Провадження № 2/522/4332/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 року Приморський районний суд м. Одеси

в складі: головуючого судді Домусчі Л.В.

за участі секретаря судового засідання Вадуцкої В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чужовська Наталія Юріївна, Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Каркашадзе 9", Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання свідоцтва про право власності та правочину недійсними,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чужовська Н.Ю., Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Каркашадзе 9", Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання свідоцтва про право власності та правочину недійсними та просить суд:

- визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 212 кв.м., житловою площею 92,1 кв.м., видане 20.10.2015 на ім`я ОСОБА_2 Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області;

- визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 212 кв.м., житловою площею 92,1 кв.м., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 21.12.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю., зареєстрований в реєстрі за № 3923;

- скасувати запис в реєстрі прав власності на нерухоме майно здійснений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю., про реєстрацію за ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , ОКПП № НОМЕР_1 ) права власності на квартиру АДРЕСА_1 (індексний номер 50372548)

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ОСОБА_2 було проведено реконструкцію належної останній квартири АДРЕСА_1 , в результаті якого було утворено 2 квартири із номерами 42 та 42а у вказаному будинку, а в подальшому ОСОБА_2 було проведено реконструкцію квартири №42а із поділом на 2 квартири із номерами 42а та 42Б у вказаному будинку . Квартира №42Б була відчужена на користь ОСОБА_3 .. Позивач зазначає, що в ході реконструкції сукупну площу квартир було збільшено, роботи проведенні незаконно, в ході будівельних робіт захоплено частину даху будинку АДРЕСА_1 , чим порушено право спільної сумісної власності співвласників багатоквартирного будинку і, в тому числі Позивача, реєстрація декларацій про готовність об`єкту до експлуатації щодо утворених в результаті реконструкції квартир скасована. Також зазначає, що на час отримання оскаржуваного свідоцтва та укладення оскаржуваного правочину квартири №42Б за вказаною адресою фактично не існувало.

Ухвалою суду від 03.07.2018 року позов було залишено без руху з наданням позивачу часу на усунення недоліків позов. 16.07.2018 року недоліки позову були усунуті.

Ухвалою суду від 18.07.2019 року по справі було відкрито провадження з призначенням до розгляду в підготовчому засіданні на 20.09.2018 року.

Ухвалою суду від 20.07.2018 року розглянуто та задоволення клопотання представника позивача про забезпечення позову.

Ухвалою суду від 29.08.2018 року застосовано зустрічне забезпечення позову та зобов`язати ОСОБА_1 у строк до 07 вересня 2018 року внести на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області (грошові кошти у розмірі 500 000, 00 грн. (п`ятсот тисяч гривень 00 коп.). В іншій частині суми зустрічного забезпечення відмовити.

До суду 17.09.2018 року надійшли письмові пояснення представника Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради (т.1, а.с.159-161).

Ухвалою суду від 19.09.2018 року були скасовані заходи забезпечення позову та зустрічного забезпечення позову. Постановою Апеляційного суду Одеської області від 28.11.2018 ухвали суду від 29 серпня 2018 року про зустрічне забезпечення позову та від 19.09.2018 року про скасування заходів забезпечення позову та заходів зустрічного забезпечення позову залишені без змін.

20.09.2018 року розгляд справи відкладено на 19.11.2018року у зв`язку з неявкою сторін.

Представник Відповідача ОСОБА_3 -адвокат Павельченко І.В. 16.11.2018 року надав до суду відзив на позовну заяву (т.1, а.с.176-180), в якому проти задоволення позову заперечував, зазначаючи що доводи про захоплення об`єкту спільної власності мешканців багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 не відповідають дійсності, не підтверджені доказам. Також зазначає, що доводи про не існування квартири №42Б у вказаному будинку на час видачі оскаржуваного свідоцтва про право власності та укладення оскаржуваного правочину спростовуються матеріалами справи.

19.11.2018 року розгляд справи відкладено на 14.01.2019 року з надання представнику позивача часу на подання відповіді на відзив.

У зв`язку з неявкою сторін 14.01.2019р. розгляд справи відкладено на 04.02.2019р..

До суду 15.01.2019 року надійшла відповідь на відзив представника позивача (т.1, а.с.219-240), згідно якої посилалась на те, що вже самостійною підставою для звернення до суду з відповідним позовом є порушення права спільної сумісної власності ОСОБА_1 на дах багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 шляхом самовільного захоплення його відповідачами та вилучення його із володіння всіх власників будинку. Матеріали технічної документації на будинок підтверджуються факт заволодіння відповідачами частини даху, на якому з`явилась новостворена квартира. Також посилалась на те, що відповідачам на час укладення оскаржуваного договору дарування достеменно було відомо про укладення правочину щодо неіснуючого майна. Вважає, що укладений договір має ознаки фіктивного.

У підготовчому засіданні 04.02.2019 року представника позивача - Сукачов Є.С. (по ордеру серії ОД №080977 від 20.06.2018 року) позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача - Павельченко І.В. (по ордеру серії ОД №105770 від 04.02.2019 року) у засіданні заперечував проти позовних вимог, просив відмовити у позові. Інші сторони у судове засідання не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Ухвалами суду від 04.02.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника Позивача про витребування доказів, закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду на 13.03.2019року.

13.03.2019 року розгляд справи був відкладений на 30.05.2019 року у зв`язку з зайнятістю судді у розгляді іншої цивільної справи. 30.05.2019 року та 08.07.2019 року розгляд справи відкладався у зв`язку з неявкою сторін.

22.10.2019 року розгляд справи був відкладений на 04.12.2019 року у зв`язку з неявкою представника позивача.

У судовому засіданні 04.12.2019 року був присутній представник відповідача, який заперечував проти задоволення позову та просив відмовити із урахуванням його пояснень по суті справи. Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином.

Суд, з огляду на відсутність доказів поважності причин неявки сторони позивача та представника, зважаючи на належне її сповіщення про час та місце розгляду справи, виходячи із положень ч.1,3 ст. 223 ЦПК України, ухвалив слухати справу за відсутності представника позивача та інших учасників процесу.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення учасників справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_5 .

Відповідачка ОСОБА_2 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності Серії НОМЕР_2 , виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 14.12.2011 року.

06 травня 2014 року Державною архітектурно-будівельною інспекцією України зареєстровано подану ОСОБА_2 декларацію № ІУ 92 про готовність об`єкта до експлуатації щодо реконструкції квартири № 42 без зміни геометричних розмірів з розподілом на дві самостійні квартири № 42 та № 42А за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на квартири, утворені після проведення реконструкції, було зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (індексний номер 21802503) загальною площею 195,3 кв.м., а також на підставі свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (індексний номер 21805826) загальною площею 326,7 кв. м.

Департаментом Державної архітектурно будівельної інспекції в Одеській області 03.09.2015 зареєстровано декларацію № ОД 07 про готовність об`єкту до експлуатації з реконструкції квартири № 42А з розподілом на дві самостійні квартири без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на квартири, утворені після проведення реконструкції, було зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме: рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Калашніка Д.С. управління державної реєстрації ГТУЮ в Одеській області №24775799 від 25.09.2019р. щодо квартири АДРЕСА_1 та рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Антоненко О.С. управління державної реєстрації ГТУЮ в Одеській області №25292100 від 15.10.2015р. щодо квартири АДРЕСА_1 .

У зв`язку із реєстрацією права власності на вказані квартири із внесенням відповідних записів до державного реєстру речових прав на нерухоме майно на ім`я ОСОБА_2 видане свідоцтво про право власності від 28.09.2015р. на квартиру АДРЕСА_1 (індексний номер 44630668) загальною площею 176,2 кв.м., а також свідоцтво про право власності від 20.10.2015р. на квартиру АДРЕСА_1 (індексний номер 45931207) загальною площею 212 кв. м..

Квартира № 42Б у вказаному будинку була відчужена ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 21.12.2015 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю..

Судом встановлено, що 24.09.2015 року, тобто до видачі свідоцтва про право власності від 20.10.2015 (індексний номер 45931207), дійсність якого оскаржується Позивачем, ТОВ «Одеське Бюро технічної інвентаризації» виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 212 кв.м., яка належить ОСОБА_2 .

Відповідно статті 264 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

За змістом наведених правових норм доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Отже, мета доказування - з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини справи мають бути підтверджені належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач із посиланням на фотографії датовані вереснем 2015 року та 17.12.2015 року наполягає на тому, що квартири АДРЕСА_1 не існувало на час видачі оскаржуваного свідоцтва про право власності та оскаржуваного договору дарування квартири.

Суд констатує, що на наданих суду фотографіях зображені конструктивні елементи нерухомого майна - колони, стіни. Проте, з вказаних зображень неможливо встановити, в якому місці вони виготовлені (адреса) та конструктивні елементи якого саме нерухомого майна на них відображені.

При цьому, згідно даним технічної інвентаризації від 24.09.2015, проведеної ТОВ «Одеське Бюро технічної інвентаризації», станом на дату інвентаризації, квартира АДРЕСА_1 існувала у технічних характеристиках та із плануванням, відображеними у технічному паспорті, складалася із 3 житлових кімнат, допоміжних приміщень із висотою існуючих приміщень - 3,20 метрів, зведеними стінами.

Суду не надано доказів оскарження даних вказаної технічної інвентаризації або визнання технічного паспорту ТОВ «Одеське Бюро технічної інвентаризації» від 24.09.2015 нечинним.

Щодо доводів позовної заяви про захоплення ОСОБА_2 частини конструктивних елементів даху будинку АДРЕСА_1 та включення вказаних конструктивних елементів до складу квартир №42а та 42 б вказаного будинку судом встановлено наступне.

Відповідно до п. 3.2.1 статуту ОСББ «Каркашадзе 9» до неподільного майна належить в тому числі конструкції даху, покрівля будинку.

Згідно п. 3.1 статуту ОСББ «Каркашадзе 9» неподільне майно перебуває у спільній сумісній власності співвласників багатоквартирного будинку.

Позивачем не надано доказів того, що до складу квартир АДРЕСА_1 входять конструктивні елементи даху будинку та/або покрівля, не зазначено та не обґрунтовано доказами які саме конструктивні елементи даху будинку та у якому обсязі увійшли до складу вказаних квартир та яким чином вказані елементи розподілені між квартирами.

Натомість у матеріалах справи містяться технічні паспорти на квартири у будинку АДРЕСА_1 , а саме квартиру №42 ( технічний паспорт від 24.11.2011 КП «ОМБТІ і РОН»), квартиру №42 (технічний паспорт від 12.04.2014 ФОП ОСОБА_6 ), квартиру №42а (технічний паспорт від 12.04.2014 ФОП ОСОБА_6 ) квартиру №42б (технічний паспорт від 24.09.2015 ТОВ «Одеське БТІ») з яких не вбачається, що до складу вказаних квартир входять конструктивні елементи даху будинку АДРЕСА_1 .

Відповіді ОСББ «Каркашадзе 9» про ненадання керівництвом об`єднання ОСОБА_7 та ОСОБА_2 дозволу на виконання будь-яких будівельних робіт на даху будинку АДРЕСА_1 не свідчать про виконання будівельних робіт саме цими особами.

У якості обґрунтування факту виконання протиправних будівельних робіт Відповідачем ОСОБА_2 , Позивач посилається на рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08.05.2018 року по справі № 522/22224/15-ц.

Вказаним рішенням суду визнано будівельні роботи, що проводяться ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_2 на даху будинку за адресою: АДРЕСА_1 , незаконними; зобов`язано ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_2 припинити здійснення будь-яких будівельних робіт на даху будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонено ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_2 проведення будівельних робіт на даху будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язано ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_2 привести дах будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у попередній стан, шляхом демонтажу та знесення вже збудованих на ньому споруд.

Вказані доводи Суд не приймає до уваги у зв`язку з тим, що вказане судове рішення скасоване постановою Одеського апеляційного суду від 26.11.2019р., у позові відмовлено у повному обсязі.

Щодо доводів позовної заяви про скасування реєстрації декларації ОД07 від 23.09.2015р. про готовність об`єкта до експлуатації «Реконструкція квартири №42а з розподілом на дві самостійні квартири без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані, за адресою: АДРЕСА_1» ДК 018-2000 1122.1, категорія складності ІІ, Суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України «Про архітектурну діяльність» для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об`єктів архітектури додержання суб`єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд.

Положеннями частини 5 статті 34 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлено, що органи державного архітектурно-будівельного контролю здійснюють контроль за виконанням підготовчих та будівельних робіт.

За змістом статті 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт.

У процесі такого контролю відповідні органи наділені повноваженнями, зокрема, реєструвати або повертати на доопрацювання декларацію про початок будівельних робіт (стаття З6 Закону, в редакції, чинній станом на початок будівництва), реєструвати або повертати декларацію про готовність об`єкта до експлуатації (стаття 39 Закону).

Згідно з пунктом 1 Положення про державну архітектурно-будівельну інспекцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 9 липня 2014 року № 294 (далі - Положення), ДАБІ є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

Відповідно до пункту 3 цього Положення основними завданнями ДАБІ є реалізація державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, зокрема, здійснення державного контролю та нагляду за дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил; виконання дозвільних та реєстраційних функцій у будівництві, ліцензування у визначених законодавством випадках.

Відповідно до частин 1, 4 та 6 статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до I-III категорій складності та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Прийняття рішення про реєстрацію (повернення) декларації про готовність об`єкта до експлуатації, видачу (відмову у видачі) сертифіката здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати подання відповідних документів.

Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю повертають декларацію про готовність об`єкта до експлуатації замовникові, якщо декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, з обґрунтуванням причини у строк, передбачений для її реєстрації.

Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації (частина 5 статті 39 Закону).

Відповідно до частини 9 статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації є підставою, серед іншого, для оформлення права власності на нього.

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів визначається постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 "Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів".

Отже, зареєструвавши декларацію ОД07 від 23.09.2015р., органи ДАБІ діяли як суб`єкт владних повноважень та в силу покладених на них законом обов`язків мали перевірити як сам об`єкт нерухомого майна, який вводився в експлуатацію, так і підстави такого введення, а також відомості зазначені в самій декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі "Рисовський проти України" Суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Беєлер проти Італії", "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", "Москаль проти Польщі"). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси ("Онер`їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії").

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість ("Москаль проти Польщі"). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, іntеraliа, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам.

З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatismutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки")

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії").

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються ("Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", "Ґаші проти Хорватії").

У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

У цій частині суд вважає обґрунтованими посилання представника ОСОБА_3 адвоката Павельченка І.В. на те, що виникненню права власності у ОСОБА_2 , а згодом у ОСОБА_3 виходячи з національної системи регулювання підстав та порядку набуття такого права на новостворене нерухоме майно, слугувала та передувала активна участь в такому процесі держави в особі відповідних органів архітектурно-будівельного контролю.

У зв`язку з чим, враховуючи, що право власності на нежитлове приміщення було набуте ОСОБА_2 в результаті проведення державними органами законодавчо встановлених процедур, то відповідальність за вказані процедури не може покладатися на Відповідача ОСОБА_3 , який розраховував на їх належність та легітимність.

У результаті реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання, а скасування реєстрації такої декларації не буде нести будь-яких правових наслідків.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду відвід 12 червня 2019р. у справі №916/1986/18, 19 вересня 2018 року у справі № 804/1510/16 та від 02 жовтня 2018 року у справі № 465/1461/16-а.

Щодо вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності ОСОБА_2 від 20.10.2015р. виданого Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції на квартиру АДРЕСА_1 суд зазначає наступне.

Позивач наполягає на тому, що визнання недійсним оскаржуваного свідоцтва є належним способом захисту його порушеного права, у зв`язку з тим, що на підставі оскаржуваного свідоцтва про право власності зареєстровано первинне право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ..

Таким чином, Позивач вважає, що задоволення його вимог щодо визнання недійсним оскаржуваного свідоцтва про право власності у взаємозв`язку із іншими вимогами позовної заяви у разі їх задоволення призведе до поновлення його прав.

Із вказаними доводами позовної заяви суд не погоджуються виходячи з наступного.

