22-ц/804/1999/19
266/3261/19

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 266/3261/19

Номер провадження 22-ц/804/1999/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Кочегарової Л.М., Гаврилової Г.Л., Ткаченко Т.Б.,

секретар судового засідання Герасимова Г.Є.

сторони :

заявник - ОСОБА_1

боржник - ОСОБА_2

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 червня 2019 року, у складі судді Сараєва І.А,

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви з вимогою про накладення арешту на нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 , а саме, на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Ухвалою Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 18 червня 2019 року накладено арешт на нерухоме майно: будинок АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору дарування № 1739 від 09 липня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Апалько М.Ю.

Не погоджуючись із постановленою ухвалою, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на її незаконність. В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначив, що заявником подано заяву про забезпечення позову до відкриття провадження без дотримання вимог ст.151 ЦПК України: не зазначено адреси електронної пошти та пропозицію заявника щодо зустрічного забезпечення; не надано доказів щодо вартості будинку, на який ОСОБА_1 просить накласти арешт, що позбавляє суд можливості з`ясувати співмірність виду забезпечення позову, який просить застосувати заявник; крім того, ОСОБА_1 подано копію договору позики, який не посвідчений нотаріально та в якому зазначено, що договір укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а не ОСОБА_1 .

Відзив на апеляційну скаргу, в порядку визначеному ст.360 ЦПК України, не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, Іскакова А.Р., який підтримав скаргу, заперечення представника ОСОБА_1 - адвоката Маросіна М.О., перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що згідно договору позики від 21 липня 2018 року ОСОБА_1 передала в борг ОСОБА_2 24 000 доларів США, які останній зобов`язався повернути не пізніше 25 квітня 2019 року. Однак до теперішнього часу ОСОБА_2 зазначену суму не повернув та на вимогу повернути гроші не реагує.

З метою забезпечення виконання ймовірного судового рішення у даній справі ОСОБА_1 подана заява про забезпечення позову.

Ухвалюючи рішення про накладення арешту на майно ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що є всі підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення або зробить неможливим виконання рішення суду.

Колегія суддів з висновком суду першої інстанції погоджується з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ч.5 ст.153ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

З аналізу статей 150-153ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. При цьому забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо.

Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процессу.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

З сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення особою дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позову.

При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Обраний судом вид забезпечення позову відповідає вимогам процесуального закону, який регулює дане питання та матеріалам справи і доказам, доданим до неї заявником.

Заперечуючи проти прийнятих судом заходів, ОСОБА_2 в апеляційній скарзі посилався на те, що заява про забезпечення позову не відповідає вимогам ст.151 ЦПК України, оскільки не містить даних про адресу електронної пошти заявника.

Колегія суддів вважає ці обставини не є підставою для скасування ухвали про забезпечення позову, оскільки носять формальний характер.

Питання щодо зустрічного забезпечення віднесено до компетенції суду, який може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення), але суд першої інстанції не знайшов підстав для застосування таких заходів (ст.154 ЦПК України).

Обов`язкових підстав для зустрічного забезпечення у справі не встановлено.

Доводи ОСОБА_2 про те, що вартість належного йому будинку АДРЕСА_1 , на який накладено арешт, значно перебільшує розмір боргу перед ОСОБА_1 , що свідчить про неспівмірність прийнятих заходів забезпечення позову розміру позовних вимог ОСОБА_1 , апеляційний суд вважає неспроможними, оскільки представлена боржником оцінка будинку проведена ним самостійно за межами розгляду даної справи і не може бути підставою для відмови заявнику у прийнятті заходів забезпечення позову.

Посилання ОСОБА_2 на те, що прийняті заходи можуть порушити його права та законні інтереси до уваги не приймаються, зважаючи на те, що за ухвалою суду боржник обмежений тільки у праві відчуження будинку, а його право володіння та користування спірним об`єктом прийнятим судовим рішенням не обмежено.

Крім того, в судовому засідання апеляційного суду було оглянуто позовну заяву ОСОБА_1 , яка на час розгляду даної справи вже подала до Приморського районного суду м.Маріуполя позов до ОСОБА_2 про стягнення боргу в розмірі 24 000 доларів США.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо суті договору позики від 21 липня 2018 року є безпідставними з огляду на предмет перегляду в апеляційному порядку ухвали Приморського районного суду м.Маріуполя від 18 червня 2019 року.

Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Судове рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, у відповідності до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - залишити без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Дата складення повного судового рішення 01 серпня 2019 року.

Судді: Л.М. Кочегарова

Г.Л.Гаврилова

Т.Б. Ткаченко