Справа № 600/930/16-ц
Справа № 2/600/12/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2019 року смт. Козова

Козівський районний суд Тернопільської області

в складі: головуючої судді Гриновець О.Б.,

з участю: секретаря судового засідання Фещак Г.М.,

позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їхнього представника

ОСОБА_4 ,

відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт. Козова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 про визнання права власності на майно колгоспного двору та визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, -

в с т а н о в и в:

в листопаді 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду із позовною заявою до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 у якій просили:

1.«визнати свідоцтва про право на спадщину за законом видані Козівською державною нотаріальною конторою ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про те, що їм (кожному) належить по 1/5 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 , яке належало померлій ОСОБА_9 недійсними»;

2.«визнати за ОСОБА_1 право власності на 6/20 частку колгоспного двору, яке складається з житлового будинку та господарських будівель АДРЕСА_1 ;

3.«визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частку колгоспного двору, яке складається з житлового будинку та господарських будівель АДРЕСА_1 ;

4.«визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4часткуколгоспного двору, яке складається з житлового будинку та господарських будівель АДРЕСА_1 ;

5.«визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/20 частку житлового будинку та господарських будівель АДРЕСА_1 ;

6.«визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/20 частку житлового будинку та господарських будівель АДРЕСА_1 ;

7.«визнати за ОСОБА_7 право власності на 1/20 частку житлового будинку та господарських будівель АДРЕСА_1 ;

8.«визнати за ОСОБА_8 право власності на 1/20 частку житлового будинку та господарських будівель АДРЕСА_1 ».

В обґрунтування своїх вимог покликалися на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_9 , яка була власником будинковолодіння АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_9 її дітям ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було видано свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/5 частину зазначеного будинковолодіння кожному. 21.07.2016 року зі слів позивачів їм стало відомо, що зазначене будинковолодіння належало до колгоспного двору. Відтак, на переконання позивачів, так як вони станом на 15.04.1991 року проживали фактично з померлою ОСОБА_9 та вели з нею господарство, то вони, на думку самих позивачів, є членами колишнього колгоспного двору. Крім них, членом колгоспного двору, на переконання позивачів, була також і матір позивача ОСОБА_1 ОСОБА_9 .. На підставі зазначеного, позивачі вважають, що кожному із них належить по ј частини колишнього колгоспного двору (разом ѕ), а інша ј частина такого належала померлій ОСОБА_9 .. У зв`язку з цим, вказують, що, на їхню думку, нотаріусом при видачі оскаржених свідоцтв про право на спадщину за законом помилково визначено частки відповідачів у розмірі 1/5, адже до складу спадщини повинна було б входити лише ј частина спірного будинковолодіння, яка належала ОСОБА_9 ..

Покликаючись на зазначені обставини, позивачі просили задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою судді Козівського районного суду Тернопільської області від 31.03.2017 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом та призначено попереднє судове засідання.

Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 04.09.2017 року постановлено справу призначити до розгляду у судовому засіданні.

11.02.2019 року ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області постановлено у клопотанні позивачів про зупинення провадження у даній справі залишити без задоволення.

11.03.2019 року ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області витребувано у Першої тернопільської державної нотаріальної контори, яка знаходиться за адресою: 46001, м. Тернопіль, вул. Коперника, 1, матеріли належним чином засвідченої спадкової справи щодо померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 .

16.07.2019 року ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області залучено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , як правонаступника відповідача ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 до участі у цій справі.

У судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить їх задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у судовому засіданні просили у задоволенні позовних вимог відмовити.

Інші учасники справи у судові засідання жодного разу не з`являлися, повідомлені належним чином згідно із ст.128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомляли.

Заслухавши представника позивача, позивачів, відповідачів, дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1-3 ст.12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Докази, відповідно до положень параграфу 1 Глави 5 Розділу І ЦПК України повинні бути: належними, допустимими, достовірними та достатніми.

При цьому, належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування, яким є усі обставини, що підтверджують заявлені позовні вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч.1, 2 ст.77 ЦПК України).

Системно проаналізувавши усі позовні вимоги позивачів та матеріали справи, суд вважає, що предметом доказування у цій справі є:

9.законність/незаконність видачі свідоцтв про право на спадщину за законом дітям померлої ОСОБА_9 , а саме: позивачу ОСОБА_1 та відповідачам ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ;

10.належність позивачів до членів колгоспного двору, якому належало будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 та відповідно наявність у них права на майно такого колгоспного двору і розмір частки, яка належала у майні такого колгоспного двору ОСОБА_9 ..

Відтак, до спірних правовідносин слід застосувати ті норми матеріального права, які діяли на той момент, коли такі правовідносини виникли та існували.

Як встановлено судом, законність/незаконність свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих після смерті ОСОБА_9 усім відповідачам була вже предметом спору у 2007 році ініційованим позивачем ОСОБА_1 ..

Зокрема, рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 14.09.2007 року та додатковим рішенням цього ж суду від 16.11.2007 року ухвалено відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 про визнання недійсними свідоцтв на право власності на спадкове майно за законом та визнання права власності на спадкове майно за законом на весь житловий будинок з надвірними будівлями, що в АДРЕСА_1 .

Вказане рішення Козівського районного суду Тернопільської області залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 10.01.2008 року.

При цьому, судами у зазначеній справі встановлено законність видачі відповідачам свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/5 частини спадкового майна, а саме житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Більше того, судами у межах вказаного спору надавалася оцінка також і законності свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого позивачу у тій справі ОСОБА_1 , який, як встановлено, першим подав заяву про прийняття спадщини до Козівської державної нотаріальної контори.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, на переконання суду, перша позовна вимога позивачів (про визнання свідоцтв про право на спадщину за законом виданих Козівською державною нотаріальною конторою ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про те, що їм (кожному) належить по 1/5 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 , яке належало померлій ОСОБА_9 недійсними) вже була предметом судових розглядів, щодо такої ухвалено рішення суду, яке набрало законної сили, а тому такі обставини не підлягають доказуванню у межах цього спору.

Щодо позовних вимог позивачів №2-8, які серед іншого є похідними від позовної вимоги №1 суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Правова категорія «майно колгоспного двору» та «власність колгоспного двору» була визначена, серед іншого, ст.120 ЦК УРСР (зокрема в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч.1 цієї статті майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, усі члени колгоспного двору є власниками майна такого двору без визначення у ньому часток.

Згідно з вимогами ст.123 ЦК УРСР (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) частка члена колгоспного двору в майні двору визначається: при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); при утворенні з одного двору двох і більше дворів (поділ); при зверненні стягнення по особистих зобов`язаннях члена двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

При цьому, частиною 3 цієї статті передбачено, що частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділення зовсім відмовлено в зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору.

Правозастосування зазначених норм роз`яснено також у п.6 постанови пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності», згідно якого спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). При цьому, розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Обґрунтовуючи позовні вимоги №2-8 позивачі вказують, що були, на їхню думку, членами колгоспного двору, якому належало спірне будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , адже проживали на той час із померлою ОСОБА_9 , вели з нею спільне господарство і т.д., а відтак вважають, що вони мали право на частку у майні такого колгоспного двору.

При цьому, позивачами, всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України не надано жодного доказу на підтвердження свого членства у зазначеному колгоспному дворі.

Більше того, як встановлено судом та стверджують самі ж позивачі у тексті позовної заяви (т.1 а.с.2, абз.5), єдиним членом колгоспного двору станом на 15.04.1991 року (згідно з копією виписки з погосподарської книги станом на 15.04.1991 року, яка є документом щодо первинного обліку, та копією відповіді №130/02-14 Городищенської сільської ради Козівського району Тернопільської області від 21.07.2016 року на адвокатський запит представника позивачів) (т.1 а.с.9, 10-11) та, відповідно, єдиним власником спірного майна була ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Городищенської сільської ради 25.09.2000 року за реєстром №37.

Таким чином, суд вважає такими, що суперечать одні одним доводи позивачів про те, що власником спірного майна була ОСОБА_9 та те, що вони були членами колгоспного двору, і відповідно мають право на частку у майні такого.

При цьому, суд вкотре наголошує, що позивачами не надано жодних доказів на підтвердження такого членства, а копії згаданих вище документів, які подані позивачами на підтвердження своїх вимог, навпаки спростовують доводи щодо їхнього членства у колишньому колгоспному дворі.

Крім того, суд вважає за необхідне вказати на те, що позивачі зазначаючи про те, що були членами колгоспного двору станом на 15.04.1991 року не заявляють жодних позовних вимог щодо членства у такому та не оспорюють, як вбачається із змісту їхньої позовної заяви, факту належності спірного майна ОСОБА_9 та, відповідно, її одноосібності як власника майна і члена колгоспного двору, в тому числі станом на 15.04.1991 року.

Заявляючи позовні вимоги №2-8 позивачі обрали такий спосіб захисту свого, на їхню думку, порушеного права власності як «визнання права». Водночас, ч.1 ст.392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відтак, виходячи із системного аналізу зазначеної норми та обраного позивачами способу захисту, необхідним, на переконання суду, є встановлення того факту, що позивачі є/були власниками спірного майна, адже право звернення до суду з позовом про визнання права власності має лише власник того чи іншого майна.

Підтвердженням обґрунтованості такої позиції суду є роз`яснення, викладені в абзаці 2 п.37 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до якого, виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності, як визнання права, виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Таким чином, на підставі вказаного, суд дійшов до висновку, що позивачі не були членами колгоспного двору станом на 15.04.1991 року та не мали права на частку у майні такого колгоспного двору, не були співвласниками такого майна, а відтак позовні вимоги №2-8 є безпідставними та необґрунтованими.

Крім того, щодо позовної вимоги позивачів №8, суд вважає за необхідне також зазначити, що така є, окрім вказаного, безпідставною, ще й тому, що під час розгляду справи відповідач ОСОБА_8 помер, спадщину після його смерті прийняла ОСОБА_1 , яка була залучена правонаступником цього відповідача, однак позивачами не було внесено зміни до зазначеної позовної вимоги та не відредаговано її і тим самим заявлено позовну вимогу до померлої особи.

Зважаючи на все вищезазначене, враховуючи преюдиційність рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 14.09.2007 року, додаткового рішенням цього ж суду від 16.11.2007 року та ухвали Апеляційного суду Тернопільської області від 10.01.2008 року у справі №2-232/2007 і відсутність будь-яких доказів щодо членства позивачів у колгоспному дворі та відповідно їхнього права на частку у майні такого двору, а також обрані позивачами способи захисту, суд дійшов до висновку про безпідставність та необґрунтованість усіх заявлених позивачами позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 258-259, 263-265, 273 ЦПК України, -

ухвалив:

в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання права власності на майно колгоспного двору та визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції, з врахуванням вимог п.15.5 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; зареєстроване у встановленому порядку місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_1 , паспорт серія НОМЕР_2 , виданий Тернопільським МВ УМВС України у Тернопільській області 17.04.2003 року.

Позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; зареєстроване у встановленому порядку місце проживання: с. Городище, Козівський район, Тернопільська область; РНОКПП: НОМЕР_3 , паспорт серія НОМЕР_4 , виданий Козівським РВ УМВС України в Тернопільській області 26.05.2007 року.

Позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; зареєстроване у встановленому порядку місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_5 , паспорт серія НОМЕР_6 , виданий Тернопільським РВ УМВС України у Тернопільській області 18.09.2002 року.

Відповідач ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ; зареєстроване у встановленому порядку місце проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_7 , паспорт серія НОМЕР_8 , виданий Козівським РВ УМВС України в Тернопільській області 30.11.2006 року.

Відповідач ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ; зареєстроване у встановленому порядку місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_9 , паспорт серія НОМЕР_10 , виданий Козівським РВ УМВС України в Тернопільській області 04.11.1998 року.

Відповідач ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_9 ; зареєстроване у встановленому порядку місце проживання: с. Городище, Козівський район, Тернопільська область; РНОКПП: відомості відсутні, паспорт серія НОМЕР_11 , виданий Тернопільським МВ УМВС України у Тернопільській області 02.08.2000 року.

Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; зареєстроване у встановленому порядку місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: відомості відсутні, паспорт серія НОМЕР_12 , виданий Тернопільським МВ УМВС України в Тернопільській області 27.06.2001 року.

Повний текст судового рішення виготовлений та підписаний 13.12.2019 року.

Суддя О.Б.Гриновець