На час видачі оскаржуваного свідоцтва про право власності діяв Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 р. № 868 (надалі за текстом Порядок №868).

Порядок №868 визначав процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна (п. 1 Порядку).

Відповідно до п. 20 Порядку №868, за результатами розгляду заяви та документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав або рішення про відмову в такій реєстрації.

На підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав щодо об`єкта нерухомого майна, право власності на який заявлене вперше, державний реєстратор відкриває відповідний розділ у Державному реєстрі прав, присвоює реєстраційний номер такому об`єкту та формує реєстраційну справу відповідно до законодавства.

Державний реєстратор оформляє рішення про державну реєстрацію прав у одному примірнику (п. 21 Порядку №868).

Державний реєстратор на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав вносить записи до Державного реєстру прав (п. 22 Порядку №868).

Відповідно до п. 24 Порядку №868 у випадках, установлених законом, державний реєстратор органу державної реєстрації прав після прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, відкриття відповідного розділу Державного реєстру прав та/або внесення записів до зазначеного Реєстру формує свідоцтво про право власності на нерухоме майно (далі - свідоцтво).

Свідоцтво оформляється у двох примірниках, один з яких долучається до реєстраційної справи, а другий видається заявникові.

Таким чином, свідоцтво про право власності на об`єкт нерухомості, оформлене у відповідності до Порядку №868 не було документом на підставі якого до державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносився запис про право власності на об`єкт за відповідною особою.

При цьому, відповідно до правової позиції Верховного Суду, що викладена, зокрема, у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 916/641/18 та постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 927/849/17 свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права, і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином.

Свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Чинність документа, в даному випадку свідоцтва є показником, який характеризує його юридичну силу, тобто якщо правова підстава (правочин), у зв`язку з якою був виданий документ, визнана недійсною, то такий правочин не породжує у його сторін прав, а відтак свідоцтво, як посвідчувальний документ, втрачає свою юридичну силу, і не може підтверджувати право, яке вже відсутнє.

Правові підстави оформлення оскаржуваного свідоцтва про право власності, а саме рішення державного реєстратора реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області №25292100 від 15.10.2015р.,внесений на його підставі запис до державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру, інша документація, яка стала підставою для прийняття вказаного рішення державного реєстратора (в тому числі довідка з адресного реєстру міста Одеси про резервування адреси об`єкта нерухомого майна №365715/1 від 16.09.2015р., технічного паспорту на квартиру від 24.09.2015р.) не є нівельованими, що взагалі унеможливлює задоволення позову у цій частині.

Такий підхід до питання визначення судом підстав для скасування свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомості застосовано Верховним судом при розгляді справи №916/1986/18 (пункти 47-48 постанови КГС ВС від 12.06.2019р.).

Зважаючи, що Позивачем не доведено факту оформлення оскаржуваним свідоцтвом права власності на спільне майно членів ОСББ «Каркашадзе 9», не доведено порушення прав Позивача, не доведено видачі оскаржуваного свідоцтва про право власності від 20.10.2015р.на ім`я ОСОБА_2 щодо майна, яке на час його видані не існувало, вимоги про визнання вказаного свідоцтва про право власності недійсним задоволенню не підлягають.

Щодо недійсності договору дарування квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 212 кв.м., житловою площею 92,1 кв.м., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 21.12.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю., зареєстрований в реєстрі за № 3923 суд зазначає наступне.

Статтею 15 ЦК передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч.1, п.2 ч.2 ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, установлених чч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність з підстав, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст.215 ЦК).

Звертаючись з позовом про визнання спірного договору недійсним, Позивач має довести, яким нормам права суперечить недійсний, як на його переконання договір дарування.

Такий підхід до вирішення справ вказаної категорії застосовано Верховним судом у справі №917/2060/17 (п. 32 постанова КГС у складі ВС від 20.02.2019р.).

У якості обґрунтування вимог про визнання оскаржуваного правочину недійсним Позивач посилається на той факт, що оскаржуваний правочин на переконання Позивача укладено щодо майна, якого не існувало на час укладення оскаржуваного правочину.

Проте, належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин Позивач не надав.

