У Х В А Л А

10 грудня 2019 року м. Київ

Справа № 760/9789/18

Провадження: № 22-ц-вп/824/822/2019

Київський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Невідомої Т.О., розглянувши питання про визначення суду для розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту,

в с т а н о в и в :

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила суд визнати недійсним заповіт від 08 вересня 2017 року, складений на території ГБУЗ РК Сімферопольської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги №6 та посвідчений нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу Яценко А.М., зареєстрований в реєстрі за №1-616, яким ОСОБА_3 все належне їй майно, в тому числі і квартиру АДРЕСА_1, заповіла ОСОБА_2 .

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11 лютого 2019 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту направлено до Київського апеляційного суду для визначення підсудності місцевому загальному суду міста Києва та передачі на розгляд відповідному суду.

Суд першої інстанції, направляючи дану цивільну справу до Київського апеляційного суду для визначення підсудності, виходив із того, що предметом позову є визнання правочину щодо нерухомого майна недійсним, а тому до вказаних правовідносин мають застосовуватися правила виключної підсудності, передбачені ст. 30 ЦПК України, відповідно, даний позов не підсудний Солом`янському районному суду м. Києва, оскільки повинен подаватись за правилами виключної підсудності за місцем знаходження нерухомого майна. Оскільки нерухоме майно знаходиться на території АРК, відповідно до вимог статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» дана справаповинна розглядатися загальним судом м. Києва, який визначається Київським апеляційним судом.

Вирішуючи порушене питання суд виходить з наступного.

Як убачається з матеріалів справи, предметом позову є визнання заповіту недійсним.

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_1 посилалась на те, що ОСОБА_3 вперше склала заповіт 04 вересня 2012 року, згідно якого належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2 заповідала їй, ОСОБА_1 Заповіт, який був складений 08 вересня 2017 року, вважає недійсним з огляду на те, що він був посвідчений на території лікарні швидкої допомоги, що ставить під сумнів перебування заповідача у здоровому глузді. Згідно змісту заповіту від 08.09.2017 року ОСОБА_3 все належне їй майно, в тому числі і квартиру АДРЕСА_1, заповіла ОСОБА_2 .

За загальним правилом, визначеним ч. 1 ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше передбачено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України встановлюється виключна підсудність, згідно якої позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Діючим цивільно-процесуальним законодавством передбачено, що усі позови, які виникають з приводу нерухомого майна, мають пред`являтися до суду за місцезнаходженням такого майна або основної його частини.

Згідно з положеннями ст. 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (ст. 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, та виділ частки із цього майна (статті 364,367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.п. 41, 43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» №3 від 01.03.2013 року, перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність (стаття 114 ЦПК 2004 року) є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.

У разі конкуренції правил підсудності (наприклад, при об`єднанні позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 114ЦПК 2004 року). Згідно з положеннями статті 181 ЦК до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Якщо пред`явлено позов про право власності на кілька жилих приміщень (квартир), розташованих у різних районах міста чи в різних містах, або позов про поділ спадкового майна, яке складається з кількох квартир (об`єктів нерухомості) у різних місцевостях, тобто вимоги, для кожної з яких частиною першою статті 114 ЦПК встановлено виключну підсудність, то позов пред`являється до одного із судів за вибором позивача, але за місцезнаходженням основної частини нерухомого майна, яка за своєю вартістю перевищує ті, що знаходяться в інших районах чи місцевостях.

З поданої ОСОБА_1 заяви про усунення недоліків убачається, що квартира № АДРЕСА_2, яку ОСОБА_3 заповіла ІНФОРМАЦІЯ_1 позивачу, належала їй на праві приватної власності.

Відповідно до заповіту від 08.09.2017 року ОСОБА_3 все належне їй майно, в тому числі і квартиру АДРЕСА_1, заповіла ОСОБА_2 .

Отже, до спадкового майна належать як квартира, що розташована в м. Києві, так і квартира , що розташована в м. Євпаторії АРК, а спір стосується декількох об`єктів нерухомого майна, а тому висновок суду першої інстанції про те, що вказаний позов підлягає розгляду за правилами виключної підсудності, встановленої ч. 1 ст. 30 ЦПК України є вірним.

В той же час, матеріали справи не містять відомостей щодо вартості даних об`єктів нерухомого майна, а тому встановити яка саме квартира вартує більше не убачається можливим.

За таких підстав, висновок суду про те, що дана справа не підсудна Солом`янському районному суду м. Києва та щодо застосування положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» наразі є передчасним.

Оскільки спір стосується права на спадкування за заповітом щодо декількох об`єктів нерухомого майна, визначення вартості таких об`єктів є обов`язковою умовою.

З урахуванням вищевикладеного, суд не вбачає підстав для застосування вимог Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», та повертає дану цивільну справу до Солом`янського районного суду м. Києва для продовження розгляду та вчинення дій відповідно до вимог ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 27, 30, 31, 260, 351 ЦПК України, ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», суд

У Х В А Л И В:

У визначенні суду для забезпечення розгляду цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту відмовити.

Справу повернути до Солом`янського районного суду міста Києва для продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання, є остаточною, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Т.О.Невідома