ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7850/19 Справа № 183/2534/16 Суддя у 1-й інстанції - Дубовенко І. Г. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2017 року по справі за позовом Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації до Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: Державне підприємство «Новомосковське лісове господарство», Управління Держгеокадастру у Новомосковському районі Дніпропетровської області, про визнання неправомірним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту, зобов`язання повернути земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року керівник Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовом до Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: державне підприємство «Новомосковське лісове господарство» (далі - ДП «Новомосковське лісове господарство»), управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (далі - Держгеокадастр) у Новомосковському районі Дніпропетровської області, про визнання неправомірним і скасування рішення сільської ради, визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку та зобов`язання повернути земельну ділянку у власність держави.

Позовна заява мотивована тим, що згідно з планом лісових насаджень ДП «Новомосковське лісове господарство» землі 74 та 75 кварталу належать до складу земель державної власності. Із зазначених земель рішенням Піщанської сільської ради від 12 березня 2008 року № 1-18-V передано у власність громадян земельні ділянки Зокрема, пунктом 85 цього рішення затверджено проект із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, яка надається у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку загальною площею 0,25 га по АДРЕСА_1 . На підставі цього рішення, 31 березня 2008 року ОСОБА_3 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 980284.

22 серпня 2009 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, продав ОСОБА_1 належну йому на праві власності земельну ділянку площею 0,25 га по АДРЕСА_1 .

Прокурор вказував, що Піщанська сільська рада розпорядилася земельною ділянкою державного лісового фонду з перевищенням повноважень, так як право щодо розпорядження нею мала Дніпропетровська обласна державна адміністрація. Таким чином, відбулося незаконне відчуження земель державної власності на користь фізичної особи.

На підставі вказаного керівник Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації просив суд:

визнати неправомірним і скасувати пункт 85 рішення Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 12 березня 2008 року «Про передачу земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та видачу державного акту на право власності на земельні ділянки на території АДРЕСА_2 » про передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,25 га за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЕ 980284 від 31 березня 2008 року, виданий на ім`я ОСОБА_3 , на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,25 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

витребувати із незаконного володіння ОСОБА_1 шляхом його зобов`язання повернути у власність держави земельну ділянку, площею 0,25 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою:

АДРЕСА_1 розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2017 року позов керівника Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації задоволено.

Визнано неправомірним і скасовано пункт 85 рішення Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 12 березня 2008 року № 1-18-У «Про передачу земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та видачу державного акту на право власності на земельні ділянки на території АДРЕСА_2 » щодо передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,25 га по АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЕ 980284 від 31 березня 2008 року, виданий на ім`я ОСОБА_3 , на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,25 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути у власність держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації земельну ділянку площею 0,25 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою:

АДРЕСА_1 з Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області на користь прокуратури Дніпропетровської області судові витрати у розмірі 2 756,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на корить прокуратури Дніпропетровської області судові витрати у розмірі 1 378,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна земельна ділянка була незаконно вилучена із земель лісового фонду та введена у межі с. Піщанки Новомосковського району Дніпропетровської області, що у подальшому призвело до незаконного відчуження земель державної власності на користь фізичної особи, чим порушено права та охоронювані законом інтереси держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації. Строк позовної давності прокурором не пропущено, оскільки Дніпропетровська обласна державна адміністрація, в чиїх інтересах від імені держави прокурором пред`явлено позов, дізналося про порушення свого права лише у 2016 році, коли прокурор повідомив їх про таке порушення. Крім того, відбулося переривання позовної давності, оскільки 13 листопада 2013 року Дніпропетровський апеляційний господарський суд прийняв постанову про те, що рішеннями Піщанської сільської ради незаконно вилучені спірні земельні ділянки із земель лісового фонду та введено в межі села.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що рішеннями Піщанської сільської ради Дніпропетровської області від 29 грудня 2007 року №№ 26-16/V, 27-16/V, 28-16/V, 29-16/V, 30-16/V, 31-16/V, 32-16/У, 33-16/V, 34-16/V, 35-16/V, 36-16/V, 37-16/V, 38-16/V, 39-16/V, 40-16/V, 41-16/V, 42-16/V, 43-16/V, 44-16/V, 45-16/V, 46-16/V, 47-16/V, 48-16/V, 49-16/V, 50-16/V, 51-16/V, 52-16/V, 53-16/V, 54-16/V, 55-16/V, 56-16/V, 57-16/V, 58-16/V, 59-16/V, 60-16/V, 61-16/V, 62-16/V, 63-16/V, 64-16/V, 65-16/V, 66-16/V, 67-16/V земельні ділянки 74 та 75 кварталу ДП «Новомосковське лісове господарство» були вилучені із земель лісового фонду та введені у межі с. Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області зі зміною їх цільового призначення на землі житлової і громадської забудови.

На підставі вказаних рішень, Піщанська сільська рада 12 березня 2008 року прийняла оскаржене рішення, яким передала у власність громадян 133 земельні ділянки, одну з яких згідно з пунктом 86 цього рішення - у власність ОСОБА_3 .

Так, пунктом 86 рішення 18 сесії 5 скликання Піщанської сільської ради від 12 березня 2008 року № 1-18/V затверджено проект землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, які надаються у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на території АДРЕСА_2 , та передано ОСОБА_3 у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд земельну ділянку загальною площею 0,25 га на території АДРЕСА_2 (а. с. 10, т. 1).

На підставі рішення Піщанської сільської ради від 12 березня 2008 року № 1-18/ V ОСОБА_3 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 980284 від 31 березня 2008 року, відповідно до якого він став власником земельної ділянки площею 0,250 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

22 серпня 2009 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_1 придбав земельну ділянку площею 0,25 га, яка розташована АДРЕСА_1 (а.с. 8, т. 1).

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13 листопада 2013 року у справі № 20/5005/9915/2012 за позовом заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області до Піщанської сільської ради Дніпропетровської області визнано недійсними і скасовано рішення Піщанської сільської ради Дніпропетровської області від 29 грудня 2007 року №№ 26-16/V, 27-16/V, 28-16/V, 29-16/V, 30-16/V, 31-16/V, 32-16/У, 33-16/V, 34-16/V, 35-16/V, 36-16/V, 37-16/V, 38-16/V, 39-16/V, 40-16/V, 41-16/V, 42-16/V, 43-16/V, 44-16/V, 45-16/V, 46-16/V, 47-16/V, 48-16/V, 49-16/V, 50-16/V, 51-16/V, 52-16/V, 53-16/V, 54-16/V, 55-16/V, 56-16/V, 57-16/V, 58-16/V, 59-16/V, 60-16/V, 61-16/V, 62-16/V, 63-16/V, 64-16/V, 65-16/V, 66-16/V, 67-16/V.

Задовольняючи позовні вимоги, районний суд виходив з того, що спірна земельна ділянка була незаконно вилучена із земель лісового фонду та введена у межі с. Піщанки Новомосковського району Дніпропетровської області, що у подальшому призвело до незаконного відчуження земель державної власності на користь фізичної особи, чим порушено права та охоронювані законом інтереси держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації. Строк позовної давності прокурором не пропущено, оскільки Дніпропетровська обласна державна адміністрація, в чиїх інтересах від імені держави прокурором пред`явлено позов, дізналося про порушення свого права лише у 2016 році, коли прокурор повідомив їх про таке порушення. Крім того, відбулося переривання позовної давності, оскільки 13 листопада 2013 року Дніпропетровський апеляційний господарський суд прийняв постанову про те, що рішеннями Піщанської сільської ради незаконно вилучені спірні земельні ділянки із земель лісового фонду та введено в межі села.

Проте, колегія суддів частково не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 116 ЗК України у редакції, чинній на час видання державного акта, громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом (з 14 жовтня 2008 року абзац перший частини першої статті 116 ЗК України доповнений словами «або за результатами аукціону»).

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга статті 116 ЗК України у зазначеній редакції).

Право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності земельною ділянкою, та його державної реєстрації (частина перша статті 125 ЗК України в редакції, яка була чинною на час видання державного акта та до 1 травня 2009 року; з 1 травня 2009 року стаття 125 ЗК України встановлює, що право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права).

Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України у редакції, чинній на час видання державного акта, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (у редакції, чинній з 1 травня 2009 року до 1 січня 2013 року - державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті; а у редакції, чинній з 1 січня 2013 року, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Державний акт на право власності на земельну ділянку та державний акт на право постійного користування земельною ділянкою видається на підставі рішення Кабінету Міністрів України, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських, міської, селищної, сільської ради, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій (пункт 1.4 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року № 43 у редакції, чинній на час видання державного акта).

Отже, підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку.

Аналогічно наведеним вище висновкам щодо вимоги про визнання неправомірним і скасування пункту 85 оскарженого рішення колегія суддів вважає, що визнання недійсним державного акта не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого незаконного володіння. А тому суд мав відмовити у задоволенні цієї позовної вимоги.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Так, у рішенні від 27 листопада 2007 року у справі «Гамер проти Бельгії» (Hamer v. Belgium, заява № 21861/03) щодо зобов`язання заявниці знести заміський будинок, побудований у лісовій зоні, до якої застосовувалась заборона на будівництво, ЄСПЛ встановив:

Втручання у право заявниці на мирне володіння майном, яке стало результатом знесення її будинку за рішенням органів влади, було передбачене законом і переслідувало мету контролю за використанням земельної ділянки відповідно до загальних інтересів шляхом приведення її у відповідність до плану землекористування, який визначав лісову зону, в якій будівництво не дозволялося (§ 77).

Стосовно пропорційності втручання, то питання захисту навколишнього середовища зумовлюють постійний і стійкий інтерес громадськості, а отже, і органів державної влади. Економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава має законодавство з цього питання (§ 79). Тому обмеження права власності були допустимими за умови, що між індивідуальними та колективними інтересами встановлений розумний баланс (§ 80).

Власники заміського будинку могли мирно та безперервно користуватися ним протягом тридцяти семи років. Офіційні документи, сплачені податки та виконані будівельні роботи свідчили про те, що органи влади знали або повинні були знати про існування цього будинку протягом тривалого часу. А після того, як порушення було встановлене, сплинули ще п`ять років, перш ніж були пред`явлені звинувачення. Тим самим органи влади допомагали закріпити ситуацію, яка могла лише завдати шкоди охороні лісової території, на захисті якої стояв закон. Однак у національному законодавстві не було жодного припису про узаконення будівлі, побудованої у лісовій зоні. Окрім як шляхом приведення місця забудови до його первинного стану, ніякий інший спосіб захисту не був належним з огляду на беззаперечне втручання у цілісність лісової зони, в якій не дозволялась жодна забудівля (§ 83-86). З урахуванням цих підстав ЄСПЛ визнав втручання у право власності заявниці пропорційним (§ 88).

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.

Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель лісогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони вказаної категорії земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Натомість, можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України).

Суд першої інстанції, встановив, що земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею.

Оскаржене рішення Піщанська сільська рада прийняла, керуючись статтею 40, пунктом «б» частини першої статті 81, статтями 118 і 121 ЗК України, що передбачають безоплатне набуття громадянами права власності на земельні ділянки. Відтак, Дніпропетровська ОДА згідно з частиною третьою статті 388 ЦК України має право на витребування від ОСОБА_1 земельної ділянки, яка вибула з володіння держави поза її волею та була набута у порядку безоплатної приватизації від Піщанської сільської ради, що не мала права відчужувати цю ділянку.

Повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення.

У спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

В силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки, ОСОБА_1 , проявивши розумну обачність, міг та повинен був знати про те, що ця ділянка належить до земель лісогосподарського призначення.

З огляду на все викладене вище загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес ОСОБА_1 у збереженні права на земельну ділянку. Крім того, з огляду на особливості принципів диспозитивності та змагальності у цивільному процесі України (згідно з якими сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами, зокрема, і щодо подання зустрічного позову, а суд не має можливості розглянути не ініційовані сторонами питання) та враховуючи приписи частин третьої і четвертої статті 390 ЦК України, ОСОБА_1 не позбавлений можливості заявити до власника земельної ділянки позов про відшкодування необхідних витрат на утримання та збереження останньої, здійснених з часу, з якого власникові належить право на її повернення, а у разі здійснення поліпшень земельної ділянки, які не можуть бути відокремлені від неї без завдання їй шкоди, - позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість земельної ділянки.

Отже витребування земельної ділянки у ОСОБА_1 не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право мирного володіння майном.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частинипершої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З огляду на вказане, у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Дана позиція узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, які відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про часткове задоволення позову, та витребування у ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,25 га., кадастровий номер :03:014:0356, яка надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2017 року - скасувати.

Позов Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації до Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: Державне підприємство «Новомосковське лісове господарство», Управління Держгеокадастру у Новомосковському районі Дніпропетровської області, про визнання неправомірним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту, зобов`язання повернути земельну ділянку - задовольнити частково.

Витребувати у ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,25 га., кадастровий номер :03:014:0356, яка надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

В решті позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко