Житомирський апеляційний суд
Справа №295/6206/18 Головуючий у 1-й інст. Ведмідь Н. В.
Категорія 44 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Галацевич О.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Григорусь Н.Й.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №295/6206/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ,

на рішення Богунського районного суду м. Житомира, ухвалене 28 лютого 2019 року суддею Ведмідь Н.В. у м. Житомирі, повний текст рішення складено 07 березня 2019 року,

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому, з урахуванням заяви від 06.06.2018 (а.с. 21-22), просив виселити ОСОБА_2 із жилого будинку АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є власником вищевказаного будинку згідно договорів купівлі-продажу частин житлового будинку від 23 вересня 2016 року, укладених між ним та відповідачкою. Добровільно звільнити будинок та знятися з реєстрації остання відмовляється.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 28 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Виселено ОСОБА_2 з приватного житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_1 , згідно договорів купівлі-продажу частини житлового будинку від 23.09.2016. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

На її думку, суд, розглянувши справу без її участі та участі її представника, позбавив її можливості надати пояснення та докази по суті справи, подати заяву про поновлення строку прийняття відзиву на позов та заяву про виклик свідків. Вважає, що позивачем не доведено порушення його права щодо користування будинком. Окрім того, судом не враховано домовленості між нею та позивачем щодо її проживання у будинку на невстановлений термін. У своїх доводах послалася на Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», практику Європейського суду з прав людини.

Заслухавши пояснення ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником жилого будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями договорів купівлі-продажу 60/100 та 40/100 частин жилого будинку від 23 вересня 2016 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 6-10).

За відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області, за адресою: АДРЕСА_1 з 19.12.2000 року зареєстрована відповідач ОСОБА_2 (а.с. 18).

Остання не заперечувала факт свого проживання у будинку і відмовляється добровільно виселитися з нього.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову про виселення ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того відповідачка добровільно вирішити спір не бажає, не є власником чи наймачем вищевказаного жилого будинку, не є членом сім`ї позивача, користується будинком без належної правової підстави, оскільки таке її право припинилося із припиненням права власності на це житло.

Такий висновок суду є правильним, відповідає встановленим судом обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Так, відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, з часу набуття права власності на спірний будинок ОСОБА_1 набув, а попередній власник ОСОБА_2 втратила право на володіння та користування житлом.

Зокрема, право власності ОСОБА_2 на спірне майно припинено на підставі п.1 ч. 1 ст. 346 ЦК України (відчуження власником свого майна). Із припиненням права власності особи втрачається й право користування цим жилим приміщенням.

Отже, суд дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Доводи ОСОБА_2 щодо наявності домовленості між нею та позивачем щодо її проживання у будинку на невстановлений термін, а саме до вирішення питання про виділення їй земельної ділянки органами місцевого самоврядування, на правильність висновків суду не впливають, оскільки будь-яких застережень з цього приводу договори купівлі-продажу будинку не містять.

Посилання відповідачки на те, що позивачем не доведено порушення його права на користування будинком є безпідставними. Сам по собі факт проживання ОСОБА_2 у будинку порушує право ОСОБА_1 на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка та її представник належним чином повідомлялись про розгляд справи судом, проте у судові засідання не з`являлись, у тому числі без поважних причин, а тому суд розглянув справу у їх відсутність, правильно зазначивши про неприпустимість зловживання сторонами своїми процесуальними правами. Суд також обґрунтовано не прийняв відзив на позов та заяву про виклик свідків і аргументував такі підстави у судовому рішенні.

Посилання у доводах апеляційної скарги на Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», практику Європейського суду з прав людини, на правильність висновків суду не впливає. Остання не навела у апеляційній скарзі достатніх підстав, які б вказували на неврахування судом першої інстанції принципу пропорційності виселення особи з житла.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

З відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір, не сплачений відповідачкою за подання апеляційної скарги в 1057,20 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 28 лютого 2019 року - без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 1057,20 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 13 грудня 2019 року.