Постанова

Іменем України

10 липня 2019 року

м. Київ

справа № 756/2727/15-ц

провадження № 61-18639св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 грудня 2016 року у складі судді Васалатія К. А. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16 березня 2017 року у складі колегії суддів: Іванченка М. М., Рубан С. М., Желепи О. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Посилався на такі обставини. У березні 1993 року позивачем сплачено у повному розмірі грошовий пай за квартиру АДРЕСА_3 . У цій квартирі він був зареєстрований з 25 лютого 1987 року до 15 листопада 2000 року. 31 жовтня 1997 року між ним та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб. У шлюбі мають двох дітей.

20 грудня 2000 року ОСОБА_2 , яка діяла в інтересах ОСОБА_1 на підставі довіреності, продала належну позивачеві вказану квартиру. 23 лютого 2001 року ОСОБА_1 за кошти, виручені від продажу квартири у м. Южно-Сахалінську, придбав квартиру АДРЕСА_1 . Під час складання договору купівлі-продажу у державного нотаріуса ОСОБА_2 відмовилась у присутності експерта з продажу нерухомого майна ставати одним з покупців, мотивуючи це тим, що вона жодного матеріального відношення до цієї квартири не має.

31 жовтня 2011 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, однак вони разом із ОСОБА_2 та дітьми проживають у спірній квартирі.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на спірну квартиру.

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , у подальшому уточненим, про визнання права власності на 3/4 частини спірної квартири.

Зустрічна позовна заява обґрунтовувалась такими обставинами.

Квартира, яка знаходилась за адресою: АДРЕСА_3 , є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки ОСОБА_2 протягом трьох років проживала у ній, займалась ремонтом та благоустроєм квартири, що покращувало товарний вигляд квартири та відповідно збільшило її вартість, а тому кошти, отримані від продажу зазначеної квартири, також є спільною власністю подружжя. З 1987 року відповідач працювала на підприємствах у Бердичеві, у грудні 1989 року поїхала на заробітки до м. Южно-Сахалінська, де працювала на різних посадах, зокрема і керівних посадах в «Аеропорту Южно-Сахалінськ» та «Авіакомпанії «Сахалінські авіалінії» до 15 грудня 2000 року. Більшу частину свого заробітку відкладала на рахунок у банку, маючи намір повернутись до України та придбати нерухомість. 20 грудня 2000 року ОСОБА_2 на підставі довіреності, виданої на її ім`я ОСОБА_1 , продала квартиру у м . Южно-Сахалінську за 80 000 рублів, однак із цих коштів повернула ОСОБА_1 приблизно 49 000 рублів, оскільки частину кошів, отриманих від продажу квартири, витратила на утримання дітей, оплату та перевезення майна, а також на авіаквитки до Москви. 23 лютого 2001 року ОСОБА_1 купив квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Коштів від продажу квартири, яка знаходилась у м. Южно-Сахалінську, було недостатньо для придбання спірної квартири у м . Києві , а тому при купівлі спірної квартири у м. Києві були внесені і зароблені нею під час шлюбу кошти. Також вона займалась ремонтом та утриманням спірної квартири, зокрема нею було сплачено 6 966 грн за ремонт вікон у квартирі.

Посилаючись на зазначене, а також на те, що на придбання квартири в основному були сплачені її кошти, з нею проживає двоє дітей, які повністю знаходяться на її утриманні, ОСОБА_5 просила визнати за нею право власності на 3/4 частини спірної квартири.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 13 грудня 2016 року позови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на Ѕ частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за кожним. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, оскільки спірна квартира придбана сторонами у власність під час перебування їх у зареєстрованому шлюбі. Це майно є спільною сумісною власністю подружжя і частки сторін у ньому є рівними. Стосовно зустрічного позову, то суд зазначив, що обставини, на які посилається відповідач, не можуть бути враховані для відступлення від рівності часток подружжя у майні.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 березня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилено. Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 березня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1 не надав належних доказів того, що кошти, які витрачались на придбання спірного майна, були його особистими коштами, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірна квартира є спільним майном подружжя. Також зазначив, що ОСОБА_2 не надала належних доказів, які б слугували підставою для відступу від рівності часток, та погодився з висновком суду першої інстанції про поділ майна в рівних частках.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У квітні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16 березня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та визнати його одноособовим власником спірної квартири.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно не допитав свідка ОСОБА_6 , залучаючи як третіх осіб доньок сторін, не встановив, чи дійсно судове рішення може вплинути на їхні права та обов`язки, розгляд справи проводився без представників органу опіки. Зазначав, що ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу з пропуском строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції та не заявила клопотання про поновлення строку, однак апеляційний суд не звернув на це уваги, вийшов за межі апеляційної скарги, встановивши, що грошові кошти, зняті ОСОБА_2 з особистого банківського рахунку, повинні рахуватись спільним майном подружжям, через те, що ОСОБА_2 не надала суду доказів того, коли та які кошти були перераховані на зазначений банківський рахунок. Також зазначав, що вартість квартири у м. Києві менша ніж вартість квартири у м. Южно-Сахалінську, що відповідає поясненням ОСОБА_2 і це прямо вказує на те, що коштів, отриманих від продажу квартири в м. Южно- Сахалінську вистачало на придбання квартири у м. Києві.

У травні 2017 року ОСОБА_2 надіслала заперечення на касаційну скаргу в яких просила касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в цій справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 07 травня 2018 року.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

31 жовтня 1997 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, від якого подружжя має двох доньок: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

23 лютого 2001 року на ім`я ОСОБА_1 придбана квартира АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2011 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Крім того, відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 чинного ЦПК України.

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України ) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до частини першої статті 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Частинами другою та третьою статті 29 КпШС України встановлено, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження 14-325цс18).

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суди першої та апеляційної інстанцій із урахуванням вказаних норм матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, правильно виходили із того, спірна квартира була придбана позивачем під час перебування сторін спору у шлюбі за спільні кошти подружжя.

Позивач не надав належних та допустимих доказів, які б безспірно свідчили про придбання спірної квартири за його особисті кошти, не довів, що грошові кошти, отримані від продажу квартири у м . Южно-Сахалінську, він сплатив у рахунок вартості квартири, придбаної на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23 лютого 2001 року, а тому не спростував презумпцію спільності майна подружжя.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, оскільки відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 без вирішення питання про поновлення пропущеного строку, є безпідставними, оскільки апеляційний суд вчинив усі необхідні процесуальні дії для з`ясування поважності причин пропуску процесуального строку та на підставі наданих доказів дійшов обґрунтованого висновку про поновлення цього строку та відкриття апеляційного провадження.

Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення, вийшов за межі позовних вимог, є необґрунтованими, оскільки апеляційний суд вирішив тільки ті вимоги, які заявляли сторони у справі.

Не можуть бути підставою для скасування і доводи заявника про те, що суди не допитали свідка ОСОБА_6 .

Із заявлених позивачем до допиту двох свідків, суд першої інстанції обґрунтовано вирішив допитати одного.

У заяві про виклик свідка ОСОБА_6 ОСОБА_1 зазначав, що указана особа безпосередньо брала участь у підборі квартири для заявника та знає походження коштів, за які була придбана квартира.

Проте факт підшукування квартири указаною особою сторонами не оспорювався, але вказана особа не була очевидцем набуття заявником певних коштів.

Залучення до участі у справі третіх осіб - доньок сторін, одна з яких є неповнолітньою, не мало наслідком неповноту чи неправильність вирішення спору щодо майна подружжя.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно дослідили наявні у справі докази й надали їм належну оцінку, встановили обставини справи, за наслідками чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко