Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 521/13746/15-ц

провадження № 61-17996св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

ПогрібногоС. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» на рішення Апеляційного суду Одеської області від 23 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Короткова В. Д., Гончаренко В. М., Заїкіна А. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначено, що 26 серпня 2011 року між банком та ОСОБА_4 укладений договір про відкриття карткового рахунку, надання і використання платіжної картки миттєвого випуску VisaElektron InstantIssue. 05 грудня 2012 року між цими ж сторонами укладений договір про відкриття відновлювальної лінії у формі овердрафту (кредитний договір), відповідно до умов якого банк відкрив на картковий рахунок позичальника відновлювальну кредитну лінію з розміром ліміту овердрафту в сумі 33 000,00 грн строком до 05 грудня 2013 року, зі сплатою 36 % річних за користування кредитними ресурсами.

На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за зазначеним кредитним договором, 05 грудня 2012 року між банком та ОСОБА_5 укладений договір поруки.

У зв'язку з порушенням позичальником зобов'язань за кредитним договором щодо повернення суми кредиту, виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 72 043,26 грн, яку позивач просив стягнути з відповідачів солідарно.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2015 року позов ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором від 05 грудня 2012 року станом на 13 жовтня 2014 року в сумі 72 043,26 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі порушили зобов'язання із повернення суми кредиту, а тому заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню з останніх солідарно.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 23 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення з ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором у сумі 72 043,26 грн та судового збору в сумі 720,43 грн скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. У задоволенні позовних вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_5 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 72 043,26 грн відмовлено. В решті заочне рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення з ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором у сумі 72 043,26 грн та судового збору в сумі 720,43 грн та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що порука ОСОБА_5 є припиненою, і з цих підстав вона не може нести передбачену статтею 554 ЦК України солідарну відповідальність з позичальником за порушення умов кредитного договору. При цьому апеляційний суд умови пункту 5.1 договору поруки про встановлення трирічного строку припинення поруки (від дня настання строку виконання основного зобов'язання) визнав такими, що суперечать частині четвертій статті 559 ЦК України, яка встановлює шестимісячний строк такого звернення.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У січні 2017 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Одеської області від 23 серпня 2016 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення в частині відмови у задоволенні позову та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У пункті 5.1 договору поруки сторони встановили строк припинення поруки, якщо кредитор протягом трьох років від дня настання строку виконання зобов'язання за кредитним договором не заявив вимоги до поручителя. При цьому кредитор звернувся до поручителя в межах передбаченого договором строку.

Заперечень на касаційну скаргу від інших учасників процесу на адресу суду не надходило.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 грудня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Рішення апеляційного суду переглядається лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог до поручителя, в іншій частині рішення суду не оскаржується, а тому не є предметом перегляду.

Судом установлено, що 26 серпня 2011 року між банком та ОСОБА_4 укладений договір про відкриття карткового рахунку, надання і використання платіжної картки миттєвого випуску Visa Elektron InstantIssue.

05 грудня 2012 року між цими ж сторонами укладений договір про відкриття відновлювальної лінії у формі овердрафту (кредитний договір), відповідно до умов якого банк відкрив на картковий рахунок позичальника відновлювальну кредитну лінію з розміром ліміту овердрафту в сумі 33 000,00 грн, строком до 05 грудня 2013 року, зі сплатою 36 % річних за користування кредитними ресурсами.

На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за зазначеним кредитним договором, 05 грудня 2012 року між банком та ОСОБА_5 укладений договір поруки.

У зв'язку з порушенням позичальником зобов'язань за кредитним договором щодо повернення суми кредиту, виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 72 043,26 грн, яка складається з: 25 312,59 грн - прострочена заборгованість за кредитним договором; 5 200,18 грн - заборгованість зі сплати відсотків; 19 357,13 грн - заборгованість за нарахованими відсотками за простроченою (несанкціонованою) заборгованістю; 22 173,36 грн - пеня.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК Украни за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані його позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

З огляду на викладені приписи порука є строковим зобов'язанням і незалежно від того, встановлений її строк договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора.

Верховний Суд України у постанові від 17 вересня 2014 року у справі

№ 6-6цс14 виклав правовий висновок, згідно з яким строк поруки не є строком для захисту порушеного права, а є строком існування зобов'язання поруки. Право кредитора й обов'язок поручителя після спливу строку поруки припиняються, а тому кредитор не може вчиняти жодних дій щодо реалізації своїх прав, зокрема й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку. Навіть якщо в межах строку поруки була пред'явлена претензія, і поручитель не виконав зазначені у ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами строку існування поруки, оскільки із його закінченням відповідне право припинилося.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання соснового зобов'язання не пред'явить вимогу до поручителя, якщо інше не передбачено законом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Пунктом 5.1 договору поруки сторони визначили, що порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, сторони у договорі поруки встановили строк дії поруки - три роки від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Висновки апеляційного суду про те, що умови пункту 5.1 договору поруки про встановлення трирічного строку дії поруки суперечать частині четвертій статті 559 ЦК України, яка встановлює шестимісячний строку, а збільшення цього строку за домовленістю сторін законом не передбачена, є помилковим, оскільки є наслідком неправильного тлумачення наведеної норми закону.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України строк дії поруки тривалістю шість місяців визначається тоді, коли сторони у договорі не встановили іншого строку. Як що ж сторони у договорі визначили інший строк дії поруки, відповідно застосовується строк, визначений за домовленістю сторін що відповідає засадам цивільного законодавства щодо свободи договору.

Тлумачення апеляційного суду, мотивоване посиланням на те, що збільшення строку поруки за домовленістю сторін законом не передбачена, суперечить принципу цивільно-правового регулювання: "дозволено все, що не заборонено законом". Чинне законодавство не містить заборони на визначення сторонами строку дії поруки.

Суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір, неправильно застосував норму матеріального права, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про те, що порука ОСОБА_5 за договором поруки від 05 грудня 2012 року припинилась на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України.

Термін кредитування сторони узгодили до 05 грудня 2013 року, вимогу до поручителя ОСОБА_5 в судовому порядку банк пред'явив 25 серпня 2015 року, тобто в межах трирічного строку дії поруки.

Відповідачі не надали доказів виконання умов кредитного договору та відсутності у них боргових зобов'язань перед позивачем.

Ухвалюючи заочне рішення про стягнення солідарно з боржника та поручителя заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції правильно виходив із того, що боржник порушив основне зобов'язання, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором, а умовами договору поруки, укладеного між банком та ОСОБА_5, передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й позичальник. Відповідальність поручителя і позичальника в цьому випадку є солідарною.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасоване судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованості за кредитним договором у сумі 72 043,26 грн та в частині стягнення з ОСОБА_5 судового збору в сумі 720,43 грн, яке відповідає вимогам закону, тому рішення апеляційного суду в цій частині підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 23 серпня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 72 043,26 грн, відмови у стягненні судового збору в сумі 720,43 грн та стягнення з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_5 судового збору в сумі 792,47 грн скасувати, заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2015 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованості за кредитним договором у сумі 72 043,26 грн та в частині стягнення з ОСОБА_5 судового збору в сумі 720,43 грн залишити в силі.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 23 серпня 2016 року в частині залишення без змін заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2015 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованості за кредитним договором в сумі 72 043,26 грн та судового збору в розмірі 720,43 грн залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» судовий збір за подачу касаційної скарги в розмірі 1296,78 грн

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С.О. Карпенко В. О. Кузнєцов С. О. Погрібний О. В. Ступак