справа № 754/3183/17 головуючий у суді І інстанції Кравченко Л.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Суханової Є.М.,
з участю секретаряКлимчук Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 липня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року АТ КБ "ПриватБанк" звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги мотивувало тим, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 19.08.2014 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 16000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання по погашенню кредиту та сплаті відсотків за договором не виконала, станом на 06.12.2016 року у неї виникла заборгованість за кредитом у розмірі 33521,51, що порушує права позивача, а тому просивсуд задовольнити позовні вимоги повністю, стягнути вказану суму заборгованості та судові витрати понесені позивачем при подачі позову до суду.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 липня 2019 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приватбанк» заборгованість у розмірі 33521 гривень 51 коп. за кредитним договором б/н від 19.08.2014 року та судові витрати в розмірі 1600 грн.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги частково, стягнути на користь позивача тіло кредиту в сумі 9137,98 грн. та вирішити питання судових витрат по справі.

При цьому зазначає, що дійсно звернулась до відділення ПАТ КБ "Приватбанк" за отриманням кредиту. ЇЇ було видано кредитну картку з встановленим на ній кредитним лімітом у розмірі 16000 грн. Вказаними грошовими коштами користувалась, періодично повертала їх частинами шляхом внесення через банківський термінал. Залишок заборгованості перед банком складає 9137,98 грн. Однак вказує, що у анкеті-заяві позичальника будь-які зобов`язання зі сплати відсотків, пені, штрафів відсутні.Витяг з Умов та правил надання банківських послуг апелянтом не підписувався. Не містить підпису й витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна».Ані витяг з Умов та правил, ані витяг з тарифів ніким не затверджені, не підписані, не датовані і не містять обов`язкових реквізитів, як документ.Позивачем не доведено, а судом не перевірено того, що саме ці Умови та Правила були додатком до анкети-заяви.Пам`ятка клієнта, яка видається позичальнику і визначає, зокрема умови кредитування, вид кредитної картки ОСОБА_1 не надавалась, та нею не підписувалась, і у матеріалах справи відсутня.Сама анкета-заява, копія якої додана до позовної заяви, також не містить її підпису. У відповідних графах зазначено лише прізвище. Тому,відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. На думку апелянта, висновок суду першоїінстанції про правильність наданого позивачем розрахунку заборгованості по кредитному договору б/н від 19.08.2014 року та покладення даного розрахунку в основу мотивування рішення є помилковими.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

05.11.2019 року до суду надійшли письмові пояснення АТ КБ "Приватбанк", згідно яких позивач не погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим. Зазначає, що відповідач не заперечує факт отримання картки та користування кредитним лімітом на картці, тому він приєднався до запропонованої Банком пропозиції і не заперечує проти факту існування кредитних правовідносин між сторонами по справі.Відповідач прийняв умови договору про розмір процентів та пені відповідно ст. 640 ЦК України, оскільки використання кредитних коштів відповідачем розпочато з 19.08.2014 року, що знаходить своє відображення в розрахунку заборгованості, доданому до позовної заяви, та сплачувалась заборгованість по оплаті основного тіла кредиту, процентам та пені. Підписавши заяву Банк та клієнт приєднуються і зобов`язуються виконувати умови, викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг, Тарифах банку - Договорі банківського обслуговування в цілому. Правові висновки, зазначені у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду не можуть бути застосовані до даної справи, оскільки колегія суддів не здійснила аналіз електронного доказу - Умов та Правил надання банківських послуг на дату ознайомлення відповідача з вказаними Умовами, що розміщені в мережі Інтернет. Враховуючи викладене позивач вважає правильним висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту, відсотків, пені та штрафів за користування кредитними коштами.

Представник АТ КБ "Приватбанк" в судовому засіданні просив відмовити в задоволені апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити виходячи з наступного.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено,що 19.08.2014 року ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк», в якій зазначено, що разом із пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами, вона становить між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с.12).

В анкеті-заяві міститься інформація про те, що ОСОБА_1 ознайомилася з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані її для ознайомлення в письмовому вигляді, та погодилася з ними.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд вважав, щовідповідач свої зобов`язання по договору не виконав належним чином, чим порушив умови договору та норми цивільного законодавства, зокрема ст. ст. 526, 1054 ЦК України. Відповідно до розрахунку загальна заборгованість по кредитному договору б/н від 19.08.2014 року станом на 06.12.2016 року складає 33521 грн. 51 коп. Суд взяв до уваги та поклав в основу мотивування рішення розрахунок заборгованості, наданий позивачем і вважав його вірним, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача стягнув заборгованість у загальному розмірі 33 521 грн. 51 коп. При цьому вважав, що в укладеному кредитному договорі визначені чіткі умови виконання сторонами взятих на себе зобов`язань. Банківською установою зобов`язання за договором виконані в повному обсязі. Однак, відповідач зобов`язання не виконала. Інших даних, що спростовували б невиконання відповідачем умов кредитного договору, суду не надано.

З такими висновками суду першої інстанції в повній мірі колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими, відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Колегія суддів вважає, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Роздруківка витягу із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено, також, у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Крім того, колегія суддів вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (19.08.2014 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (09.03.2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин, та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися, як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання, як другої сторони до запропонованого договору.

Такі висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у справі №342/180/17 від 03 липня 2019 року.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів критично оцінює пояснення представника позивача про неможливість застосування вказаного правового висновку під час розгляду даної справи, оскільки його доводи зводяться до власного тлумаченням норм права та обставин справи, і не ґрунтуються на нормах законодавства, а тому до уваги не приймаються.

А відтак, колегія суддів, вважає висновки суду першої інстанції щодо отримання згоди відповідача на Умови надання банківських послуг шляхом особистого підписання заяви-анкети необґрутованими та такими, що суперечать правовому висновку Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК) .

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не є підставою для звільнення від доказування у відповідності до вимог ст. 82 ЦПК України саме позивача.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що надані позивачем розрахунки заборгованості за договором б/н від 19.08.2014 року (а.с.6-11), на думку колегії суддів, не є належними та допустимими доказами наявності цивільно-правових відносин між сторонами у справі щодо нарахування відсотків, пені та штрафів, оскільки по суті є калькуляцією, якою позивач обґрунтовує розмір своїх вимог.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не заперечувала заборгованість по тілу кредиту, а, однак, вказувала на неправомірне нарахування відсотків, пені та штрафів.

За таких обставин, колегія суддів вважає встановленим факт отримання відповідачем кредитних коштів, тому дійшла висновку щодо наявності підстав для стягнення заборгованості по тілу кредиту у розмірі 9 137,98 грн..

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на вимогах закону, а висновки суду лише частково відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Отже, враховуючи викладене, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення суду першої інстанції обґрунтованими. Під час розгляду справи апеляційним судом було встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права щодо стягнення відсотків, пені та штрафів на користь позивача, тому вважає за можливе апеляційну скаргу задовольнити, оскільки рішення суду є безпідставним та незаконним, а тому, підлягає скасуванню,з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат, сплачених сторонамипропорційно до задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги було задоволено частково в розмірі 27,26% від загальної суми позовних вимог, на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 436 грн. 16 коп., що становить 27,26% від сплаченого судового збору за подачу позову до суду (а.с.53).

Крім того, колегія суддів враховує, що апеляційну скаргу відповідача було задоволено, а тому на його користь підлягає стягненню судовий збір пропорційно відмовленій частині позовних вимог, в розмірі 1745 грн. 76 коп., що становить 72,74% від сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги (а.с.141).

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційнускаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 9 137 грн. (дев`ять тисяч сто тридцять сім гривень) 98 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судовий збір в розмірі 436 грн. (чотириста тридцять шість) 16 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1745 грн. (одна тисяча сімсот сорок п`ять) 76 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: С.В. Лівінський

Є.М. Суханова