Житомирський апеляційний суд
Справа №283/1643/19 Головуючий у 1-й інст. Ярмоленко В. В.
Категорія 18 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Шевчук А.М., Талько О.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу №283/1643/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 20 вересня 2019 року,яке ухвалено суддею Ярмоленко В.В. вм. Малині

в с т а н о в и в:

Позивач у липні 2019 року звернувся до суду з позовом, на обґрунтування якого зазначив, що 22.06.2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» (далі - ТОВ «ВЕЛЛФІН») та ОСОБА_1 було укладено договір позики №48912 в електронній формі, відповідно до умов якого, останній надано кредит на загальну суму 1200,00 гривень на умовах строковості, платності, зворотності.

Відповідач свої зобов`язання не виконала, істотно порушивши умови договору, внаслідок чого станом на 22.07.2019 року утворилась заборгованість в розмірі 51846,00 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 1200,00 грн., заборгованості за відсотками в розмірі 25680,00 грн. та заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 24966,00 грн. Вказану суму заборгованості позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

Заочним рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 20 вересня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» заборгованість за договором позики в сумі 1884 грн., яка складається із тіла кредиту в розмірі 1200, 00 грн. та відсотків за користування позикою за період з 22.06.2016 року по 22.07.2019 р. в розмірі 684,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення яким задовольнити позовні вимоги ТОВ «ВЕЛЛФІН» в повному обсязі. Апелянт посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідач прийняті на себе зобов`язання за договором позики належним чином не виконала, що встановлено довідкою про заборгованість та детальним розрахунком заборгованості наданим позивачем. Зі змісту п.7.2 Договору позики слідує, що уклавши цей договір, позичальник підтверджує, що вона ознайомлена, повністю розуміє, зобов`язується і погоджується неухильно дотримуватись Правил, текст яких розміщено на Сайті Позикодавця. Тому висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення процентів за межами строку кредитування є безпідставним та таким, що не відповідає умовам укладеного між сторонами договору та наданим стороною позивача доказам.

Відповідач не скористалась правом подати відзив на апеляційну скаргу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом під час розгляду справи було встановлено, що між сторонами 22.06.2016 року укладено договір позики №48912, за яким позикодавець зобов`язувався надати грошові кошти у сумі 1200,00 грн., а позичальник зобов`язувався повернути позику та сплатити проценти за її користування.

Пунктом 1.3 Договору позики встановлено, що позика надається строком на 30 днів.

Згідно п.1.4. Договору дата перерахування суми позики на банківський рахунок вказаний позичальником за домовленістю сторін вважається датою укладення договору позики між Позичальником та Позикодавцем.

Пунктом 1.5 договору передбачено, що нарахування процентів за користування позикою проводиться наступним чином: розмір основних процентів складає: 1,9 процента від суми позики, але не менше ніж 30 грн. за перший день користування позикою; 1,9 процента від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п. 1.2. цього договору; 3,8 проценти від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк, зазначений в п. 1.2. цього договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань.

Сторони досягли згоди, що повернення позики та сплата процентів за користування позикою здійснюватиметься у відповідності до графіку розрахунків - пункт 3.1. договору.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що позичальник взяті не себе зобов`язання не виконала, у передбачений в договорі строк грошові кошти (суму позики) та нараховані проценти за користування позикою не повернула, унаслідок чого станом на 22.07.2019 року виникла заборгованість, яка, згідно розрахунку позивача, становить 51846,00 грн. та складається із заборгованості по кредиту 1200,00 грн. заборгованості за відсотками 25680,00 грн. та заборгованості за простроченими відсотками 24966,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення з відповідача заборгованості по основних та додаткових відсотках за користування позикою за період з 23 липня 2016 року по 22 липня 2019 року в сумі 49962,00 грн. суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до положень ст.1048 ЦК України, ТОВ «ВЕЛЛФІН» має право стягнути заборгованість по нарахованим та несплаченим відсоткам за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 22 липня 2016 року. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.

Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.

За положеннями статей 1046, 1049 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.

Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що за умовами укладеного сторонами договору позики № 48912 від 22 червня 2016 року ТОВ «ВЕЛЛФІН», як фінансова установа, надало позичальнику суму позики, а останній зобов`язувався повернути надану позику у повному обсязі 22 липня 2016 року.

Таким чином, позикодавець ТОВ «ВЕЛЛФІН» відповідно до статті 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 22 липня 2016 року. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.

Досліджений колегією суддів розрахунок заборгованості свідчить про те, що визначена позивачем до стягнення заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування позикою в сумі 49962,00 грн. включає період з 23 липня 2016 року по 22 липня 2019 року, який виходить за межі строку кредитування.

Таким чином, враховуючи ту обставину, що після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, висновок суду першої інстанції про безпідставність вимог ТОВ «Веллфін» в частині стягнення з відповідача заборгованості по основних та додаткових процентах за користування позикою за період з 23 липня 2016 року по 22 липня 2019 року є правильним та таким що відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Отже доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду, вони були предметом дослідження в судовому засіданні, суд дав їм належну оцінку і вони не містять підстав для скасування чи зміни рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.9 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Рішення в іншій частині в апеляційному порядку не оскаржено, тому не перевіряється судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» залишити без задоволення, а рішення Малинського районного суду Житомирської області від 20 вересня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Судді