті 1236 ЦК України передбачено, що чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту).

Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України.

У пункті 16 постанови Пленум Верховного Суду України постанови від

06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду касаційної скарги:

Вирішуючи спір, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що належних та допустимих доказів того, що волевиявлення ОСОБА_7 при складенні спірного заповіту не було вільним та не відповідало його волі судом не здобуто, а позивачем не надано. Також суду не надано доказів того, що при складенні спірного заповіту він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними.

Проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_7 в момент складення ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що існуючі в той час порушення його психічної діяльності істотно впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи заявника про те, що суди попередніх інстанцій формально підійшли до вирішення даної справи та не бажали призначати по справі нову експертизу є безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 заявляла в суді апеляційної інстанції клопотання про призначення по справі психолого-психіатричної посмертної експертизи у задоволенні якого судом апеляційної інстанції було відмовлено з підстав не наведення заявником жодних об'єктивних даних, які б вказували на неповноту, необґрунтованість або сумнівність експертного висновку, що містить відповіді з усіх питань, що належать до предмета доказування по справі. Доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 04 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду Полтавської області від 05 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська