Ухвала

Іменем України

10 липня 2019 року

м. Київ

справа № 761/27453/14-ц

провадження № 61-7038ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кошкер Іван Анатолійович,

стягувач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Фінанс»,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2018 року у складі судді Осаулова А. А. та постанову Київського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Савченка С. І., Верланова С. М., Мережко М. В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою, у якій просила визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кошкера І. А. (далі - Відділ примусового виконання рішень ДДВС МЮУ) щодо винесення постанови від 20 травня 2016 року про відкриття виконавчого провадження № 51167699 та скасувати вказану постанову.

Скарга мотивована тим, що 20 травня 2016 року старшим державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 51167699 на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року про визнання мирової угоди у процесі виконання рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 20 грудня 2013 року щодо стягнення з неї на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Фінанс» (далі - ТОВ «Факторинг Фінанс») грошових коштів у розмірі 31 955 767,53 грн.

Заявник зазначає, що вказана постанова про відкриття виконавчого провадження є незаконною, оскільки державний виконавець під час відкриття виконавчого провадження не звернув уваги на те, що мирова угода не відноситься до рішень, які підлягають примусовому виконанню державною виконавчою службою відповідно до чинного на час винесення постанови Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2018 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2018 року залишено без змін.

06 травня 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2019 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без руху та надано для усунення виявлених недоліків строк до 04 липня 2019 року, але не більше десяти днів із дня вручення ухвали, зокрема надати докази сплати судового збору у розмірі 384,20 грн.

У липні 2019 року на адресу Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, а саме квитанція про сплату судового збору у розмірі 384,20 грн.

Таким чином, недоліки касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 усунуто.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України встановлено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Відповідно до частини п`ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.

Разом із тим, як зазначено у частині п`ятій статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені у ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Такого висновку суд дійшов з огляду на таке.

Судами встановлено, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року визнано мирову угоду, укладену між стягувачем ТОВ «Факторинг Фінанс» і ОСОБА_1 у процесі виконання рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 20 грудня 2013 року. У резолютивній частині ухвали суд зазначив зміст мирової угоди, який полягає у тому, що божниця ОСОБА_1 визнає її борг перед стягувачем у розмірі 31 955 767,53 грн і зобов`язується повернути борг до 07 вересня 2017 року шляхом проведення щомісячних виплат у розмірі 500 000,00 грн. У випадку неналежного виконання боржником цієї угоди стягувач має право звернутися до державної виконавчої служби для примусового виконання ухвали.

20 травня 2016 року на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень ДДВС МЮУ Кошкер І. А. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 51167699.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, який був чинний на час винесення оспорюваної постанови, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень та інших органів (посадових осіб), які проводяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За імперативними приписами статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Державною виконавчою службою підлягають виконанню зокрема ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом (пункт 2 частини 2 статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року).

Із урахуванням наведених законодавчих норм, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні скарги заявника, оскільки ухвала суду про визнання мирової угоди є виконавчим документом і підлягає виконанню державною виконавчою службою, а тому старший державний виконавецьВідділу примусового виконання рішень ДДВС МЮУ Кошкер І. А., відкриваючи виконавче провадження на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року, якою визнано мирову угоду, укладену між ТОВ «Факторинг Фінанс» та ОСОБА_1 , діяв у межах своїх повноважень та відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року, якою визнано мирову угоду, укладену між ТОВ «Факторинг Фінанс» та ОСОБА_1 , не набрала законної сили, з огляду на таке.

В силу вимог частини другої статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали.

Враховуючи те, що ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року сторонами не оскаржувалася, ця ухвала ухвалу набрала законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, визначеного нормою частини другої статті 294 ЦПК України.

Із змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовної практики, а наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судових рішень.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Таким чином, оскільки правильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п`ятою і шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кошкера Івана Анатолійовича про відкриття виконавчого провадження, стягувач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Фінанс», відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак С. О. Погрібний Г. І. Усик