ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6509/19 Справа № 213/4004/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач- Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 квітня 2019 року, яке ухвалено суддею Поповим В.В. у місті Кривому Розі, повний текст судового рішення складено 12 квітня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

З листопада 2015 року в провадженні Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" /далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»/ до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, а також за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання кредитного договору недійсним.

Ухвалою суду від 02 квітня 2019 року, позовна заява ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишена без розгляду.

В зустрічному позові, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним кредитний договір №KRPOG200150942 від 29.08.2007 року, укладений між ним та Приватбанком, правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та зобов`язати відповідача перерахувати надані кредитні кошти у розмірі 3000 доларів США за ставкою НБУ на 29.08.2007 року (1 долар США = 4, 84 грн.).

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач за зустрічним позовом зазначив, що 29.08.2007 року між ним та Приватбанк правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» був укладений кредитний договір №KRPOG200150942 від 29.08.2007 року про надання йому на строк 29.08.2007 р. по 27.08.2027 р. включно кредитних коштів у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 3000.00 доларів США на споживчі цілі.

Він до 25.08.2015 року сплачував необхідні платежі на суму 1225.91 доларів США. При цьому, позивач за зустрічним позовом вважає, що єдиним законним засобом платежу на території України є гривня. Таким чином, враховуючи вищевикладене, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, як засобу платежу можливо при дотриманні суб`єктами господарських відносин імперативних вимог законодавства, щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії.

Окрім того, на день укладення кредитного Договору іноземний курс валюти становив 1 USD = 4,84 грн., а на час подання позову становив 1 USD = 21.49 грн.. Отже, існує істотна зміна його матеріального стану щодо виконання боргових зобов`язань за кредитним Договором, тобто з підвищенням курсу іноземної валюти, значно зросла сума його боргу, в зв`язку із чим суттєво погіршився його фінансовий стан. Такі умови кредитного договору, вважає несправедливими, так, як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договорених прав та обов`язків на шкоду Позичальника, споживача кредитних послуг. Несправедливістю є, зокрема, умови кредитного Договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору у випадку погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону Банк покладає, як суб`єкт підприємницької (господарської) діяльності, виключно на Позичальника за кредитним Договором та споживача кредитних послуг, що є грубим порушенням частини 3 статті 13 Цивільного кодексу України.

Таким чином, використання Банком долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом, є внесення в кредитний Договір пункт, що значно погіршує становища позичальника, як споживача порівняно з Банком в разі настання певних подій, що дає право для Позичальника відповідно до статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", суб`єкт підприємницької діяльності, що надає послуги, не повинен включати у Договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс Договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Таким чином, кредитний договір має бути в цілому на вимогу споживача визнаним недійсним.

Рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 квітня 2019 року, відмовлено у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" про визнання кредитного договору недійсним.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і обґрунтованість судового рішення, ставить питання про його скасування та ухвалення нового, яким у повному обсязі задовольнити його зустрічні позовні вимоги, визнавши кредитний договір недійсним.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує на те, що судом не враховано того, що гроші йому були потрібні на споживчі цілі, які не пов`язані із підприємницькою діяльністю, ці кредитні кошти він повинен був використати для розрахунку з іншими резидентами України, а не для міжнародного ведення бізнесу та розрахунків у валюті, що кредитний договір укладено з порушенням вимог закону - в частині обігу готівкової валюти на території України, відсутня ціна валютної цінності (доларів США). Апелянт зазначає, що судом не взято до уваги, що згідно статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконано у гривнях, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Суттєвим порушенням умов договору є визначення виконання зобов`язання в іноземній валюті, хоча всі рахунку відкриті у національній валюті України.

Апелянт вважає, що суд не з`ясував чи виконано відповідачем за зустрічним позовом положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту щодо попередження банком споживача при укладені кредитного договору у валюті, що саме споживач несе усі валютні ризики під час виконання зобов`язання за таким договором.

Позивач наголошує на тому, що судом не взято до уваги докази витребувані у сторін та їм не надано правової оцінки, при цьому зазначає, що виписки з рахунків за якими суми заявлені у позові не співпадають. Вказує, що він заявляв клопотання про витребування договору страхування кредитних ризиків, розрахунку комісії, пені, процентів за користуванням кредитом, помісячно, однак банк не надав цих відомостей, як і не надав пояснень з цього приводу.

Апелянт наголошує на тому, що він довів в судовому засіданні, що з часу укладення кредитного договору і до часу подачі позову банком, декілька раз змінювалась відсоткова ставка: з 29.08.2007 - 12%; з 28.11.2008 -14,04%; з 26.08.2010 -13,04%, про зміну якої його ніхто не повідомляв, оскільки докази цьому відсутні в матеріалах справи. Також, позивач вказує, що судом не надано оцінки щодо нарахування комісії за спірним кредитним договором, при цьому зазначає, що комісія щомісяця за обслуговування кредиту є незаконною, якщо банк не доведе, які саме послуги надаються позичальнику. Окрім того, апелянт наголошує на тому, що суд не звернув уваги, що в матеріалах справи відсутній оригінал спірного кредитного договору або ж його належним чином завірена копія, тоді як в матеріалах справи є нечитабельна копія, підписана особою, про повноваження якої щодо укладення вказаного договору немає ніяких даних.

Враховуючи усі наведені апелянтом аргументи та відсутність будь-якого аналізу з боку суду змісту позовної заяви, додаткових пояснень з боку його представника, він вважає, що рішення по цій справі порушує його право на справедливий судовий розгляд, захист прав та інтересів судом, що суд не намагався аналізувати справу, а просто погодився із позицією позивача по первісному позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представник АТ КБ Приватбанк, Бродько А.І. , просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції грубо порушив процесуальні норми закону, залишивши позов банку без розгляду.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Матеріалами справи і судом встановлено, що 29.08.2007 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №КRP0G (надалі - Договір) (том 1 а.с. 10-12).

Судом встановлено, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» має Банківську ліцензію на право надання банківських послуг та Дозвіл Національного Банку України на право здійснення валютних операцій, визначених пунктами 1-4 частини 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (том 1, а.с. 17, 126-128).

Згідно Договору ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 3000.00 [Долар США] на термін до 27.08.2027 р., а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав ОСОБА_1 кредит у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору (том 1, а.с. 13).

Вказані обставини не оспорювалися і визнані сторонами.

Суд, також встановив, що ОСОБА_1 не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що у загальному розмірі складає 2267.19 (Долар США), що за курсом 21.49 відповідно до службового розпорядження НБУ від 12.10.2015 року складає 48 721.91 грн., згідно Розрахунку заборгованості за договором №KRP0G200150942 (том 1, а.с. 5-8).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні зустрічного позову, виходив з того, що при укладанні кредитного договору були дотриманні всі умови встановленні в ст.203 ЦК України, що відповідач належним чином не виконував свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку із чим відсутні підстави для визнання Договору недійсним.

Колегія суддів повністю погоджується із висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному судовому рішенні не може погодитись із доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 , оскільки вони були предметом розгляду в суді першої інстанції і їм судом надана відповідна правова оцінка, що відображено у рішенні.

Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині залишення без розгляду позову АТ КБ «Приватбанк», тому, відповідно до вимог 367 ЦПК України, правильність висновків суду першої інстанції в цій частини колегією суддів не перевіряються.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався наведених вище норм закону.

Відповідно до статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно норм статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За правилами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту звичаїв інших вимог, що звичайно ставляться.

Так, під час судового розгляду, суд перевірив та встановив, що на момент укладання Договору, сторони погодили положення кредитного договору в тих межах, які сторони бажали викласти у самому договорі. При підписанні кредитного договору сторони чітко та добровільно обумовили обсяг взаємних прав та обов`язків, одночасно, встановивши рівень відповідальності та порядок дій у разі порушення норм договору. Договір був підписаний повнолітньою, дієздатною особою ОСОБА_1 , який повністю віддавав звіт своїм діям, та погодився на добровільних засадах з усіма умовами договору, крім цього виконував зобов`язання, чим підтвердив той факт, що його задовольняють всі умови укладеного договору.

Окрім того, судом було перевірено та встановлено, з моменту укладення договору у позичальника протягом 9 років не виникали питання, до відділення Банку про розірвання даного договору, позичальник не звертався.

Отже, доводи апелянта про наявність підстав для визнання спірного договору недійсним, колегія суддів вважає необґрунтованими, такими, що не можуть бути задоволені.

Доводи ОСОБА_1 про те, що суд не звернув уваги і не надав належної правової оцінки тому, що у кредитному договорі, укладеному в іноземній валюті, обов`язково повинен міститись еквівалент у гривні, а також, що Банк не мав права видавати кредит у іноземній валюті були предметом розгляду судом першої інстанції, про, що зазначено у судовому рішенні.

Відповідно до статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу.

Статтею 192 ЦК встановлено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року №3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993р. №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

Також, Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993р. №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» валютні операції визначені як наступні:

-операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України;

-операції пов`язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов`язань, предметом яких є валютні цінності;

-операції, пов`язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей.

Таким чином, операцією банку, зокрема, є дія або подія, внаслідок відбуваються зміни у фінансовому стані банку та яка відображається за балансовими або позабалансовими рахунками банку.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України Договором визначається домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Отже, договір, в тому числі кредитний, не є операцією, а є лише підставою для її здійснення.

Згідно статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 192 ЦК України передбачено, що до грошових коштів віднесено грошову одиницю країни гривню, та іноземну валюту.

Відповідно до ч.2 ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, у кредит можуть бути надані як грошові одиниці України гривні, так і іноземна валюта, що виступатиме предметом зобов`язання.

Нормативно-правовим актом, що має силу Закону та установлює режим здійснення валютних операцій на території України є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 р. №15-93 далі - Декрет.

Згідно статті 1 Декрету під валютними операціями розуміються, зокрема, операції пов`язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов`язань, предметом яких є валютні цінності.

Таким чином, Декрет виокремлює операції пов`язані з використанням валютних цінностей, як засобу платежу та операції з передаванням заборгованостей та інших зобов`язань, предметом яких є валютні цінності.

Статтею 5 Декрету передбачено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Згідно частини 4 статті 5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують відповідно до вказаної статті, зокрема, такі операції: "в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави."

Диспозиція норми підпункту "в" частини 4 статті 5 Декрету передбачає спеціальну умову, за якої валютна операція вимагатиме отримання індивідуальної ліцензії, а саме "якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі". Тому у випадку, коли в період дії режиму валютного регулювання діючим законодавством буде встановлено межі за термінами й сумами таких кредитів, лише після набрання чинності відповідним нормативно-правовим актом вказані операції вимагатимуть індивідуальної ліцензії.

Згідно з листом Національного банку України від 29.05.2001 р. N 28-313/2178 на сьогоднішній момент вимоги або які-небудь обмеження щодо граничного розміру сум і строків повернення кредитів в іноземній валюті, залучених або надаваних резидентами України, чинним законодавством не встановлене, тому здійснення резидентами операцій по одержанню або наданню кредитів в іноземній валюті не вимагає індивідуальної ліцензії Національного банку України.

Отже, здійснювані на даний час банком операції з надання кредитів в іноземній валюті у будь-яких сумах та на будь-який строк відповідно до підпункту "в" частини 4 статті 5 Декрету не вимагають отримання індивідуальної ліцензії Національного банку.

Доводи апелянта про доведення ним зміни відсоткової ставки за час користування кредитом не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, оскільки вони не були предметом зустрічного позову і судом першої інстанції не розглядалися, що підтверджується наявними у справі зустрічними позовними заявами, зокрема й уточненими (а.с.65-66, 98-99, 164-165, т.1).

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши зібрані в справі докази, в їх сукупності, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним не підлягають задоволенню із викладених у рішенні підстав.

На думку колегії суддів, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухваливши рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 30 липня 2019 року.

Головуючий:

Судді: