Справа № 465/385/18 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/811/2618/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: прокурора Заєць І.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Заступника прокурора Львівської області на рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання права власності,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Львівської міської ради про визнання права власності на нежитлове приміщення (гараж), позначене під індексом Б загальною площею 16,9 кв.м., яке розташоване на прибудинковій території будинку АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є співвласником квартири АДРЕСА_2 . На прибудинковій території вказаного житлового будинку розташоване нежитлове приміщення (гараж) площею 16,9 кв.м., яким вона тривалий час користується для власних потреб, проти чого не заперечують мешканці будинку. Просила задовольнити її позов.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 30 травня 2018 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право особистої власності на нежитлове приміщення (гараж), позначено під індексом Б загальною площею 16,9 кв.м., яке розташоване на прибудинковій території будинку АДРЕСА_1 : 1/1.

Рішення суду оскаржив Заступник прокурора Львівської області.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що земельна ділянка, на якій розташовано спірний гараж, є комунальною власністю та перебуває у віданні Львівської міської ради. Розпорядження щодо надання згоди на розміщення спірного гаража на земельній ділянці, а саме на прибудинковій території будинку АДРЕСА_1 , яка перебуває у комунальній власності, органом місцевого самоврядування не приймалось, що свідчить про самовільне зайняття позивачем земельної ділянки. Також вказує, що районний суд не звернув увагу на те, що метою подання даного позову є набуття права власності на спірний гараж, що є неприпустимим, оскільки набуття права власності регулюється окремими правовими нормами. Зазначає, що позивачем не надано жодних доказів, що Львівською міською радою порушено право власності позивача, чи таке оспорюється або не визнається. Також посилається на те, що судом було неправомірно застосовано ст. 344 ЦК України та визнано право власності на об`єкт самочинного будівництва. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В судовому засіданні апеляційної інстанції прокурор ОСОБА_2 І.Є. підтримала апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній. Інші учасники справи в судове засідання апеляційної інстанції не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, тому їхня неявка відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. Від ОСОБА_1 надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи, однак, таке відхилено колегією суддів як безпідставне, та з метою забезпечення дотримання розумних строків розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам не відповідає.

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Крім того, відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Такий висновок застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 24 червня 2015 року в справі № 6-318цс15 і 7 жовтня 2015 року в справі № 6-1622цс15.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_2 . На прибудинковій території вказаного житлового будинку розташоване нежитлове приміщення (гараж) площею 16,9 кв.м., яким користується позивачка для власних потреб.

Встановлено, що земельна ділянка, на якій розташовано спірний гараж, є комунальною власністю і перебуває у віданні Львівської міської ради.

Також встановлено, що розпорядження щодо надання згоди на розміщення спірного гаража на земельній ділянці, а саме на прибудинковій території будинку АДРЕСА_1 , Львівською міською радою не видавалось.

Крім цього позивачем не надано суду правовстановлюючих документів на спірний гараж.

Суд першої інстанції, визнаючи за позивачкою право власності на спірний гараж, вищенаведених обставин справи не врахував, що призвело до ухвалення незаконного рішення, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Львівської області задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 травня 2018 року скасувати та постановити нову постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання права власності на нежитлове приміщення (гараж), позначено під індексом Б загальною площею 16,9 кв.м., яке розташоване на прибудинковій території будинку АДРЕСА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 12.12.2019

Головуючий

Судді