Натомість, у матеріалах справи наявні данні технічної інвентаризації квартири, яка була предметом оскаржуваного договору дарування, у відповідно до якої квартира АДРЕСА_1 на час укладення оскаржуваного правочину існувала та мала наступні технічні характеристики: загальна площа 212 кв.м., житлова площа 92,1 кв.м., що відповідає укладеному договору дарування.

Мотиви відхилення матеріалів фотофіксації, наданих Позивачем у якості доказів наведені вище.

Крім цього, Суд зазначає, що частиною 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Право власності Відповідача на спірний об`єкт становить "майно", яке підпадає під захист статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

У практиці ЄСПЛ (рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Серков проти України") напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Зеленчук та Цицюра проти України" зазначено, що перша і найважливіша вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: друге речення першого абзацу дозволяє позбавлення майна тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання "законів". Більш того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, властивий всім статтям Конвенції. Принцип законності передбачає, що відповідні положення національного законодавства є досить доступними, точними і передбачуваними в їх застосуванні.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає непередбачуваності закону. Сумніви щодо тлумачення закону, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

У питаннях оцінки "пропорційності" Європейський суд з прав людини, як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, також визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за виключенням випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах "Спорронґ і Льоннорт проти Швеції", "Булвес" АД проти Болгарії"). Таким чином, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини майнове право особи може бути припинено, зокрема у разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства.

ОСОБА_3 отримав спірне майно у власність на підставі договору дарування від 21.12.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю., зареєстрований в реєстрі за № 3923, укладеного із ОСОБА_2 , право власності якої на вказану квартиру було зареєстроване на підставі рішення державного реєстратора реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області №25292100 від 15.10.2015р. та внесеного на його підставі запису до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тобто, право власності ОСОБА_3 на спірний об`єкт виникло після проходження минулим власником належної законодавчої процедури, яка включала в себе реєстрацію Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, без жодного зауваження з боку департаменту ДАБІ в Одеській області, а також наступної державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості за собою.

Суд у даній справі перевірив відповідність втручання вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції, та встановив, по-перше, наявність майна в розумінні Конвенції, по-друге, наявність втручання у право мирно володіти майном, по-третє, підстави виправданості втручання і беручи до уваги презумпцію правомірності набуття права власності, зважаючи на те, що у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази незаконності набуття ОСОБА_3 права власності на спірне майно, дійшов висновку про те, що право власності у ОСОБА_3 виникло на законних підставах, у зв`язку з чим позовні вимоги щодо визнання недійсним договору дарування від 21.12.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю., зареєстрований в реєстрі за № 3923, скасування запису про право власності за зазначеною особою за своїми наслідками становлять втручання позивача у право Відповідача ОСОБА_3 на мирне володіння своїм майном, передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а тому задоволенню не підлягають.

Такий підхід до застосування практики ЄСПЛ до вирішення питань власності застосовано Верховним судом при розгляді справи №916/1986/18 (пункти 49-51 постанови КГС ВС від 12.06.2019р.)

Таким чином, Позивачем не доведено, що оскаржуваний договір дарування суперечить приписам діючого законодавства, а втручання у мирне володіння майном відповідачем ОСОБА_3 є виправданим, у зв`язку з чим, вказані вимоги задоволенню не підлягають.

Зважаючи на викладені обставини, позовні вимоги про скасування запису в реєстрі прав власності на нерухоме майно здійснений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю., про реєстрацію за ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , ОКПП № НОМЕР_1 ) права власності на квартиру АДРЕСА_1 (індексний номер 50372548) також не підлягають задоволенню.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Підстав для відшкодування позивачу понесених судових витрат суд не вбачає, оскільки відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 1, 3, 11, 15, 16, 203, 215-216, 316-319, 328, 382, 386, 393 ЦК України; ст.ст.1, 3-13, 19, 23, 42-44, 48, 49, 76-80, 83, 89, 95, 133, 141, 209, 211, 223, 229, 235, 244, 245, 247, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місцезнаходження АДРЕСА_5 ) - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 12.12.2019 року.

Суддя: Домусчі Л.В.