ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 686/1296/17
Провадження № 22-ц/4820/189/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Пєнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.

секретар судового засідання Гриньова А.М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/1296/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_5, яка подана його представником ОСОБА_4, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 жовтня 2018 року (суддя Стефанишин С.Л.) у справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» про визнання кредитного договору недійсним.

Заслухавши доповідача, пояснення представника учасника справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

У січні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Надра» про визнання кредитного договору недійсним. При цьому з урахуванням зміни підстав позовних вимог, зазначав, що 19.10.2006 року між ним та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір №19/10/2006/840-К/355, відповідно до якого йому надано кредит у розмірі 65 000 доларів США на строк до 18.02.2021 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9% річних. Цільове використання кредиту - проведення розрахунків по договору купівлі-продажу від 19.10.2006 року, що укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, відповідно до якого ОСОБА_5 набув у власність квартиру АДРЕСА_1, яка в подальшому була і предметом іпотеки.

Позивач вважає кредитний договір №19/10/2006/840-К/355 від 19.10.2006 року недійсним, оскільки банком при укладенні кредитного договору було порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та інших актів цивільного законодавства України. Вказує, що банк, в порушення п. 2. ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору. Ненадання банком вказаної інформації відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є діями та/або бездіяльністю, що підпадають під поняття нечесної підприємницької практики, а саме такої, що ввела в оману споживача ОСОБА_5

Крім того, при укладенні договору не було надано інформації, передбаченої Законом України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», зокрема щодо необхідності встановлення положення про інфляційне застереження.

Також, на думку позивача, кредитний договір містить умову (п. 1.3.5.) щодо плати споживача за обслуговування кредиту, яка є несправедливою, оскільки є послугою, яка супроводжує кредит та є такими діями, які банк здійснює на власну користь. Відповідно компенсація споживачем сукупних послуг банку є несправедливою та незаконною.

Поміж тим, є несправедливими і умови кредитного договору щодо встановлення штрафу у розмірі 10% від суми кредиту (п. 5.2) за порушення позичальником вимог пп. 4.3.1, 4.3.2, 4.3.7, 4.3.9, 4.3.10 цього договору та щодо встановлення комісії при здійсненні повного дострокового погашення кредиту протягом перших двох років, у розмірі 2% від початкової суми кредиту.

Крім того, відсутність в кредитному договорі обов'язкових умов, необхідних для його укладення, свідчить про невідповідність кредитного договору вимогам чинного законодавства та недосягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов.

А тому, з урахуванням викладеного вище, позивач просив визнати кредитний договір №19/10/2006/840-К/355 від 19.10.2006 недійсним.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 жовтня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ПАТ КБ «Надра» про визнання кредитного договору недійсним відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_5 через представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. При цьому посилається на порушення судом норм матеріального права. Вказує на те, що суд при ухваленні рішення про відмову в задоволенні позову не надав правової оцінки на недійсність окремих частин договору, а саме п. 1.3.5, яким визначено щомісячну плату за управління кредитом із розрахунку 0,14% від фактичного залишку коштів. Також судом не взято до уваги відсутність обов'язкової переддоговірної роботи із споживачем ОСОБА_5 та ненадання, передбаченого чинним на час виникнення правовідносин законодавством України, в письмовій формі необхідної для прийняття свідомого вибору інформації про умови кредитування. Крім того, судом не враховано, що банком не було надано інформації, передбаченої Законом України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечним сертифікатами», зокрема щодо необхідності встановлення положення про інфляційне застереження, що суттєво порушує баланс договірних відносин позичальника, істотно знецінює вартість предмета іпотеки та значно погіршує становище іпотекодавця, що є недопустимим. Кредитний договір, за позицією апелянта, не містить обов'язкових умов для його укладення та є таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства України. Крім того, в апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що інформації про ціну послуги було визначено неправильно, вона не відповідає дійсності, що підтверджується висновком судово-економічної експертизи, проте суд вказаній обставині не надав належної оцінки.

ПАТ КБ «Надра» подало відзив, в якому просить рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 жовтня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 - без задоволення. Мотивуючи тим, що права та інтереси позивача жодним чином порушені чи обмежені не були, кредитний договір був укладений із дотриманням усіх істотних умов цивільно-правового договору, на основі взаємного волевиявлення сторін, з визначенням переліку прав, обов'язків, відповідальності сторін та дотримання вимог чинного законодавства.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явились, про день, місце і час слухання справи повідомлені відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України передбачено що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсною умови кредитного договору щодо встановлення комісії у вигляді плати за управління кредитом не відповідає.

Встановлено, що 19 жовтня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра») та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 19/10/2006/840-К/355, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 65000 доларів США строком до 18 лютого 2021 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9% річних; щомісячна сума мінімального необхідного платежу складала 741 долар США (в новій редакції кредитного договору - 739 доларів США) (а.с. 9-10).

В подальшому, 25 січня 2012 року до кредитного договору №19/10/2006/840-К/355 між банком та ОСОБА_5 було укладено додаткову угоду №1, відповідно до якої було визначено реквізити для сплати основного боргу, відсотків та комісії (а.с. 11).

Крім того, 22 травня 2012 року між сторонами було укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору № 19/10/2006/840-К/355, відповідно до якої зміст кредитного договору викладено в новій редакції (а.с. 12-16).

30 січня 2015 року між сторонами укладено додатковий договір про внесення змін та доповнень №3 до кредитного договору № 19/10/2006/840-К/355, за яким розділ кредитного договору «Відповідальність сторін» було доповнено пунктом 4.4 (а.с. 17).

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач зобов'язаний довести правову та фактичну підставу його недійсності.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 1-5 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

З матеріалів справи вбачається, що на момент укладення кредитного договору до відома позичальника були належним чином доведені всі необхідні умови договору. Банк виконав належним чином взяті на себе обов'язки, перерахував на рахунок позичальника кредитні кошти.

В анкеті-заяві від 18.10.2006 року ОСОБА_5 власним підписом посвідчив його обізнаність з основними умовами надання кредиту (а.с. 259).

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 цього Кодексу).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями ст. ст. 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

З урахуванням викладеного вище, суд першої інстанції правильно встановив, що кредитний договір підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. А тому, доводи апеляційної скарги щодо недосягнення сторонами згоди щодо істотних умов договору є безпідставними.

Разом з тим, обізнаність позивача про умови кредитного договору та добровільне погодження на них не спростовує факту незаконності пункту 1.3.5 (в новій редакції п. 1.1) кредитного договору, яким передбачено, що комісія у вигляді плати за управління кредитом сплачується позичальником щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,14% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом (без урахування розміру відсотків, які позичальник повинен сплатити кредитору.

Згідно з положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладення кредитного договору), кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом (в редакції на час укладення кредитного договору), послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положенні договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

У рішенні від 11.07.2013 року №7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

З огляду на викладене вище, умова договору щодо встановлення комісії у вигляді плати за управління кредитом є незаконною, оскільки порушує права позивача. І з цього приводу є підставними доводи апеляційної скарги.

Пунктом 7.5 кредитного договору (в новій редакції) передбачено, що недійсність окремих положень цього договору не тягне за собою недійсність договору в цілому, оскільки можна припустити, що цей договір міг би бути укладений без включення до нього таких положень.

А тому, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсною умови кредитного договору щодо встановлення комісії у вигляді плати за управління кредитом підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

В решті рішення суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог щодо визнання кредитного договору недійсним з інших підстав ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, з огляду на те, що позивачем не було доведено наявності обставин, наслідком існування яких є визнання кредитного договору недійсним, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Безпідставним є посилання апелянта на те, що він був позбавлений права на отримання повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про умови кредитування, сукупну вартість кредиту інформації, оскільки, права споживача, у разі надання йому недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію, підлягають захисту у випадках та спосіб, встановлений ч. 7 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладення кредитного договору). Цією нормою не передбачалось визнання недійсним договору у зв'язку із наданням недоступної, недостовірної або несвоєчасної інформації про продукцію.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги щодо недійсності кредитного договору, апелянт також посилається на висновок експерта №3106-3108/17-26 від 29.08.2018 року. Однак вказаний висновок не свідчить про те, що в момент підписання оспорюваного договору ОСОБА_5 був введений в оману банком щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного значення здорожчання кредиту.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї.

Відповідно до роз'яснень п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Разом з тим, позивач не довів належними та допустимими доказами наявність обману при укладенні оспорюваного договору, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав, передбачених ст. 230 ЦК України, для визнання кредитного договору недійсним.

Інші доводи апеляційної скарги не містять посилань на докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, яка подана його представником ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 жовтня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсною умови п. 1.1. кредитного договору 09/10/2006/840-К/355 від 19.10.2006 року (в редакції згідно додаткової угоди №2 від 22.05.2012 року), укладеного між ОСОБА_5 та Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», щодо встановлення комісії у вигляді плати за управління кредитом, яка підлягає сплаті позичальником щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,14% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсною умову п. 1.1. кредитного договору 09/10/2006/840-К/355 від 19.10.2006 року (в редакції згідно додаткової угоди №2 від 22.05.2012 року), укладеного між ОСОБА_5 та Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» щодо встановлення комісії у вигляді плати за управління кредитом, яка підлягає сплаті позичальником щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,14% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 січня 2019 року.

Судді: /підпис/ І.В. Пєнта

/підпис/ А.П. Корніюк

/підпис/ О.І. Талалай

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду І.В. П'єнта

_____________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Стефанишин С.Л. Провадження № 22-ц/4820/189/19

Доповідач - П'єнта І.В. Категорія № 57