Справа № 2-6429/2010
Провадження № 4-с/219/17/2019
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Шевченко Л.В.

за участю секретаря Брагіної М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бахмуті цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 про визнання протиправними дій приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Григорчука П.В. та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, -

В С Т А Н О В И В:

21.11.2019 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до Артемівського міськрайонного суду Донецької області в інтересах ОСОБА_2 , у якій просить визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Григорчука П.В. по винесенню постанови про відкриття виконавчого провадження від 04.11.2019 року ВП № 60494682 та постанови про арешт майна боржника від 04.11.2019 року за виконавчим провадженням ВП № 60494682 стосовно ОСОБА_2 ; скасувати вказані постанови з виконання виконавчого листа по справі № 2-6429/2010, виданого на підставі рішення Артемівського міськрайонного суду від 09.07.2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», заборгованості за кредитним договором в сумі 3000 дол. США. Обгрунтовує заяву ст.ст.24, 56 Закону України «Про виконавче провадження» та вважає, що строк пред`явлення виконавчого документу для виконання сплинув. Просить заяву задовольнити.

В судове засідання представник заявника скарги ОСОБА_2 ОСОБА_1 не з`явився, просив розглянути справу без його участі.

Приватний виконавець Григорчук П.В. в судове засідання не з`явився, надав відзив на скаргу ОСОБА_2 ( подану до суду її представником ОСОБА_1 ), у якому просив постановити ухвалу про відмову в задоволенні скарги. Вважає, що в його дії щодо відкриття виконавчого провадження не суперечать вимогам чинного законодавства, є цілком законними, строки пре`явлення виконавчого документу порушено не було.

Дослідивши матеріали скарги, суд приходить до наступного.

Згідно з ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами ч. 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для його виконання. Виконання судового рішення сприяє втіленню законів у життя та зміцненню їх авторитету. Рішення суду охороняє права, свободи та законні інтереси громадян, а також є завершальною стадією судового провадження.

За статтею 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Право на справедливий суд, гарантоване особі у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. Право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції («Іммобільяре Саффі» проти Італії», 28.07.1999, § 63; «Горнсбі проти Греції», 19.03.1997, § 40).

Державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції та здійснює виконання рішень судів, третейських судів та інших органів, а також посадових осіб відповідно до законів України. (ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»)

Завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Вимоги до виконавчого документа встановлені ст. 4 вказаного Закону.

Статтею 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону, крім встановлених у частині 2 цієї статті.

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 13).

Сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Як встановлено судом, рішенням Артемівського міськрайонного суду від 09.07.2015 року з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно стягнуто на користь Публічного Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», заборгованості за кредитним договором в сумі 306589,09 дол. США. Дане рішення набрало законної сили 19.08.2015 року.

З виконавчого листа, виданого 19.08.2015 року, вбачається, що його вперше повернуто було 16.02.2016 року відповідно до постанови «Про повернення виконавчого документа».

Вдруге виконавчий документ повернуто 23.09.2019 року на підставі п.7 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку. Постанову стягувачем не оскаржено.

30.10.2019 року стягувач - Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» звернувся до приватного виконавця Григорчука Павла Васильовича із заявою про примусове виконання рішення, на виконання якого видано виконавчий лист № 2-6429/2010, просив розпочати примусове виконання рішення та під час відкриття виконавчого провадження винести постанову про арешт майна (коштів) боржника (п.2,4 ст.56 Закону); здійснити реєстрацію обтяжень майна боржника (п.8 ч.3 ст.18 Закону).

04.11.2019 року керуючись статтями 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» приватним виконавцем виконавчого округу Донецької області Григорчуком Павлом Васильовичем винесено постанови про відкриття виконавчого провадження та постанову про арешт майна боржника за виконавчим провадженням ВП № 60494682.

Право вибору пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 цього Закону віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців, належить стягувачу (ч. 1 ст. 19).

Частинами 1, 2 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення (п. ч. 1 ст. 26).

За ст. 27 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» фізичні або юридичні особи мають право вільного вибору приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначеного Законом України «Про виконавче провадження».

Суду не надано доказів проживання ОСОБА_2 в іншій, ніж в Донецькій області.

З урахуванням наявних у приватного виконавця відомостей про місце проживання боржниці на території Донецької області, судом не встановлено дій або ж бездіяльності приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Григорчука П.В. при прийнятті до виконання виконавчого листа № 2-6429/2010 виданого 19.08.2015 року, які були б вчинені з порушеннями вимог Закону України "Про виконавче провадження та Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус.

Статтями 1, 2, 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» встановлено, що примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Правовою основою діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є Конституція України, цей Закон, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, інші закони, нормативно-правові акти, прийняті на їх виконання.

Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

У справі «Soering vs UK»від 07.07.1989 року Європейський суд з прав людини визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Також, будь-яке тлумачення гарантованих прав та свобод, повинно відповідати загальним положенням Конвенції, метою якої є забезпечення і талий розвиток цінностей демократичного суспільства. Тобто, на державі лежить безпосередній обов`язок дотримуватися прав та свобод особи і забезпечувати своєчасне та в повному обсязі виконання судових рішень, що набрали законної сили. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції.

Крім того, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд. Також у справі «Горнсбі проти Греції`Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду.

Таким чином, процес примусового виконання судового рішення у цивільній справі необхідно розглядати як невід`ємну частину механізму судового захисту права в порядку цивільного судочинства

Суд зауважує, що виконання судового рішення є прямим обов`язком боржника в силу вимог чинного законодавства (зокрема, ч.2 ст.15 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до якої боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення).

До того ж відповідно до положень частин п`ятої та сьомої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» сторони зобов`язані протягом трьох робочих днів письмово повідомити державного виконавця про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також письмово повідомляти державного виконавця про виникнення обставин, що зумовлюють обов`язкове зупинення виконавчого провадження, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі про зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - про зміну місця роботи.

Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Отже, саме на ОСОБА_2 , як боржника у виконавчому провадженні, покладено обов`язок повідомити приватного (або державного) виконавця про зміну місця свого проживання, а приватний виконавець має відреагувати на таке повідомлення у відповідності з приписами Закону України «Про виконавче провадження», пунктом 10 частини 4 статті 4 якого передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Частиною 5 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.

Згідно ст.22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції , чинній на дату набранням рішення 2-6429/2010 законної сили) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом року з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку.

Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 2016 року) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років.

Згідно п.5 Розділу XIII Прикінцеві та Перехідні положення виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Згідно з вимогами ч.5 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Суду не надано копії постанови про відкриття виконавчого провадження до його повернення 23.09.2019 року, з підстави її повернення можна зробити висновок, що вона винесена до вересня 2018 року, тобто у строки визначені Законом України «Про виконавче провадження». Суду не надано документа, який бі свідчив про оскарження та скасування цієї постанови. З урахуванням викладеного вище, виконавчий лист по справі № 2-6429/2010, виданий на підставі рішення Артемівського міськрайонного суду від 09.07.2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», заборгованості за кредитним договором в сумі 3000 дол. США, пред`явлений в межах строків, передбачених Законом України «Про виконавче провадження»

Згідно зі ст. 447 ЦПК України, яка кореспондується зі ст. 74 Закону України«Про виконавче провадження», сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч.2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Згідно з ч.3 ст. 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладене, враховуючи досліджені докази, суд приходить до висновку, що винесені приватним виконавцем 04.11.2019 року постанова про відкриття виконавчого провадження та постанова про арешт майна боржника у виконавочму провадженні ВП № 60494682 відповідає закону, прийнята в межах повноважень приватного виконавця, право боржника при цьому не було порушено, а зазначені заявником у скарзі підстави не знайшли підтвердження під час розгляду скарги, у зв`язку з чим скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 260, 261, 447, 449, 451 ЦПК України, ст.ст. 1, 11, 12, 18, 19, 24, 25, 26, 27, 28, 37, 47, 56, 74 Закону України «Про виконавче провадження» суд,-

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 про визнання протиправними дій приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Григорчука П.В. та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги через Артемівський міськрайонний суд Донецької області до Донецького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Суддя Л.В. Шевченко