ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2058/19 Справа № 205/1621/18 Суддя у 1-й інстанції - Шавула В.С. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Управління - служба у справах дітей Новокодацької районної у м. Дніпрі ради про визначення місця проживання дітей та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Управління - служба у справах дітей Новокодацької районної у м. Дніпрі ради, про визначення місця проживання дітей

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: управління-служба у справах дітей Новокодацької районної у м. Дніпрі ради про визначення місця проживання дітей та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: управління-служба у справах дітей Новокодацької районної у м. Дніпрі ради про визначення місця проживання дітей, - відмовлено (а.с. 39).

На вказану вище ухвалу суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, ставить питання про її скасування та ухвалення нового судового рішення про задоволення її заяви про забезпечення позову (а.с. 41-44).

Розглянувши виділені матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що в березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2, третя особа: управління-служба у справах дітей Новокодацької районної у м. Дніпрі ради, про визначення місця проживання дітей.

У квітні 2018 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_2 із зустрічним позовом до ОСОБА_1, третя особа: управління-служба у справах дітей Новокодацької районної у м. Дніпрі ради, про визначення місця проживання дітей.

17 вересня 2018 року ОСОБА_2 подала до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська заяву про забезпечення позову, в якій просила заборонити ОСОБА_1 чинити їй перешкоди у побаченнях з малолітніми дітьми до набрання законної сили рішенням у даній справі; встановити обов'язок ОСОБА_1 надавати їй на побачення дітей відповідно до графіку (визначення тимчасового порядку побачення з дітьми): у період хвороби безперешкодне відвідування дітей за місцем їх фактичного знаходження (проживання); у свята: дні народження (самих дітей, матері, діда, бабусі), Новий рік, Різдво, Великдень; під час відпустки на строк від 7 до 21 дня, з правом виїзду за межі країни на оздоровлення, відпочинок та екскурсії; 2-3 рази на тиждень відвідувати з дітьми творчі та спортивні студії (малювання, танці, басейн тощо), дитячі заходи, розважальні установи; щоденно після дитячого садочку зустрічатися з дітьми та проводити з ними вільний час на дитячому майданчику (без присутності батька); з п'ятниці по неділю, два рази на тиждень, через тиждень, з ночівлями.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд 1 інстанції виходив з відсутності підстав, за яких невжиття заходів забезпечення позову може утруднення виконання постановленого рішення суду, і приведені в заяві доводи взагалі не стосуються предмета спору.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Згідно п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22.12.2006 року, єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до статті 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії; встановленням обов'язку вчинити певні дії, тощо.

Пленум Верховного Суду України в п. 4 Постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 роз'яснив, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Зокрема, заява про забезпечення позову повинна містити причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, а також інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Тобто, законом передбачено, що забезпечення позову можливе лише в разі достатньо обґрунтованого припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватись лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Види забезпечення позову визначені статтею 150 ЦПК України мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду.

Із оскаржуваної ухвали суду вбачається, що вона має належне обґрунтування відмови у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову та постановлена відповідно до норм процесуального права.

Так, матеріалами справи підтверджено, що між сторонами дійсно виник спір, проте, заява ОСОБА_2 про забезпечення позову не містить належного обгрунтування того, що невжиття такого заходу, як заборона відповідачу чинити перешкоди у побаченнях з дітьми та надання побачення відповідно графіку, може в подальшому ускладнити чи зробити неможливим виконання судового рішення у справі за її позовом про визначення місця проживання дітей у разі його задоволення.

Крім того, частина 10 ст. 150 ЦПК України встановлює, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Колегія суддів звертає увагу та те, що в межах забезпечення позову про визначення місця проживання дітей ОСОБА_2 фактично просить суд усунути їй перешкоди у спілкуванні з дітьми шляхом визначення способів участі одного з батьків у вихованні дітей, що не може вирішуватись у порядку забезпечення позову, оскільки є самостійними позовними вимогами, які повинні вирішуватись по суті у позовному провадженні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 259, 374, 379, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженю не підлягає.

Судді: