ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

13 грудня 2019 року м. Херсон

справа № 648/3596/19

провадження №22-ц/819/1822/19

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Склярської І.В.,

суддів: Пузанової Л.В.,

Чорної Т.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Херсонського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Білозерського районного суду Херсонської області у складі судді Бугрименка В.В. від 04 листопада 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Сведбанк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк», третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору (на стороні позивача) ОСОБА_2 про визнання частин договорів цесії недійсними,

встановив:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Білозерського районного суду Херсонської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Сведбанк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк», третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору (на стороні позивача) ОСОБА_2 , в якому просить:

-укладений 25 травня 2012 року ПАТ «Сведобанк» і ПАТ «Дельта Банк» договір купівлі-продажу права вимоги, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. за реєстровим №№1306,1307 визнати недійсним в частинах, якими відступлені права вимоги до ОСОБА_1 за укладеним 15 серпня 2008 року ВАТ «Сведбанк», як позикодавцем, та ОСОБА_1 , як позичальником, кредитним договором №2102/0808/71-137, а також за укладеним ОСОБА_1 , як іпотекодавцем, і ВАТ «Сведбанк», як іпотекодержателем, та посвідченим 15 серпня 2008 року приватним нотаріусом Луб`янським В.А. за реєстровим №2497 іпотечним договором (предмет іпотеки будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 );

-укладений 15 червня 2012 року ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» договір купівлі-продажу права вимоги, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. за реєстровим №937 визнати недійсним в частинах, якими відступлені права вимоги до ОСОБА_1 за укладеним 15 серпня 2008 року ВАТ «Сведбанк», як позикодавцем, та ОСОБА_1 , як позичальником, кредитним договором №2102/0808/71-137, а також за укладеним ОСОБА_1 , як іпотекодавцем, і ВАТ «Сведбанк», як іпотекодержателем, та посвідченим 15 серпня 2008 року приватним нотаріусом Луб`янським В.А. за реєстровим №2497 іпотечним договором (предмет іпотеки будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ).

Ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області від 04 листопада 2019 року постановлено позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Сведбанк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк», третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору (на стороні позивача) ОСОБА_2 про визнання частин договорів цесії недійсними передати на розгляд до Голосіївського районного суду міста Києва.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Білозерського районного суду Херсонської області від 04 листопада 2019 року та справу передати до Білозерського районного суду Херсонської області для розгляду про суті позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначає, що за нормами ч.5 ст.28 та ч.1 ст.30 ЦПК України, згідно з якими позовом про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача, а позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються виключно за місцезнаходження майна або основної його частини, позов має роздягатися Білозерським районним судом Херсонської області. Проте, в порушення норм процесуального закону, ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що вказані норми не можуть бути застосовані у даному випадку і що справа не підсудна Білозерському районному суду Херсонської області. Вважає, що такий висновок суду суперечить позиції Верховного Суду викладеній в ухвалі від 19 серпня 2019 року в справі 766/9099/19. Так, Верховний Суд зазначив, що підсудність спору щодо прав на об`єкт нерухомого майна повинна визначатися за правила, встановленими статтею 30 ЦПК України «Виключна підсудність».

Згідно приписів ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про передачу справи на розгляд іншого суду (п.9 ч.1 ст.353 ЦПК) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів частини 13 статті 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Постановляючи ухвалу про передачу справи на розгляд до Голосіївського районного суду міста Києва суд першої інстанції виходив з того, що предметом спору є визнання недійсним договору купівлі-продажу права вимоги за кредитним договором, що укладений між двома юридичними особами, стороною якого позивач не являється, та укладення якого не потребує її згоди, оспорювана угода безпосередньо не пов`язана з укладенням або виконанням самого договору кредиту, а тому Закон України «Про захист прав споживачів» до цих правовідносин застосовуватися не може. Також суд першої інстанції вважав безпідставними посилання позивача на положення ч. 1 ст. 30 ЦПК України, як підставу визначення підсудності, оскільки позов подано з приводу саме недійсності договору відступлення права вимоги, а не щодо нерухомого майна. Суд дійшов висновку, що при визначенні належного суду мають бути застосовані загальні положення ЦПК України, за місцезнаходженням відповідачів.

Поняття підсудності у цивільному судочинстві - це розмежування компетенції між окремими ланками судової системи та між судами однієї ланки щодо розгляду цивільних справ. Підсудністю фактично є визначення в системі судів компетентного суду стосовно вирішення певної цивільної справи.

Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

Критеріями даного виду підсудності зокрема виступають: місце проживання відповідача, місце заподіяння шкоди, місце знаходження спірного майна, місце розгляду первісного позову тощо.

Положеннями статті 27 ЦПК України визначено загальні положення підсудності справ.

Так, відповідно до частини другої статті 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

Відповідно до ч.1,8 статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою. Вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій розглядаються судом, визначеним за правилами підсудності щодо розгляду спору, похідними від якого є такі вимоги.

Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Виключну підсудність встановлено, зокрема, для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально. У разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Крім того, Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 2 своєї постанови №5 від 07.02.2014 року роз`яснив, що до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо.

Поданий позов до Білозерського районного суду Херсонської області стосується визнання недійсними частини договору купівлі-продажу від 25 травня 2012 року, частини договору купівлі-продажу від 15 червня 2012 року, якими відступлені права вимоги до ОСОБА_1 за укладеним кредитним договором №2102/0808/71-137 від 15 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 , а також за укладеним між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 іпотечним договором.

При цьому, позивач надає договір купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року, укладений між ПАТ «Сведобанк» та ПАТ «Дельта Банк» та договір купівлі-продажу прав вимоги між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» від 15 червня 2012 року.

З доданого до позовної заяви кредитного договору №2102/0808/71-137 від 15 серпня 2008 року вбачається, що 15 серпня 2008 року між ВАТ «Сведобанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за яким кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків по договору купівлі-продажу між позичальником та ОСОБА_3 з метою придбання житлового будинку АДРЕСА_1 .1.4 договору). Банк має право повністю або частково перевести свої права та зобов`язання по цьому договору, а також по угодам, пов`язаним із забезпеченням повернення кредиту, третій особі без згоди позичальника (п.10.5 договору) /а.с.11-14/.

З доданих додатків до позовної заяви вбачається, що 15 серпня 2008 року між ВАТ «Сведобанк» до ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір №2497, посвідчений приватним нотаріусом Луб`янським В.А. /зв.а.38/.

За даним іпотечним договором об`єктом нерухомого майна є житловий будинок АДРЕСА_1 .

Отже, місце знаходження вказаного нерухомого майна за адміністративним поділом відноситься до Білозерського районного суду Херсонської області.

Позовні вимоги позивача щодо оскарження договору купівлі-продажу права вимоги в частині відступлення права вимоги за іпотечним договором, предметом якого є нерухоме майно розташоване на території Білозерського району Херсонської області, стосується прав на об`єкт нерухомого майна, а тому підсудність цього спору повинна визначатися за правилами, встановленими статтею 30 ЦПК України «Виключна підсудність».

Таким чином, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд, розглядаючи 11 липня 2019 року справу №462/7217/18, яку суд відповідно до положень ч.4 ст.263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Вищенаведене також узгоджується з висновком викладеним в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 серпня 2019 року в справі №766/9099/19 (провадження №61-14627ск19).

Таким чином, оскільки справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) Білозерського районного суду Херсонської області, так як нерухоме майно, з приводу передачі іпотечних прав щодо якого виник спір, територіально розташоване у Білозерському районі, апеляційний суд не може погодитися з висновком суду першої інстанції щодо того, що за вказаним позовом питання відносно підсудності мало вирішуватися за загальним правилом визначення підсудності, передбаченим ч.2 ст. 27 ЦПК України, тобто за місцезнаходженням юридичної особи, а тому вважає безпідставним застосування судом першої п.1 ч.1 ст.31 ЦПК України та направлення справи до Голосіївського районного суду міста Києва.

Відповідно до п.6 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, оскаржену ухвалу скасувати, направивши справу для продовження розгляду.

Керуючись статтею 367, п.6 ч.1 ст.374, ст.ст.379, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Білозерського районного суду Херсонської області від 04 листопада 2019 року скасувати.

Справу направити для продовження розгляду до Білозерського районного суду Херсонської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий І.В.Склярська

Судді: Л.В.Пузанова

Т.Г.Чорна