Справа № 442/7720/18 Головуючий у 1 інстанції: Курус Р.І.
Провадження № 22-ц/811/1984/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Матяш С.І.

за участю: представника апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 травня 2019 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Нагуєвицької сільської ради Дрогобицького району Львівської області про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання до вчинення дій,-

в с т а н о в и в:

в листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Нагуєвицької сільської ради Дрогобицького району Львівської області, в якому з уточненням позовних вимог просила: визнати незаконним та скасувати рішення ХХ сесії сьомого демократичного скликання Нагуєвицької сільської ради Дрогобицького району Львівської області №226 від 13 квітня 2018 року «Про залишення у комунальній власності земельної ділянки на АДРЕСА_1 »; зобов`язати Нагуєвицьку сільську раду Дрогобицького району Львівської області розглянути у передбачений законом спосіб питання про затвердження Детального плану території під розміщення житлового будинку, господарських споруд і будівель у АДРЕСА_1 , який подано на затвердження сесії сільської ради 18.12.2017 року за вхідним №60.

Оскаржуваною ухвалою закрито провадження у даній справі та роз`яснено позивачці, що даний спір підлягає розгляду в порядку Кодексу адміністративного судочинства України Львівським окружним адміністративним судом.

Ухвалу оскаржила позивачка ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі зазначає, що оскаржувана ухвала прийнята з порушенням норм процесуального і матеріального права. Зокрема зазначає, що із заявлених нею позовних вимог вбачається, що між нею та Нагуєвицькою сільською радою існує цивільний спір, оскільки через оскаржуване рішення, яке ухвалене Нагуєвицькою сільською радою, вона не може отримати дозволу у виді рішення сільської ради на подальшу приватизацію цієї земельної ділянки у межах населеного пункту із земель комунальної власності села Нагуєвичі Дрогобицького району Львівської області. Також, зазначає, що внаслідок цього спору порушено її права, яких вона набула відповідно до чинного до цього часу іншого рішення Нагуєвицької сільської ради за №107 від 26 грудня 2016р. «Про розроблення детального планування території під розміщення житлового будинку та господарських споруд у АДРЕСА_1 оскільки цим рішенням органу місцевого самоврядування села Нагуєвичі фактично безпідставно вилучено та залишено у комунальній власності села частину земельної ділянки, на яку надано їй дозвіл на виготовлення та виготовлено за її особисті кошти відповідною ліцензованою організацією Детальний план території під розміщення житлового будинку та господарських споруд на АДРЕСА_1 площею 0,20га. Крім цього, оскаржуваним рішенням сесії Нагуєвицької сільської ради №266 від 13 квітня 2018р. «Про залишення у комунальній власності земельної ділянки на АДРЕСА_1 » фактично звужено об`єм її прав, які закріплено рішенням сесії №107 від 26.12.2017р. (фактично внесено зміни до цього рішення без оформлення таких змін у належний спосіб), оскільки в даному випадку фактично суттєво зменшується площа земельної ділянки (0,20га), що виділена їй для будівництва житлового будинку та господарських споруд.

Також, покликається на те, що Верховний Суд України у постанові від 16 грудня 2014 року у справі №21-544а14, визначив, що спір щодо захисту цивільних прав, що виникають із земельних відносин, має не публічний, а приватно-правовий характер, а тому вирішення таких спорів не належить до юрисдикції адміністративних судів. Аналогічну позицію Верховний Суд України висловив також у постанові від 10 листопада 2015 року у справі № 21-2319а15, зазначивши, що спір за позовом особи, котра фактично користується земельною ділянкою і з посиланням на певні конкретні обставини доводить, що має (чи набула) право на користування нею, є спором про право, такий вирішується за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Крім того посилається на позицію викладену в п. 7 Постанови пленуму ВСС «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01.03.2013 №3, земельні відносини, суб`єктами яких з фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об`єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій права за землю. Захист судом права на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 Цивільного кодексу та ст.152 Земельного кодексу України, зокрема шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади та місцевого самоврядування.

Зазначає, що відповідно до цього, спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб`єкта владних повноважень, згідно зі статтею 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи зазначене просить суд скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою цивільну справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В судове засідання представник відповідача Нагуєвицької сільської ради Дрогобицького району Львівської області не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, поважності причин неявки в судове засідання ним суду не надано, а тому в силу вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності сторін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Закриваючи провадженню у справі суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах справи немає жодних доказів, які б свідчили про наявність порушеного приватного майнового права ОСОБА_1 , що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, оскільки останньою не набуто права власності на спірну земельну ділянку, а виникнення спірних правовідносин в даній справі обумовлено протиправною бездіяльністю відповідача щодо вирішення питань, які в силу законодавчих приписів належать до його виключної компетенції як органу місцевого самоврядування, а тому цей спір відноситься до юрисдикції адміністративного суду.

Колегія суддів погоджується з такою позицією суду першої інстанції з огляду на таке.

Завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Справою адміністративної юрисдикції у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

За правилами п. 1 ч. 1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

З аналізу наведених процесуальних норм вбачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Органи місцевого самоврядування відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» правомочні розглядати і вирішувати питання у різних галузях, зокрема, у сфері бюджету та фінансів, соціально-економічного і культурного розвитку, у сфері управління комунальною власністю, у галузі житлово-комунального господарства, у сфері регулювання земельних відносин, соціального захисту населення тощо. Реалізуючи ці повноваження, органи місцевого самоврядування наділені правом приймати управлінські рішення.

Відповідно до статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частиною шостою статті 118 ЗК України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

На підставі частини сьомої цієї статті відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Конституційний Суд України у рішенні від 01 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень ч. 1 ст. 143 Конституції України, п. «а», «б», «в», «г» ст. 12 ЗК України, п. 1 ч. ст. 17 КАС України вирішив, що:

-положення п. «а», «б», «в», «г» ст. 12 ЗК України у частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього кодексу вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб`єкти владних повноважень;

-- положення п. 1 ч. 1 ст. 17 КАС України стосовно поширення компетенції адміністративних судів на «спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності» слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб`єктом владних повноважень, пов`язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно зі ст. 151? Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Тобто, якщо особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на затвердження Детального плану території під розміщення житлового будинку, господарських споруд і будівель, за результатами розгляду яких ці органи приймають відповідні рішення, то в цих правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні функції у сфері управління діяльністю, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

Отже, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів.

У справі, яка розглядається, ОСОБА_1 звернулась же до суду з позовом, в якому просила визнати незаконним та скасувати рішення ХХ сесії сьомого демократичного скликання Нагуєвицької сільської ради Дрогобицького району Львівської області №226 від 13 квітня 2018 року «Про залишення у комунальній власності земельної ділянки на АДРЕСА_1 » та зобов`язати Нагуєвицьку сільську раду Дрогобицького району Львівської області розглянути у передбачений законом спосіб питання про затвердження Детального плану території під розміщення житлового будинку, господарських споруд і будівель у АДРЕСА_1 , який подано на затвердження сесії сільської ради 18.12.2017 року за вхідним №60.

Тому, спір у цій справі не має ознак приватноправового та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічний підхід до застосування норм процесуального права щодо компетенції адміністративних судів був висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.10.2018 у справі № 820/4149/17, провадження № 11-759апп18.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі не знайшли свого підтвердження в ході розгляду скарги.

Тому колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального закону та підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381 - 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 травня 2019 року про закриття провадження - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 31.07.2019 року.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета