Постанова

Іменем України

04 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 591/3733/16-ц

провадження № 61-26569св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач (відповідач) - ОСОБА_1 , який є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа (позивач) - ОСОБА_3 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 07 червня 2017 року у складі судді Бурда Б. В. та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 05 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Левченко Т. А., Собини О. І., Ткачук С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), правонаступником якого є ОСОБА_1 , звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 та просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 014/1107/71-664 від 09 листопада 2007 року в сумі 436 447, 45 грн звернути стягнення на предмет іпотеки - чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 Суми шляхом визнання права власності на нього за ПАТ «Дельта Банк».

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 09 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк») та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 014/1107/71-664, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 27 000 дол. США з кінцевим терміном повернення до 09 листопада 2037 року та сплатою 11,90 % річних за користування кредитом. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 09 листопада 2007 року між банком таОСОБА_2 укладено договір іпотеки № 014/1107/71-664-Z-1, за умовами якого останнійпередав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Позачергових загальних зборів акціонерів від 15 жовтня 2007 року АКБ «ТАС-Комерцбанк» змінив своє найменування на Відкрите акціонерне товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»). 25 травня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), яке є правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ПАТ «Дельта-Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за умовами якого ПАТ «Дельта Банк» набуло права вимоги за кредитним договором № 014/1107/71-664 від 09 листопада 2007 року.

Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 04 липня 2016 року утворилася заборгованість у сумі 436 447,45 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 353 025,01 грн, заборгованість за відсотками - 55 370,36 грн, пеня - 28 052, 08 грн.

Враховуючи наведене, ПАТ «Дельта Банк» просило позов задовольнити.

У січні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк» та просила визнання недійсними пункти 12.3, 12.3.1, 12.3.2 іпотечного договору № 014/1107/71-664-Z-1 від 09 листопада 2007 року, укладеного між ОСОБА_2 та АКБ «ТАС-Комерцбанк».

В обґрунтування позову зазначала, що право власності на квартиру, яка є предметом іпотеки, ОСОБА_2 набув під час шлюбу з нею, а тому вказана квартира є спільним майном подружжя. В той же час, договір про задоволення вимог іпотекодержателя (який визначений в оспорюваних положеннях іпотечного договору) було укладено без її згоди. Вважає дані положення іпотечного договору недійсними з підстав, визначених частиною першою статті 215 ЦК України.

Ухвалою від 23 березня 2017 року об`єднано в одне провадження цивільну справу № 591/3722/16-ц за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та цивільну справу № 591/13/17 за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсними положень іпотечного договору.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 07 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 05 вересня 2017 року, відмовлено у задоволенні позовів ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк», виходив з того, що право банку в позасудовому порядку задовольнити свої вимоги як іпотекодержателя на набуття у власність предмета іпотеки в рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором не було порушено, а будь-яких доказів відповідно до вимог статей 10,60 ЦПК України2004 року щодо існування перешкод в реалізації банком у позасудовому порядку відповідного застереження в іпотечному договорі шляхом визнання за собою права власності на іпотечну квартиру суду не надано.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд,виходив з того, що банк та ОСОБА_2 окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя не укладали, а відповідне застереження є частиною іпотечного договору, який був укладений ОСОБА_2 за згодою дружини, яка була викладена у письмовій формі та нотаріально посвідчена, а тому відсутні підстави для задоволення її позову.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У вересні 2017 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Зарічного районного суду м. Суми від 07 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 05 вересня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування касаційної скарги зазначало, що судами не враховано положення пункту 11 іпотечного договору, відповідно до якого іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов`язання повністю або частково.

При настанні зазначених обставин іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення основного зобов'язання та зобов'язань, передбачених цим договором, у строк, що не перевищує тридцяти календарних днів та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору.

Судами надано невірну правову оцінку положенням кредитного та іпотечного договорів в контексті права банку в разі порушення позичальником умов кредитного договору на звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі в судовому порядку, зокрема, відповідно до пункту 12 договору іпотеки за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в пунктах 12.3.1. та 12.3.2. цього договору.

Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, належить виключно позивачу.

Банк не має можливості реалізувати позасудові способи набуття права власності на предмет іпотеки у зв`язку з незгодою на це іпотекодавця, тоді як рішення суду є обов`язковим для виконання боржником та державним реєстратором.

Судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсними положень іпотечного договору в касаційному порядку не оскаржувалися та не переглядаються.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали із Зарічного районного суду м. Суми.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

17 травня 2018 року справу № 591/3733/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 04 грудня 2019 року замінено позивача ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника - ОСОБА_1 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 09 листопада 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 014/1107/71-664, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 27 000, 00 дол. США на придбання квартири з кінцевим терміном повернення до 09 листопада 2037 року та сплатою 11,90 % річних за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 09 листопада 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір № 014/1107/71-664-Z-1, за умовами якого на забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно, яке стане його власністю після державної реєстрації - квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту3 іпотечного договору предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Хоменко В. В. 07 листопада 2007 року за № 5348.

Згідно заяви ОСОБА_3 від 09 листопада 2007 року, посвідченої приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Хоменко В. В., вона надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_5 на купівлю квартири АДРЕСА_1 , а також на передачу вказаної квартири в іпотеку в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 014/1107/71-664 від 09 листопада 2007 року, укладеним з АКБ «ТАС-Комерцбанк», а також на укладення та підписання договору про внесення змін до договору іпотеки.

20 листопада 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін до іпотечного договору.

Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконував, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка згідно розрахунку банку станом на 04 липня 2016 року становить 436 447,45 грн, з яких заборгованість за кредитом - 353 025, 01 грн, заборгованість за відсотками - 55 370,36 грн, пеня за період з липня 2015 року по липень 2016 року - 28 052, 08 грн.

Згідно з пунктом 12 іпотечного договору за вибором іпотекодержателя застосовується один з наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в пунктах 12.3.1 та 12.3.2 цього пункту договору.

Згідно з пунктом 12.3.1. іпотечного договору, задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до пункту 12.3.2 іпотечного договору, задоволення вимог може здійснюватися шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, що буде встановлена після прийняття іпотекодержателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом договору способу звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до висновку незалежного експерта - суб`єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджується сертифікатом суб`єкта оціночної діяльності.

25 грудня 2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником ВАТ «Сведбанк», яке, в свою чергу, є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги кредитних зобов`язань, за умовами якого ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі і за кредитним договором № 014/1107/71-664та договором іпотеки № 014/1107/71-664-Z-1.

15 квітня 2016 року на адресу ОСОБА_6 було направлено лист-вимогу щодо дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором в повному обсязі, в тому числі сплати всієїзаборгованості за кредитним договором, яка станом на 13 квітня 2016 року становить 16 210,19 дол. США та 22046,54 грн. Проте вказана вимога залишилася без виконання, заборгованість за кредитним договором погашена не була.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 6 та частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Згідно зі статтею 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Статтею 36 Закону «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі рішення суду.

Відповідно до частини першої цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Зазначений правовий висновок щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього наведений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18) та від 29 травня 2018 року у справі № 369/238/15-ц (провадження № 14-117цс18).

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання. З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України в контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 05 вересня 2017 року в оскарженій частині залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», правонаступником якого є ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 05 вересня 2017 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», правонаступником якого є ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук