РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2019 року м. Рівне

Справа № 565/637/18

Провадження № 22-ц/4815/73/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Бондаренко Н.В.(суддя-доповідач), Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.

учасники справи:

позивач- ОСОБА_4

відповідачі- ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 25 вересня 2018 року в складі судді Ковтуновича М.І., проголошеного в 10год.36 хв. в м.Вараш, повний текст якого виготовлений 30 вересня 2018року.

в с т а н о в и в :

У квітні 2018року ОСОБА_4 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про солідарне стягнення 30% річних за період з 11.05.2016р. до 28.02.2018р. в сумі 51771, 28 грн. та інфляційних втрат за період з січня 2015р. до грудня 2017р. в сумі 79447, 56 грн.

В обґрунтування вимог покликається на те, що 18.04.14 р. відповідачі отримали від нього в позику грошові кошти в сумі 50697,00 грн., що еквівалентно 4300,00 доларам США, з умовою повернення частинами та у строки, передбачені договором. Однак, свої зобов'язання за договором не виконали, у зв'язку з чим борг стягнуто рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 8.04.16 р., і воно на даний час не виконано.

Крім того, відповідно до рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 26.10.2017р. у справі №565/699/16-ц, залишеного без змін постановою Апеляційного суду Рівненської області від 15.02.2018р., стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 30% річних (за період з 07.01.2015р. до 10.05.2016р.) в сумі 38503, 98 грн. Тому, у зв'язку з невиконанням відповідачами зобов'язання, позивачем заявлено даний позов, що про стягнення 30 % річних за інший, не охоплений судовими рішеннями період з з 11.05.2016р. до 28.02.2018р. та інфляційних втрат за період з січня 2015р. до грудня 2017р.

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 25 вересня 2018 року стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 51771,28грн. як 30% річних за період 11.05.2016-28.02.2018р.р. за договором позики від 18.04.2014р.

Стягнуто із ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 по 258,86грн. судових витрат, з кожного.

У задоволенні позову в частині стягнення інфляційних втрат відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду в частині відмови мотивовано тим, щодо спірних правовідносин не можуть бути застосовувані положення ст.625 ч.2 ЦК України в частині стягнення інфляційних втрат, оскільки договором передбачено ризики знецінення грошової одиниці України, порядок та умови погашення заборгованості у таких випадках, шляхом визначення в грошовому зобов'язанні грошового еквіваленту в іноземній валюті.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_4 вказує на те, що рішення судом в частині відмови у стягненні інфляційний втрат постановлено з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи. Просить його в цій частині скасувати, постановивши нове про стягнення інфляційних втрат у розмірі 79 447,56 грн.

Доводить, що рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 8.04.2016 р. борг за договором позики стягнуто у національній валюті гривня і на підставі ч.4 ст.82 ЦПК України вказані обставини не доказуються у іншій справі.

Покликається на правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду висловлені, відповідно у постанові від 12.09.2018року та від 4.07.2018року (справа №14-134цс18 та вважає, що він має право на стягнення з боржників інфляційних втрат у вказаному розмірі за період з січня 2015року по грудень 2017року.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі вважають її доводи такими, що не заслуговують на увагу, оскільки за умовами договору позика була надана у доларах США і вони не змінювались. Просять її залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Рішення суду в частині стягнення 30% річних сторонами в апеляційному порядку не оскаржується, а тому воно апеляційним судом не переглядається.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 18 квітня 2014 року ОСОБА_4 як позикодавець, а також ОСОБА_5 та ОСОБА_6, як позичальники підписали письмовий договір позики, за умовами якого позикодавець передав позичальникам у власність грошову суму у розмірі 50697,00 грн., що еквівалентно 4300 доларам США, яку позичальники зобов'язались повертати рівними частинами щомісяця у розмірі по 7242,43 грн., що еквівалентно 614,29 доларів США, у період з 25 травня 2014 року по 25 жовтня 2014 року, та у розмірі 7242,42 грн., що еквівалентно 614,26 доларів США до 25 листопада 2014 року.

Згідно з розпискою, підписаною ОСОБА_5 та ОСОБА_6 18 квітня 2014 року, у цей день ними отримано від ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 50 697,00 грн., що еквівалентно 4300 доларам США на день укладення договору на його підставі та згідно з його умовами.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 8 квітня 2016 року з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 стягнуто заборгованість за договором позики від 18.04.2014р. в сумі 135 465, 34 грн., у тому числі: основного боргу в сумі 95675 грн., відсотків у сумі 11087, 84грн., штрафу в сумі 28702, 50 грн.

Стороною відповідача не подано доказів, що свідчили б про повне чи часткове погашення суми позики.

Згідно із частиною першою, другою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 1 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.

Судом першої інстанції зроблено передчасний висновок про неможливість застосування індексу інфляції з огляду на те, що грошові зобов'язання виникли в іноземній валюті.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 8 квітня 2016 року борг за договором позики, укладеним між сторонами, стягнути у грошовій одиниці - гривня.

Оскільки відповідальність за статтею 625 ЦК України настає, зокрема, і за невиконання судового рішення про стягнення грошових коштів у національній валюті, то до такої суми заборгованості застосовується індекс інфляції.

Суд першої інстанції на зазначені вище вимоги закону та правову позицію Верховного Суду уваги не звернув та не врахував, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов'язання, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Інфляційні втрати розраховуються апеляційним судом наступним чином: встановлений індекс інфляції за 2015 рік склав 143, 3%, за 2016рік-112,4%, за 2017 рік-113,7%, всього за три роки -183,135 %.

Згідно заявлених позовних вимог, ОСОБА_4 просить стягнути інфляційні втрати, нараховані на суму тіла позики -95 675грн. за період з 1.01.2015року по 31.12.2017року.

Позивач звернувся із даним позовом у квітні 2018року, однак відповідачі із заявою про застосування наслідків пропуску строку позовної давності до суду не зверталися, а тому інфляційні втрати розраховуються апеляційним судом в межах заявлених позовних вимог.

Інфляційні втрати становлять 79 539,41грн.( 95 675х183,135%:100=175 214,41-95675).

Однак оскільки позовні вимоги позивачем заявлені у розмірі 79 447,56 грн., а апеляційний суд не може вийти за їх межі, солідарному стягненню з відповідачів підлягають інфляційні втрати у сумі79 447,56 грн.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції в частині стягнення інфляційних втрат на підставі п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню, з постановленням в цій частині нового - про їх задоволення у повному об'ємі.

В зв'язку із задоволенням позову в частині стягнення інфляційних втрат, підлягає скасуванню і рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат по сплаті судового збору.

Відповідно до ч.1 та ч. 13 ст.141 ЦПК України підлягають пропорційному розподілу понесені сторонами судові витрати.

Позивачем судовий збір при подачі позову сплачений у розмірі 1312,68грн., при подачі апеляційної скарги-1191,71грн. В зв'язку із задоволенням позовних вимог в повному об'ємі він підлягає відшкодуванню кожним відповідачем по 1252,20грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 25 вересня 2018року в частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та судових витрат скасувати.

Позов в цій частині задовольнити.

Стягнути солідарно із ОСОБА_5, ОСОБА_6 у користь ОСОБА_4 79 447 (сімдесят дев'ять тисяч чотириста сорок сім) грн.56коп. інфляційних втрат за період 1 січня 2015року по 31 грудня 2017року за невиконання грошового зобов'язання.

Стягнути із ОСОБА_5, ОСОБА_6 у користь ОСОБА_4 по 1252 (одній тисячі п'ятдесят дві) грн..20коп., понесених судових витрат по сплаті судового збору, з кожного.

ОСОБА_4: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1; ОСОБА_5: зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2; ОСОБА_6: зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Судді: Бондаренко Н.В.

Ковальчук Н.М.

Хилевич С.В.