ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» грудня 2019 року

м. Харків

справа № 638/1403/19-ц

провадження 22ц/818/5415/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 , представник відповідача - ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 23 липня 2019 року в складі судді Зінченка О.В.

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 20 березня 2012 року між нею та ОСОБА_3 укладено договір позики, згідно якого вона передала ОСОБА_3 у власність 45 000,00 грн, а ОСОБА_3 зобов`язалась повернути грошові кошти за її першою вимогою.

Зазначила, що 12 червня 2018 року вона направила відповідачу лист з вимогою повернення позики, який вона не отримала.

02 липня 2018 року вона зателефонувала їй та вимагала повернути борг.

Однак борг вона до теперішнього часу не повернула, посилаючись на фінансові труднощі та хворобу її матері; на телефонні дзвінки вона не відповідає.

Вказала, що пунктами 5.1, 6.1 договору позики передбачено, що позичальниця повертає суму боргу (або неповернуту частину боргу) збільшену з урахуванням індексу інфляції за весь строк з моменту підписання договору. У разі порушення умов договору позичальниця сплачує штраф в розмірі 25% від неповернутої суми боргу.

Вважала, що сума боргу, збільшена з урахуванням індексу інфляції, складає 112 545,00 грн.

У зв`язку з не погашенням позики за першою вимогою, позичальниця зобов`язана сплатити штраф в розмірі 25% від неповернутої суми боргу, який складає 28 136,25 грн.

Таким чином, заборгованість відповідачки складає 140 681,25 грн.

Просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь 140 681,25 грн та судовий збір в розмірі 1406,82 грн та в розмірі 576,30 грн.

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 23 липня 2019 року, в якому ухвалою Люботинського міського суду Харківської області від 10 жовтня 2019 року виправлено описку, позов ОСОБА_1 - задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 140 681,25 грн та судовий збір в розмірі 1983,12 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову; стягнути з ОСОБА_1 на її користь судовий збір у розмірі 2110,23 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що їй не було пред`явлено вимогу про повернення боргу, тому не може йтися про порушення нею умов договору позики та наявності обов`язку повертати борг з урахуванням індексу інфляції та 25% штрафу; що розмір інфляції обраховано за весь час користування грошима (з моменту укладення договору), а не з моменту начебто порушення умов договору (з серпня 2018 року), як це передбачено пунктом 6.2.1 договору позики, тобто 45 000,00 грн (сума позики) + 2664,00 грн (інфляційні втрати за начебто строк прострочення з серпня 2018 року до дня подачі позову до суду) + 11 916,00 грн (25% штрафу від неповернутої суми позики) = 59 580,00 грн, але і з цією сумою вона не погоджується, оскільки нею не було порушено умови договору з огляду на не пред`явлення їй вимоги про повернення боргу.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

06 листопада 2019 року від ОСОБА_3 надійшли письмові пояснення до апеляційної скарги, в яких вона фактично підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно задовольнити частково, рішення суду - змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

З таким висновком суду судова колегія погоджується. Проте, не погоджується з розрахунком суми заборгованості, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 20 березня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути їх позикодавцю.

Відповідно до пункту 4.1. договору позики позичальник зобов`язаний повернути позику за першою вимогою позикодавця.

Сума позики за договором становить 45 000,00 грн (пункт 2.1 договору позики).

Згідно пункту 5.1. договору позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики (або неповернуту її частину в разі дострокового погашення частини позики) в порядку, встановленому в пункті 4.1. цього договору збільшену з урахуванням індексу інфляції за весь строк з моменту підписання даного договору.

Пунктом 6.1. договору позики передбачено, що при порушенні умов даного договору позичальник сплачує штраф у розмірі 25% від неповернутої суми позики (а.с.10).

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 15 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (статті 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Матеріали справи свідчать про те, що 20 березня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримала грошові кошти в розмірі 45 000,00 грн.

Доказів виконання своїх зобов`язань та повернення коштів за цим договором відповідачем не надано.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_3 суми позики в розмірі 45 000,00 грн, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо того, що відповідач не виконала свої зобов`язання за договором позики, тому сума боргу підлягає стягненню з неї на користь позивача.

Погоджується колегія суддів і з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 штрафу, визначеному в пункті 6.1 договору позики, однак не погоджується з його розміром, виходячи з наступного.

За змістом статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

Як вбачається з пункту 4.1. договору позики від 20 березня 2012 року позичальник зобов`язаний повернути позику за першою вимогою позикодавця.

Пунктом 6.1. договору позики передбачено, що при порушенні умов даного договору позичальник сплачує штраф у розмірі 25% від неповернутої суми позики.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 посилалась на те, що 12 червня 2018 року направила ОСОБА_3 лист з вимогою щодо повернення позики, який вона не отримала, а також на те, що 02 липня 2018 року в телефонному режимі вимагала повернути суму боргу за договором позики.

Проте, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 пред`явила вимогу щодо погашення позики шляхом направлення її ОСОБА_3 12 червня 2018 року.

В суді апеляційної інстанції 12 листопада 2019 року ОСОБА_3 підтвердила те, що 02 липня 2018 року ОСОБА_1 зателефонувала їй та пред`явила в телефонному режимі вимогу щодо повернення грошових коштів за договором позики від 20 березня 2012 року. Однак, в судовому засіданні від 03 грудня 2019 року вона відмовилася від таких пояснень.

В свою чергу ОСОБА_1 підтвердила в суді апеляційної інстанції, що 02 липня 2018 року в телефонному режимі вона просила ОСОБА_3 повернути їй кошти.

Враховуючи, що первісні пояснення ОСОБА_3 , які надані нею в суді апеляційної інстанції 12 листопада 2019 року, є вільними, судова колегія вважає їх правдивими та вважає, що вимога про повернення грошових коштів відбулася в телефонному режимі саме 02 липня 2018 року.

Таким чином, існують правові підстави для стягнення штрафних санкцій, а саме відповідно до пункту 6.1. договору позики штрафу у розмірі 25% від неповернутої суми позики.

Сума позики за договором становить 45 000,00 грн. (пункт 2.1 договору позики).

Пунктом 6.1. договору позики передбачено, що при порушенні умов даного договору позичальник сплачує штраф у розмірі 25% від неповернутої суми позики.

Таким чином, розмір штрафу становить 11 250,00 грн, який вираховується від суми позики в розмірі 45 000,00 грн, а не в розмірі 28 136,25 грн, як зазначено позивачем та стягнуто судом першої інстанції, оскільки цей штраф на інфляційні втрати не нараховується.

Також, не погоджується колегія суддів з висновком суду першої інстанції щодо того, що стягненню підлягають інфляційні втрати з моменту підписання договору позики, які визначені у договорі позики, виходячи з наступного.

Частиною другої статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення грошового зобов`язання та наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді застосування індексу інфляції, яка не є санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів належними до сплати кредиторові.

У зв`язку з чим, вимога ОСОБА_1 щодо стягнення з ОСОБА_3 розміру інфляційних втрат відповідно до пункту 5.1. договору позики від 20 березня 2012 року за період з моменту підписання договору позики і до пред`явлення вимоги в телефонному режимі 02 липня 2018 року є необґрунтованими та суперечать вимогам законодавства, у зв`язку з чим задоволенню не підлягають.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 просила стягнути інфляційні втрати за період до кінця 2018 року. Тому, за період з 02 липня 2018 року, з моменту вимоги, і до кінця 2018 року, такі втрати підлягають стягненню в розмірі 2331,00 грн. (індекси інфляції: 99,9 (липень 2018) х 100,00 (серпень 2018) х 101,9 (вересень 2018) х101,7 (жовтень 2018) х 101,4 (листопад 2018) х 100,8 (грудень 2018) = 105,18 %; 45 000,00 грн. (сума позики) х 105,18/100 - 45 000,00 грн. = 2331,00 грн).

Суд першої інстанції наведеного не врахував та дійшов помилкового висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та наявні у справі докази, не надав їм належну оцінку, не з`ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору і дійшов помилкового висновку щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Аналізуючи наведене, судова колегія вважає, що за таких обставин рішення суду підлягає зміні в частині розміру заборгованості та стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 45 000,00 грн - суми боргу, 25% штрафу від суми боргу - 11 250, 00 грн та інфляційних втрат з 02 липня 2018 року до грудня 2018 року - 2331,00 грн, а всього, 58 581, 00 грн.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 10 статті 141 ЦПК України передбачено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За подачу позову ОСОБА_1 сплатила 1406, 82 грн; позов задоволено частково на 41,64 %, судовий збір за подачу позовної заяви складає 585,80 грн, який підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 ; за апеляційну скаргу ОСОБА_3 сплатила 2110, 30 грн; апеляційну скаргу задоволено на 58,36 %, судовий збір за подачу апеляційної скарги складає 1231,58 грн, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 . Враховуючи частину 10 статті 141 ЦПК України судовий збір в розмірі 645,78 грн (1231,58-585,80) підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 . У зв`язку з чим рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення в цій частині.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст. 376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 23 липня 2019 року - змінити в частині суми боргу та судового збору.

Зменшити розмір стягнутої з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики з 140 681, 25 грн. до 58 581,00 грн.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Рішення в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судового збору в розмірі 1983, 12 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подачу позову та апеляційної скарги в розмірі 645,78 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І Колтунова

Повний текст постанови складено 09 грудня 2019 року.