Справа №461/4446/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2019 року

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді Фролової Л.Д.,

за участі секретаря судового засідання Збожної О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львова в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Галицької районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з відповідним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . В квартирі фактично проживає лише позивач. Крім неї в житловому приміщенні зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Ця обставина створює істотні перешкоди позивачу у користуванні житлом. Зазначає, що відповідачі більше чотирьох років не мешкають в квартирі, а проживають в Республіці Польща. Просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою.

Ухвалою судді від 08 липня 2019 року було відкрите спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач в письмовій заяві просив розгляд справи проводити без її участі, позов підтримала у повному обсязі, просила задовольнити.

Відповідачі у судове засідання не прибули, хоча були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи. ОСОБА_2 подала від свого імені та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 про визнання позову та просили розгляд справи проводити без їхньої участі.

Представник органу опіки та піклування - Галицької районної адміністрації Львівської міської ради у письмовій заяві просила розгляд справи провести без їх участі.

Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі свідоцтвом про право власності від 10 вересня 2003 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_1 . Також із вказаного документу вбачається, що відповідач ОСОБА_2 також є співвласником вказаної квартири.

У довідці ЛКП «Старий Львів» від 06 грудня 2018 року № 5223 зазначено, що в квартирі зареєстровані позивач ОСОБА_1 та відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

З досліджених судом доданих до позовної заяви, зокрема копії трудового контракту ОСОБА_2 , копій довідок зі школи де навчається ОСОБА_3 з перекладом та копії довідки щодо перебуванні на медичному обліку ОСОБА_3 в Республіка Польща вбачається, що відповідачі більше чотирьох років проживають на постійній основі на території Республіки Польща, у м. Кракові.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Проаналізувавши в сукупності зібрані в справі докази, суд вважає, що позов в частині позовних вимог про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивач є власником житлового приміщення, право власності зареєстроване у встановленому законом порядку. З урахуванням визнання відповідачем ОСОБА_2 позову і в частині щодо свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 як законним представником, відсутність заперечень представника органу опіки та піклування, постійного проживання відповідачів на території Республіки Польща, суд вважає підставними позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині.

Що стосується вимог до відповідача ОСОБА_2 , суд вважає їх необґрунтованими з наступних підстав.

Згідно зі ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Натомість за ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України).

Також за умовами ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів свої сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

У ході судового розгляду встановлено, що квартира є спільною власністю позивача і відповідача ОСОБА_2 , а право користування даною квартирою набуте відповідачем на підставі наявного у нього права є непорушним і невід`ємним правом власника, якого останній не може бути позбавлений в порядку ст. 405 ЦК України.

У зв`язку з цим, факт непроживання відповідача як співвласника у квартирі не позбавляє її права користування майном, тому ОСОБА_2 не може бути визнана такою, що втратила право користування вказаним житлом. Інших підстав для задоволення позову в частині вимог до цього відповідача позивачем не наведено.

У зв`язку із задоволенням позову, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_2 як законного представника відповідача ОСОБА_3 на користь позивача частину (1/2) суми сплаченого судового збору - 384,20 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задоволити частково.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частину суми сплаченого судового збору у розмірі 384 (триста вісімдесят чотири) грн 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Л.Д. Фролова