Єдиний унікальний номер 243/2603/18 Номер провадження 22-ц/804/2883/19

ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Азевича В.Б., Новікової Г.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу № 243/2603/19 за позовом публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07 серпня 2019 року (суддя Ільяшевич О.В., повний текст рішення складено 09 серпня 2019 року),

в с т а н о в и в :

26 березня 2018 року ПАТ АКБ «Індустріалбанк», яке є правонаступником ПАТ «Акціонерний банк «Експрес-банк», звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 28 березня 2013 року між ПАТ «Акціонерний банк «Експрес-банк» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 58880/30/к (кредит на споживчі цілі із зарахуванням грошових коштів на картковий рахунок НММЕП). Відповідно до умов пунктів 1.2, 1.3, 1.5 кредитного договору кредит було надано відповідачу на споживчі цілі в сумі 17000 грн. на строк 24 місяці з 28 березня 2013 року по 28 березня 2015 року. Згідно із п.1.6, 1.7 кредитного договору та додатку №1 до даного договору, відповідачем було сплачено позивачу одноразово комісію за надання кредиту в розмірі 1275 грн. Відповідач був зобов`язаний повернути кредит не пізніше 28 березня 2015 року, однак зобов`язання за кредитним договором відповідачем виконано не було. Станом на 14 березня 2018 року загальна сума заборгованості відповідача за кредитним договором становить 18282,74 грн., з яких сума простроченої заборгованості по кредиту 6365,0 грн., сума простроченої заборгованості по нарахованим процентам 9581,78 грн., інфляційні нарахування на суму простроченого кредиту 2335,96 грн. Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ АКБ «Індустріалбанк» заборгованість в сумі 18282,74 грн., а також судовий збір у сумі 1762 грн.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07 серпня 2019 року позовні вимоги ПАТ АКБ «Індустріалбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ АКБ «Індустріалбанк» заборгованість за кредитним договором № 58880/30/к від 28 березня 2013 року, яка утворилася станом на 26 березня 2018 року, та складається з кредиту в сумі 1402 грн., процентів за користування кредитом в сумі 13,68 грн., інфляційних в сумі 1223,62 грн., п`яти процентів річних в сумі 212,35 грн., а всього в розмірі 2851,65 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ АКБ «Індустріалбанк» понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 281,92 грн.

З вказаним рішенням не погодилось ПАТ АКБ «Індустріалбанк» та оскаржило його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 заборгованість в сумі 18282,74грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом було допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду, викладені у рішенні суду, не відповідають обставинам справи. Судом були прийняті доводи відповідача про застосування позовної давності, хоча в договорі встановлено, що договір продовжує діяти до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором, погоджено строк кредитування в 24 місяці, погоджено термін закінчення кредитування, дата повернення кредиту не пізніше 28 березня 2015 року, останнє погашення по кредиту відбулось 11 серпня 2014 року. Також судом помилково розраховано розмір процентів передбачених п. 4.3 кредитного договору, за ставкою 5% замість встановлених 43% річних.

Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення суду у справі з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає за наступних підстав.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справа здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що 28 березня 2013 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір № 588880/30/к (кредит на споживчі цілі із зарахуванням грошових коштів на картковий рахунок НММЕП), згідно із яким відповідач отримав від позивача кредит в розмірі 17000 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, та зобов`язався повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами. Відповідно до умов договору п.п. 1,2, 1.3, 1.5 кредит надано на споживчі цілі в сумі 17000 грн. строком на 24 місяці з 28 березня 2013 року по 28 березня 2015 року (а.с.4-8).

Відповідно до п. 1.4 кредитного договору процентна ставка за користування кредитом є фіксованою. З моменту укладання кредитного договору до моменту припинення здійснення зарахування заробітної плати та інших виплат від підприємства, яке було роботодавцем позичальника на момент укладання кредитного договору на поточний картковий рахунок, відкритий у кредитодавця становить 28 процентів річних. З моменту припинення зарахування заробітної плати та інших виплат від підприємства, яке було роботодавцем позичальника на момент укладення кредитного договору на поточний (картковий) рахунок, відкритий у роботодавця, до закінчення строку дії кредитного договору становить 38 процентів річних (а.с.4).

Відповідно до п. 2.5 кредитного договору погашення кредиту здійснюється щомісяця в сумах та терміни, визначені додатком №1 до договору; повне погашення процентів сплачуються кредитодавцю в день остаточного погашення кредиту.

Відповідно до п. 1.3 кредитного договору відповідач повинен був сплатити кредит не пізніше 28 березня 2015 року.

Згідно із таблицею щомісячних платежів ОСОБА_1 було розраховано графік погашення кредиту(а.с.10-11).

Згідно із заявою-анкетою позичальника від 28 березня 2013 року ОСОБА_1 висловив свою згоду про укладення кредитного договору про отримання споживчого кредиту, що підтверджується особистим підписом відповідача (а.с.12).

Однак зобов`язання за кредитним договором відповідачем виконано не було, що підтверджується довідкою про стан заборгованості станом на 14 березня 2018 року, вказане також підтверджується довідкою про рух коштів по рахункам для обліку заборгованості по нарахованим відсоткам за кредитним договором 58880/30/к від 28 березня 2013 року (а.с.40-42).

Відповідно до розрахунку, наданому позивачем, станом на 14 березня 2018 року, загальна сума заборгованості відповідача за кредитним договором становить 18282,74 грн., з яких: сума простроченої заборгованості по кредиту 6365,0 грн., сума простроченої заборгованості по нарахованим процентам 9581,78 грн., інфляційні нарахування на суму простроченого кредиту 2335,96 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у межах строку кредитування до 28 березня 2015 року відповідач мав повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами в останній робочий день кожного місяця. Починаючи з 29 березня 2015 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до останнього робочого дня кожного місяця впродовж строку кредитування (24 місяці), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Суд з урахуванням строку позовної давності зазначив до сплати відповідно до додатку № 1 до договору заборгованість по кредиту у розмірі 1402,00 грн.( заборгованість за лютий 2015 року складає 709 грн., березень 2015 року складає 693,00 грн.) та заборгованість по відсоткам за користування кредитом по процентам у розмірі 13,68 грн. з 26 березня 2015 року по 28 березня 2015 року (212, 05 грн. за 31 день з 27 лютого по 31 березня 2015 року, за один день 6, 84 грн.). В решті вимог в сумі 4963 грн.(по тілу кредиту з 01 липня 2018 року по січень 2018 року) та відповідної суми процентів за вказаний період суд вважав необхідним відмовити у зв`язку із спливом строку позовної давності. Суд розрахував і вважав необхідним стягнути інфляційні та п`ять процентів річних.

Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України зазначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Відповідно до частини першої статті 539 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Суд першої інстанції, з огляду на викладене, обґрунтовано зазначив, що у цій справі сторони строк договору окремо сторонами не визначено, а погоджено строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Так, відповідно до кредитного договору, 28 березня 2013 року сторони уклали договір, за умовами якого відповідач отримав строком на 24 місяці, тобто до 28 березня 2015 року включно, кредитні кошти у сумі 17000 грн., які зобов`язався повернути зі сплатою відсотків у розмірі 28 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, за умови звільнення з роботи відсоток збільшується до 38 (п.п.1.2, 1.3, 1.4 договору) (а.с.4).

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. У межах строку кредитування до 28 березня 2015 року відповідач мав повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами в останній робочий день кожного місяця. Починаючи з 29 березня 2015 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. А тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до останнього робочого дня кожного місяця впродовж строку кредитування (24 місяці), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Тому початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування.

Такий висновок викладено 28 березня 2018 року в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 44/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що позивач здійснив останню сплату коштів за кредитним договором 06 червня 2014 року (а.с.20), позивач звернувся до суду із позовом 26 березня 2018 року (а.с.52).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про застосування строку позовної давності, і з урахуванням строку позовної давності, зазначив, що до стягнення підлягає заборгованість за кредитом у сумі 1402 грн. (за лютий 2015 року - 709 грн., березень 2015 року - 693,00 грн.) та заборгованість по відсоткам за користування кредитом у сумі 13,68 грн. з 26 березня 2015 року по 28 березня 2015 року (212,05 грн. за 31 день з 27 лютого по 31 березня 2015 року, за один день 6,84 грн.).

В решті позовних вимог в сумі 4963 грн.(по тілу кредиту з 01 липня 2018 року по січень 2018 року) та відповідної суми процентів за вказаний період суд обґрунтовано зазначив про відмову у задоволенні у зв`язку із спливом строку позовної давності.

Згідно із ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом першої інстанції перевірено та наведено розрахунок інфляційних за період з 28 березня 2015 по 26 березня 2018 року та вірно зазначено про розмір в сумі 1223, 62 грн., який підлягає стягненню. Також судом першої інстанції відповідно до п. 4.3 кредитного договору правильно визначено за прострочення кредиту сплату п`яти процентів річних в сумі 212, 35 грн. Відповідно і доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Посилання заявника в апеляційній скарзі на те, що суд неповно та неправильно встановив обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильного тлумачення норм матеріального права, є необґрунтованими, так як саме за заявленими вимогами судом зроблено висновок.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що привело або могло привести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то підстав для задоволення скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового судового рішення немає.

Відповідно до частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як справа є малозначною, ціна позову складає менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді І.В. Кішкіна

В.Б. Азевич

Г.В. Новікова

Повний текст постанови складено 13 грудня 2019 року

Суддя-доповідач І.В.Кішкіна