Ухвала

11 грудня 2019 року

місто Київ

справа № 520/2213/15-ц

провадження № 61-21588ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 13 жовтня 2016 року та постанову Одеського апеляційного суду від 25 жовтня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 609 103, 07 грн.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 13 жовтня 2016 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 08 серпня 2013 року у сумі 609 103, 07 грн, яка складається з 538 134, 79 грн суми основного боргу з урахуванням індексу інфляції, 58 204, 00 грн суми процентів від позики, 12 764, 28 грн трьох процентів річних від простроченої суми боргу. Здійснено розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що передача позики оформлена розпискою відповідача, що за формою відповідає договору позики, проте допущено порушення боргових зобов`язань, оскільки позика не повернута у визначений сторонами термін, тому суд першої інстанції зробив висновок про задоволення позову.

Постановою Одеського апеляційного суду від 25 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення суду першої інстанції змінено в частині стягнення заборгованості. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 18 000, 00 дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 451 980, 00 грн; суму трьох процентів річних від простроченої суми боргу у розмірі 3 141, 00 дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 78 870, 51 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовувалось тим, що наявність у ОСОБА_2 оригіналу розписки про отримання ОСОБА_1 позики безперечно свідчить про те, що відповідач не виконала зобов`язання з повернення коштів. Оскільки відповідач заперечує проти укладання договору позики та отримання від позивача такої позики, судом апеляційної інстанції призначена судова почеркознавча експертиза. Відповідно до висновку експерта від 17 вересня 2018 року № 17-7013, складеного Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України, вирішити питання про те, чи виконаний підпис від імені ОСОБА_1 у наданій на експертизу розписці від 08 серпня 2013 року на суму 18 000, 00 дол. США, самою ОСОБА_1 або іншою особою, не виявилося можливим. За таких обставин суд апеляційної інстанції зробив висновок, що відповідач не спростувала доводи позивача про факт укладення договору позики.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідно до положень частини другої статті 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, а тому з відповідача підлягає стягненню заборгованість за позикою у розмірі 18 000, 00 дол. США. Також, суд апеляційної інстанції зробив висновок про неправомірне стягнення заборгованості за відсотками, оскільки зміст розписки свідчить про безвідсоткову позику. Суд апеляційної інстанції також встановив, що судом першої інстанції невірно розраховано 3 % річних від простроченої суми, яка підлягає стягненню у такому розмірі - 3 141, 00 дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 78 870, 51 грн. Щодо задоволення судом першої інстанції вимог про стягнення інфляційних витрат, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що індексації внаслідок знецінення підлягає грошова одиниця України, гривня, оскільки іноземна валюта, яка є предметом договору, індексації не підлягає.

ОСОБА_1 29 листопада 2019 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права судами першої та апеляційної інстанцій, просить скасувати зазначені судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд зробив висновок про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, ухвалені у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій статті Кодексу.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини дев`ятої наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» передбачено, що у 2019 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2019 року

(на час подання касаційної скарги) - 1 921, 00 грн.

Предметом позову у цій справі є вимога про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 609 103, 07 грн. Ціна позову у справі станом на 01 січня 2019 року не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921, 00 грн х 500 = 960 500, 00 грн).

Зазначена справа не становить значної складності для вирішення судами та не належить до винятків із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України ця справа за зазначеним спором не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд визнає за можливе, користуючись власними повноваженнями, визнати цю справу малозначною.

У касаційній скарзі не обґрунтовується наявність умов застосування винятків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

При цьому Верховний Суд дав оцінку та врахував: предмет позову, складність справи, значення справи для сторін і суспільства в цілому, за результатами чого не встановив наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, у тому числі касаційна скарга не стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Таким чином, конституційним принципом судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених законом.

Цьому конституційному принципові відповідає загальне правило пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України щодо того, що усі судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Це означає, що рішення суду апеляційної інстанції у таких справах є остаточними і подальшому оскарженню не підлягає.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справі: «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року, заява № 26737/95).

З урахуванням наведеного, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Верховний Суд додатково роз`яснює заявнику, відповідно до пункту третього частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», право на подання заяви про повернення сплаченого судового збору.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 13 жовтня 2016 року та постанову Одеського апеляційного суду від 25 жовтня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Погрібний