Справа № 490/892/16-ц Суддя першої інстанції Гуденко О.А.
Провадження № 22-ц/812/1823/19 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 грудня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участю: представника позивача Жовтонецького В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 серпня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Гуденко О.А., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якого складений 06 вересня 2019 року, за позовом Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі ПАТ «Ідея Банк», Банк) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави,

В С Т А Н О В И В:

29 січня 2016 року ПАТ «Ідея Банк», яке змінило назву на Акціонерне товариство «Ідея Банк» (далі АТ «Ідея Банк», Банк) звернулося до суду до відповідачів з позовом, із наданням в подальшому заяви про зміну предмета позову, в якій просило суд:

- стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в сумі 346 410 грн. 38 коп.;

- в рахунок погашення кредитних зобов`язань ОСОБА_1 звернути стягнення на користь ПАТ «Ідея Банк» на предмет застави, який належить ОСОБА_3 , а саме на автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT 2.0, 2012 року випуску, колір чорний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , новий р/н НОМЕР_2 , шляхом продажу зазначеного автомобіля ПАТ «Ідея Банк» будь-якій третій особі-покупцю від імені власника за ціною не нижче ринкової, визначеної незалежним суб`єктом оціночної діяльності для чого надати ПАТ «Ідея Банк» усі права та повноваження на відчуження транспортного засобу, в тому числі, але не виключно: проводити всі необхідні дії в органах МВС України та всіх інших державних та недержавних органах/установах (отримувати дублікати документів на транспортний засіб, отримувати/виготовляти ключі/їх дублікати, отримувати відомості про транспортний засіб/особу-власника, які пов`язані з продажем автомобіля, тощо);

- вилучити у ОСОБА_3 вищевказаний автомобіль на період його реалізації та передати його Банку на період до його реалізації;

- стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 50.00 грн.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 жовтня 2016 року позовні вимоги були частково задоволені, проте ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 липня 2018 року це заочне рішення скасовано та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 серпня 2019 року позовні вимоги Банку задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором № 910.16825 від 26 липня 2012 року в сумі 346 410 грн. 38 коп., з якої: основний борг 199 899 грн. 28 коп., прострочений борг 57 473 грн. 74 коп., прострочені проценти 76 358 грн. 92 коп., строкові проценти 2 867 грн. 39 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Ідея Банк» заборгованість за договором в сумі 50.00 грн.

В задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу автомобіля ПАТ «Ідея Банк» будь-якій третій особі покупцю від імені власника та вилучення транспортного засобу та передачі його позивачу на період реалізації відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ідея Банк» судовий збір у розмірі 3 464 грн. 10 коп. та витрати на оголошення у газеті у розмірі 200 грн. 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Ідея Банк» судовий збір у розмірі 50 грн. 00 коп. та витрати на оголошення у газеті у розмірі 20 грн. 00 коп.

Відмова суду в задоволенні позовних вимог щодо предмета застави мотивована тим, що умовами договору застави не передбачено такого способу звернення стягнення на предмет застави в судовому порядку, як продаж заставодержателем предмета застави третій особі - покупцю від імені власника, натомість вказаний спосіб віднесено договором до позасудового способу звернення стягнення на заставне майно. Отже, ПАТ «Ідея Банк» самостійно і на власний розсуд визначило такий порядок набуття заставодержателем предмета застави у власність чи шляхом продажу заставодержателем предмета застави третій особі - покупцю, як позасудовий спосіб звернення стягнення.

Як наслідок, оскільки місцевим судом було відмовлено у зверненні стягнення на предмет застави - спірний транспортний засіб, у задоволенні позовних вимог про вилучення та передачу предмета застави заставодержателю також було відмовлено у зв`язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням АТ «Ідея Банк», посилаючись на його незаконність в частині відмови у задоволенні вимог Банку про звернення стягнення на предмет застави та його вилучення, просило прийняти постанову, якою скасувати оскаржене судове рішення в частині відмови АТ «Ідея Банк» у задоволенні його позовних вимог про звернення стягнення на предмет застави та його вилучення, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги Банку задовольнити.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що вірно встановивши обставини справи, суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет застави та його вилучення, у тому числі, посилаючись на спірну практику Верховного Суду, який неодноразово аналогічні позовні вимоги АТ «Ідея Банк» задовольняв. Про вказане Банком також було зазначено у його відповіді на відзив відповідача. Проте, суд першої інстанції без будь-якого дослідження дійсних обставин справи № 643/17966/14-ц, яку розглянув Верховний Суд 19 червня 2019 року, прийшов до висновків про відмову в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет застави та його вилучення на підставі рішення суду.

Скаржник просив апеляційний суд врахувати ту обставину, що вказану постанову Верховним Судом було прийнято взагалі у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки нерухоме майно, квартиру. Тобто, вказані правові висновки, не могли бути застосовані у даній справі.

Скаржник наголошував на тому, що п. 2 параграфу 5 договору застави звернення взагалі не містить застереження щодо позасудового порядку, а має на увазі альтернативу вибору заставодержателем способу звернення стягнення.

Відповідачі правом надання до суду відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України у редакції Закону України N 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За положеннями ст. 213 ЦПК України 2004 року, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно із ч.ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як встановлено судом, 26 липня 2012 року між ПАТ «Ідея Банк» та відповідачем ОСОБА_1 (далі-Позичальник) був укладений кредитний договір № 910.16825, відповідно до якого Банк надає Позичальнику кредит у сумі 296 097 грн. 91 коп. на строк 84 місяців. Кредит надається для фінансування купівлі Позичальником транспортного засобу марки VOLKSWAGEN, моделі PASSAT 2.0, 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 у сумі 264 513 грн. 00 коп., фінансування страхового платежу для страхування ТЗ на умовах повного КАСКО в сумі 22 959 грн. 73 коп. та фінансування страхового платежу за страхування життя позичальника у сумі 8 625 грн. 18 коп. Станом на день укладення договору змінна частина ставки, визначена за рішенням правління банку становить 15,7600 %, що разом з Маржою Банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 16,9900 %.

Відповідно до Розділу 3, забезпеченням виконання зобов`язань за даним договором є: застава транспортного засобу, вказаного в п. 2 Розділу 1, згідно з договором застави транспортного засобу, який укладається сторонами.

11 лютого 2015 року між Банком та ОСОБА_2 був укладений Договір поруки, відповідно до якого остання зобов`язалася солідарно відповідати перед Кредитором за виконання Позичальником зобов`язань, передбачених кредитним договором № 910.16825 від 26 липня 2012 року.

29 серпня 2012 року між сторонами був укладений Договір застави транспортного засобу № 910.16825, а саме: автомобіль марки VOLKSWAGEN моделі PASSAT 2.0, 2012 року випуску, колір чорний, номер кузова НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , який належить ОСОБА_1 . Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Я.М.

Позивач виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши відповідачу обумовлену договором суму. Однак, відповідачі від належного виконання щодо повернення суми боргу ухиляються, внаслідок чого станом на 25 січня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 346 410,38 грн., яка складається з: основний борг 199 899 грн. 28 коп., прострочений борг 57 473 грн. 74 коп., прострочені проценти 76 358 грн. 92 коп.,строкові проценти 2 867 грн. 39 коп.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Статтею 1 Закону України «Про заставу», ст. 572 ЦК України установлено, що застава є способом забезпечення зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно з положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 20 Закону України «Про заставу» та ст. 589 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також у разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 590 ЦК України звернення стягнення здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено законом або договором. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначені норми застосовуються з урахуванням положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: 1) передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання в порядку, встановленому цим Законом; 2) продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; 3) відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; 4) переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші, майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку, або цінні папери; 5) реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Отже, звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом продажу Банком будь-якій третій особі від імені власника в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання є позасудовим способом звернення стягнення на заставне майно, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Пунктом 1 параграфа 5 договору застави транспортного засобу передбачено, що заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави у випадку, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобов`язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані, а окрім того - також до настання термінів виконання будь-якого із зобов`язань, передбачених кредитним договором, у разі настання однієї з обставин, передбаченої цим пунктом.

У п. 2 параграфа 5 договору застави транспортного засобу сторони погодили, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за вибором заставодержателя одним із способів: за рішенням суду або в позасудовому порядку шляхом набуття заставодержателем предмета застави у власність чи шляхом продажу заставодержателем предмета застави третій особі - покупцю.

Вказаний параграф містить застереження про позасудове задоволення вимог заставодержателя шляхом набуття заставодержателем предмета застави у власність чи шляхом продажу заставодержателем предмету застави третій особі.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір застави транспортного засобу не містить застережень щодо позасудового порядку звернення стягнення шляхом продажу заставодержателем предмета застави третій особі покупцю, на думку колегії суддів, є помилковими, оскільки зазначений пункт другий містить саме таке застереження.

Згідно положень ст. 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги банку підлягають до задоволення в частині стягнення заборгованості у зв`язку з неналежним виконанням боргових зобов`язань боржником.

Суд дійшов загалом правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «Ідея Банк» про звернення стягнення на предмет застави шляхом його продажу Банком будь-якій третій особі в рахунок погашення боргових зобов`язань боржника перед банком, оскільки такий спосіб звернення стягнення на заставне майно сторони договору застави визначили як позасудовий, що відповідає положенням ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», у зв`язку із чим ці вимоги ПАТ «Ідея Банк» задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та застосував норми права, які підлягали застосуванню при вирішенні по суті позовних вимог про звернення стягнення на предмет застави, дослідив умови договору застави транспортного засобу, встановив наявність у договорі застереження про те, що звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу заставодержателем предмета застави третій особі є позасудовим способом захисту, у зв`язку із чим обґрунтовано відмовив у позові про звернення стягнення на предмет застави.

Оскільки позовні вимоги ПАТ «Ідея Банк» про вилучення у ОСОБА_3 та передачу Банку предмета застави є похідними від вимог банку про звернення стягнення на предмет застави, у задоволенні яких судом відмовлено, то районний суд правильно відмовив у задоволенні вимог про вилучення предмета застави та передачу його Банку.

Доводи скарги про те, що суд безпідставно послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції скористався у даній справі висновком Великої Палати Верховного Суду тільки в частині того, що при вирішенні в судовому порядку питання про звернення стягнення на майно, що слугує способом забезпечення кредитного зобов`язання суд повинен виходити з обов`язковості виконання умов договору, в якому сторонами визначено спосіб звернення стягнення на таке майно (за рішенням суду або в позасудовому порядку) та надання позивачем відповідних доказів, які б підтверджували виникнення перешкод для кредитора у реалізації позасудового способу звернення стягнення на підставі застереження у договорі та свідчили про порушення, невизнання або оспорення права, за захистом якого він звернувся до суду.

Інші доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права зводяться до переоцінки досліджених судом доказів, висновків суду не спростовують та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи в частині, що оскаржується Банком, колегія суддів не встановила.

В частині задоволених позовних вимог рішення суду першої інстанції не оскаржувалось, а тому судом апеляційної інстанції не перевірялось.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Л.М. Прокопчук

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення складено 12 грудня 2019 року.