ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«05» грудня 2019 року

м. Харків

Справа № 613/178/19

Провадження № 22-ц/818/4544/19

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.

за участю секретаря: Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа: ОСОБА_3 ,

третя особа: ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу запозовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, визнання дійсною нотаріально не посвідчену згоду на міну автомобіля та квартиру, визнання удаваними правочинами біржовий договір купівлі-продажу автомобіля та договору дарування квартири - фактичним договором міни, визнання права спільної сумісної власності на квартиру та визнання часток за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 26 червня 2019 року у складі судді Шалімова Д.В., -

встановив:

У лютому 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, визнання дійсною нотаріально не посвідчену згоду на міну автомобіля та квартиру, визнання удаваними правочинами біржовий договір купівлі-продажу автомобіля та договору дарування квартири - фактичним договором міни, визнання права спільної сумісної власності на квартиру та визнання часток.

Позов мотивовано тим, що між позивачем та відповідачем з серпня 2006 року склалися подружні відносини та вони спільно проживали в будинку її батьків по АДРЕСА_1 , вели спільне господарство, відповідач ніде не працював та не мав доходів. 10 листопада 2007 року між ними було зареєстровано шлюб, та на весіллі родичами подаровано певну суму коштів. ІНФОРМАЦІЯ_1 від шлюбу народилася донька ОСОБА_5 , після народження якої позивач отримала одноразову допомогу при народженні дитини в сумі 4 800 грн. та першу щомісячну одноразову допомогу при народженні першої дитини в сумі 620 грн. Позивач бажала мати власне житло тому ними було оглянуто декілька варіантів, проте відповідач наполягав на придбанні бортового малотоннажного автомобілю з метою його використання для підприємницької діяльності з надання вантажно- транспортних послуг, щоб отримувати дохід у сім`ю та накопичити кошти для купівлі житла. 11 березня 2008 року було придбано в ІП «АІС-Харків» автомобіль ГАЗ 3302-414Е2, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , за ціною 70 170 грн., даний автомобіль було зареєстровано на ім`я відповідача. Проте ОСОБА_2 не працевлаштовувався, підприємницьку діяльність не розпочав, автомобіль використовувався виключно для потреб сім`ї. У листопаді 2008 року сім`я винайняла окреме житло, їх дохід складався з щомісячної одноразової допомоги при народженні першої дитини - 620 грн. та допомоги по догляду за першою дитиною до досягнення трирічного віку - 130 грн., сім`я у складі 3-х осіб проживала за рахунок продуктів від власного підсобного господарства та городництва. Скрутне матеріальне становище призвело до непорозумінь, сварок, бійок, втрати почуття любові та поваги один до одного, що й спричинило розлад в сім`ї. Зважаючи на дані обставини батьки відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в день першої річниці з дня народження доньки позивача та відповідача , 23 лютого 2009 року, запропонували невістці та сину обміняти без доплат їх автомобіль на двокімнатну квартиру, яку вони обіцяли придбати для подружжя. Пропозиція була спів мірною, тому позивач надала письмову згоду на укладення договору міни автомобіля на двокімнатну квартиру без доплат, ця згода була сфотографована на мобільний телефон. Відповідач продовжував не працювати, між подружжям частіше виникали сварки та непорозуміння, що призвело до розірвання шлюбу Богодухівським районним судом Харківської області 15 жовтня 2009 року, хоча фактично подружжя перестало проживати спільно з 08 травня 2009 року. При цьому відповідач залишався в гарних стосунках з батьком позивача, ОСОБА_6 , допомагав йому перевозити городину в період з 2008 по 2012 рік, у 2012 році з магазину перевіз вхідні металеві двері, він весь час відкрито користувався автомобілем, приїздив на ньому до доньки, катав її на автомобілі, возив до своїх батьків, що не давало позивачу підстав для підозр вважати, що автомобіль вибув із їх спільної сумісної власності, крім того, говорив, що збирає кошти, щоб виплатити їй кошти за її частину автомобіля. При розгляді справи в суді 21 січня 2013 року позивачу стало відомо, що їх спільний з відповідачем автомобіль, 16 червня 2009 року відповідач передав безоплатно своєму батьку ОСОБА_3 , хоча позивач ніколи не надавала на це згоди, вона погоджувалась лише на обмін. Також при розгляді справи про збільшення розміру аліментів 11 лютого 2016 року в суді, позивачу стало відомо, що 20 серпня 2011 року ОСОБА_2 його матір`ю ОСОБА_4 було подаровано двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , тобто ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виконали зобов`язання та придбали без доплат квартиру в обмін на автомобіль, який був об`єктом спільної сумісної власності позивача та відповідача. У зв`язку з цим позивач вважає що нею не пропущено строк звернення до суду.

Згоду на міну автомобіля на квартиру позивач писала власноручно, в присутності свого батька, без тиску з будь-якої сторони, нотаріальному посвідченню перешкоджало те, що при прийнятті пропозиції на укладення договору міни, близько 18 години вже не працювали нотаріуси. В подальшому договори 16 червня 2009 року та 20 серпня 2011 року проводились таємно від неї, без її присутності, позивач стверджує, що квартира є їх з відповідачем спільною сумісною власністю, тому підлягає розподілу. Позивач самостійно займається вихованням дитини, яка є хронічно хворою, страждає на епілепсію, відповідач з дитиною не спілкується, сплачує лише аліменти. Через свою хворобу донька, не може проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім`ї», тобто у неї повинна бути окрема кімната . Згідно п. 1.1 Договору дарування, загальна житлова площа квартири 29,4 кв.м., тобто по 13/46 частин позивачу та відповідачу та 20/46 частини для проживання доньки в окремій кімнаті. Автомобіль ГАЗ 3302-414Е2, частково було придбано за кошти надані державою для утримання доньки після її народження, а тому фактично донька також є співвласницею спільного сумісного майна своїх батьків.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, проте в позові просила розглядати справу за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_7 у судове засідання не з`явилися, але надали до суду заяву про слухання справи за їх відсутності. Згідно змісту наданої заяви, проти задоволення позову заперечили, просили застосувати строки позовної давності та в задоволенні позову відмовити. Зазначили, що позивач неодноразово зверталась до суду з позовом про поділ майна подружжя, та судами різних інстанцій було відмовлено в задоволенні позовних вимог, вважають, що позивач зловживає процесуальними правами і вводить суд в оману, крім того позивачем не оформлено належним чином позовну заяву та не сплачено судовий збір. Також вказали, що квартира, в якій мешкає відповідач зі своєю родиною, була подарована йому його батьками у 2011 році, через три роки після розірвання шлюбу. Позивач вигадала, що має право на частку в даній квартирі, що є безпідставним та необґрунтованим, так як посилання на договір міни, який ніби то було укладено у 2009 році нафантазовано, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилися з невідомої суду причини, хоча про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином.

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 26 червня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про поділ спільного майна подружжя, визнання дійсною нотаріально не посвідчену згоду на міну автомобіля на квартиру, визнання удаваними правочинами біржовий договір купівлі продажу автомобіля та договору дарування квартири фактичним договором міни, визнання права спільної сумісної власності на квартиру та визначення часток - відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись із вищевказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулась на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки та не дослідив фотокопію згоди ОСОБА_1 на міну автомобіля, укладеною між позивачем та відповідачем з однієї сторони, та третіми особами по справі з іншої сторони, на двокімнатну квартиру. Суд також не розглянув клопотання позивача про виклик свідка ОСОБА_6 ..

Зазначає, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову в частині визнання дійсною нотаріально непосвідчену згоду ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на укладення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору міни автомобіля на зобов`язання придбати двокімнатну квартиру, не врахував вимоги ч.1 ст. 644 ЦК України щодо негайної відповіді позивача про прийняття пропозиції щодо обміну автомобіля на квартиру.

Апелянт звертає увагу на те, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання удаваними правочинами біржовий договір купівлі-продажу автомобіля та договору дарування квартири - фактичним договором міни у зв`язку із недоведеністю позовних вимог, не надав належної правової оцінки наданих до позовної заяви диску звукозапису судового засідання від 25.09.2013 року, а також копії заперечень ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 18.02.2016 року, які є доказами того, що 16.06.2009 року. відповідач ОСОБА_2 відчужив автомобіль своєму батьку ОСОБА_3 без передачі коштів, тобто безвідплатно.

28 жовтня 2019 року на адресу харківського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведені заявлені нею позовні вимоги.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 10 листопада 2007 року до 15 жовтня 2009 року, перебували у шлюбі, що підтверджується копією рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 15 жовтня 2009 року.

Згідно копії квитанції №532 від 11 березня 2008 року, ОСОБА_2 було придбано автомобіль ГАЗ 3302 - 414 в ІП « АІС-Харків», який був спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу з 17.06.2009 року власником автомобіля ГАЗ 3302 - 414, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 став ОСОБА_3 ..

Відповідно до копії довідки ВРЕР ГУМВС України в Харківській області по обслуговуванню Богодухівського та Краснокутського районів від 12 лютого 2013 року, за обліковими даними автомобіль ГАЗ 3302 - 414, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , шасі НОМЕР_2 , кузов НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 від 17.06.2009 зареєстровано за ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_3 , зареєстровано згідно біржового договору №80133 від 16.06.2009, складеного Товарною біржею « Слобожанщина».

Тобто, автомобіль ГАЗ 3302 - 414, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 дійсно був об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та його було відчужено до розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 10 квітня 2014 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - придбаного в період шлюбу, автомобіля ГАЗ-3302-414, державний номер: НОМЕР_1 та стягнення на її користь вартості Ѕ частини цього автомобіля - з тих підстав, що невідома вартість спірного майна, у зв`язку з чим неможливо визначити суму, яка б мала бути стягнута та ухвалою апеляційного суду Харківської області від 12 листопада 2014 року зазначене рішення залишено без змін (а.с. 31-33).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Отже, укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Матеріали справи свідчать про те, що автомобіль ГАЗ-3302-414 було відчужено під час перебування сторін у шлюбі, доказів того, що це було зроблено не в інтересах сім`ї суду не надано.

Позивач стверджує, що її письмова згода від 23 лютого 2009 року, надана ОСОБА_2 на укладення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору міни автомобіля на зобов`язання придбати двокімнатну квартиру.

Згідно ч.ч. 1, 2, 4 ст. 715 ЦК України, за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 716 ЦК України, до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

У відповідності до загальних вимог, які встановлює ст. 205 ЦК України, договір міни може укладатися в усній та письмовій формі. При обміні речей, які мають певну цінність, ватро застосовувати письмову форму договору.

Згідно ст. 208 ЦК України, у письмовій формі потрібно вчиняти договір міни між юридичними особами, між фізичною та юридичною особою та правочини на суму, що перевищує двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Договір міни укладається обов`язково в письмовій формі, коли він потребує нотаріального посвідчення (ст. 209, 657 ЦК України) та державної реєстрації (ст. 210 ЦК України ). Предметами таких договорів міни можуть виступати: земельні ділянки, єдині майнові комплекси, житлові будинки та інше нерухоме майно, транспортні засоби тощо

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач в своїй позовній заяві просить визнати удаваним правочином договір №80133 від 16.06.2009 року складений Товарною біржею «Слобожанщина», відчуження ОСОБА_2 ОСОБА_3 автомобіля ГАЗ 3302-414, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 .

Проте слід зазначити, що в матеріалах справи міститься рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 31 травня 2018 року яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ТБ «Слобожанщина», ОСОБА_2 про визнання недійсними біржового договору купівлі - продажу автомобіля; свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу; про поновлення права спільної сумісної власності подружжя; відшкодування збитків, визначення часток у праві спільної власності, присудження грошової компенсації за частку автомобіля - відмовлено у повному обсязі, з підстав необґрунтованості та недоведеності позову. Постановою Харківського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року, рішення Богодухівського районного суду залишено без змін.

Згідно ч. 6 ст. 177 ЦПК України, до заяви про визнання акта чи договору недійсним додається також копія ( або оригінал) оспорюваного акту чи договору або засвідчений витяг з нього, а у разі відсутності акта чи договору у позивача - клопотання про його витребування.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що позивачем не надано суду договору №80133 від 16.06.2009, складеного Товарною біржею «Слобожанщина» чи його копії та не заявлено клопотання про витребування вищевказаного документу. Сторони не заперечували його укладання.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відсутність згоди на відчуження спільного майна сама по собі не може бути підставою для визнання договору укладеного одним з подружжя без згоди другого подружжя, недійсним.

Набувачем автомобіля за договором є ОСОБА_3 , батько відповідача ОСОБА_2 , тобто йому достеменно було відомо, що автомобіль придбаний під час шлюбу між його сином та ОСОБА_1 . При цьому, позивачем не доведено недобросовісності поведінки ОСОБА_3 , а саме, що останньому не було відомо, що позивач не надала згоду на продаж автомобіля, тому підстав для визнання правочину, купівлі автомобіля, удаваним, та те, що фактично це був договір міни, підстав не вбачається.

Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно договору дарування від 20 серпня 2011 року, посвідченого державним нотаріусом Богодухівської державної нотаріальної контори Кукса Н.П., зареєстрованого в реєстрі за №1-2580, ОСОБА_4 передала безоплатно ОСОБА_2 у власність майно: квартиру за АДРЕСА_4 . Дана квартира належить Дарувальнику на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого Богодухівською держнотконторою 26.06.2011. Дар цей сторони оцінили в сумі 2 000 грн. Загальна вартість квартири, згідно з відомостями, що містяться у витязі з реєстру прав власності на нерухоме майно за № 30780578, становить 54 879 грн. Дана квартира перебувала у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_4 та її чоловіка ОСОБА_3 , та останній надав згоду на дарування квартири ( а.с. 41).

Із матеріалів справи вбачається, спірна квартира належала батькам відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на підставі договору купівлі - продажу від 26.06.2011 та була подарована сину, ОСОБА_2 , згідно договору дарування 20.08.2011. Тобто відповідач став власником квартири за адресою: АДРЕСА_5 майже через два роки після розірвання шлюбу з позивачем ОСОБА_1 , при цьому позивачем не надано суду жодних доказів того, що договір дарування був удаваним правочином.

Не надано позивачем доказів і в частині визнання дійсною нотаріально непосвідченої згоди на укладання договору міни спірного автомобіля на зобов`язання придбати двокімнатну квартиру без доплат, визнання удаваними правочинів та визнання права спільної сумісної власності на спірну квартиру та визнання частки у спільній частковій власності на вищезазначену квартиру.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 26 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 грудня 2019 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко