П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2019 року м. Київ

Справа №372/1243/17

Резолютивна частина постанови оголошена 11 грудня 2019 року

Повний текст постанови складено 12 грудня року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів:Кравець В.А., Шкоріної О.І.

секретаря: Довгополої А.В.

учасники справи: позивач ОСОБА_1

відповідачі Головне управління Держгеокадастру у Київській області, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Янова Світлана Вікторівна, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 а

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 , який діє на підставі ордеру в інтересах ОСОБА_7 , та апеляційною скаргою Тичини Ігоря Вікторовича , який діє на підставі довіреності в інтересах Головного управління Держгеокадастру у Київській області, на рішення Обухівського районного суду Київської області ухваленого суддею Зінченко О.М. 13 червня 2019 року, повний текст рішення виготовлено 26 червня 2019 року в приміщенні Обухівського районного суду Київської області, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Янової Світлани Вікторівни, ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 про визнання недійсними та скасування рішення, наказів, визнання договорів купівлі-продажу недійсними, -

Справа № 372/1243/17
№ апеляційного провадження:22-ц-824/11662/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Зінченко О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Янової С.В., ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 про визнання недійсними та скасування рішення, наказів.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 01 серпня 2003 року між Українською міською Радою Обухівського району Київської області та ОСОБА_1 укладено договір оренди. Відповідно до умов договору орендодавець на підставі рішень 10-ї сесії та 13 сесії Української міської Ради 24 скликання від 06.02.2003 року та від 08.05.2003 року передає, а орендар приймає на умовах оренди земельну ділянку на території Української міської ради, розміром 0,2409 га для рекреаційних та культурно-оздоровчих цілей. Земельна ділянка розміром 0,172 га розташована в районі садового товариства «Райсес» між основною приватизованою земельною ділянкою та захисною дамбою «Конча-Заспа-Плюти»; земельна ділянка розміром 0,0689 га розташована між основною приватизованою земельною ділянкою в садівницькому товаристві «Дружба» та захисною дамбою «Конча-Заспа-Плюти». Згідно п.1.2. Договору земельна ділянка надається на умовах оренди строком на 49 років з моменту державної реєстрації. Відповідно до п.3.5. Договору Орендар мас право переважного придбання у власність орендованої земельної ділянки у відповідності до закону та переважного права за різних інших умов на поновлення договору оренди. Бажаючи набути у власність орендовані земельні ділянки позивач розпочав збір необхідних документів для подачі заяви про отримання дозволу на розробку технічної документації. Однак через публічну кадастрову карту позивач побачив на орендованій ним території наявність двох земельних ділянок, які знаходяться у власності інших осіб. Як виявилось, Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області було видано два накази про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок у власність, якими: затверджено документацію із землеустрою; надано гр. ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 0.1200 га. (кадастровий номер :04:063:0054) із земель сільськогосподарського призначення, державної власності для індивідуального садівництва, розташовану на території Української міської ради Обухівського району Київської області; надано гр. ОСОБА_9 у власність земельну ділянку площею 0,1200 га (кадастровий номер :04:063:0055) із земель сільськогосподарського: призначення державної власності для індивідуального садівництва, розташовану на території (Української міської ради Обухівського району Київської області. 08 серпня 2016 року новими власниками земельних ділянок, зазначені земельні ділянки були продані ОСОБА_7 , про що свідчать договори купівлі - продажу.

Позивач зазначає що, Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області при прийнятті рішення про надання дозволу ОСОБА_2 та ОСОБА_9 на розробку документації із землеустрою, затвердження такої документації та надання земельних ділянок у власність даним особам, не було взято до уваги те, що ці земельні ділянки не є вільними та перебувають в користуванні позивача. Тобто, при проведенні приватизації Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області знехтувано тим фактом, що земельні ділянки не вилучалися з користування орендаря та не отримувалася його згода на відчуження земельних ділянок третім особам, чим порушено порядок приватизації передбачений Земельним кодексом України. За таких обставин, позивач вважає, що його неправомірно позбавлено встановленого законом та Договором переважного права на придбання орендованих земельних ділянок у власність, на підставі чого звернувся до суду із відповідним позовом.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 13 червня 2019 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 ..

Визнано недійсним та скасовано рішення Головного управління Держгеокадастру у Київській області про надання дозволу ОСОБА_2 , ОСОБА_9 на розробку документації з землеустрою.

Визнано недійсним та скасовано накази Головного управління Держгеокадастру у Київській області про передачу ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1200 га, кадастровий номер :04:063:0054 із земель сільськогосподарського призначення державної власності для індивідуального садівництва, розташовану на території Української міської ради Обухівського району Київської області та передачу ОСОБА_9 земельної ділянки площею 0,1200 га, кадастровий номер :04:063:0055 із земель сільськогосподарського призначення державної власності для індивідуального садівництва, розташовану на території Української міської ради Обухівського району Київської області.

Визнано недійсним договори купівлі-продажу земельної ділянки від 08.08.2016 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_11 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яновою С.В. за реєстрованим номером 335 та купівлі - продажу земельної ділянки від 08.08.2016 року укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яновою С.В. за реєстрованим номером 338 з застосуванням наслідків недійсності.

Скасовано рішення приватного нотаріусом Київського міського нотаріального округу Янової С.В. про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,1200 га, кадастровий номер :04:063:0054 за попереднім власником ОСОБА_2 та ОСОБА_7 та рішення приватного нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яновою С.В. про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,1200 га, кадастровий номер :04:063:0055 за попереднім власником ОСОБА_9 та ОСОБА_7 ..

Стягнуто солідарно з відповідачів Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Янови С.В., ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір в сумі 2560 грн. 00 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, представником Головного управління Держгеокадастру у Київській області - Тичиною І.В., та представником ОСОБА_7 - ОСОБА_6 подані апеляційній скарги, в яких посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник Головного управління Держгеокадастру у Київській області - Тичина І.В. зазначає, що у позивача ОСОБА_1 не виникло жодних прав, щодо володіння та користування земельними ділянками, згідно договору оренди від 01 серпня 2003 року підписаного Українською міською радою та ОСОБА_1 , оскільки такий договір не зареєстрований відповідно до вимог законодавства та є неукладеним.

Представник ОСОБА_7 - ОСОБА_6 вказує про те, що судом першої інстанції не повно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зазначає, що в порушення норм процесуального права судом не наведено доказів на підставі яких він встановив державну реєстрацію договору оренди від 01.08.2003 реєстраційний номер 1с-639.

Такі обставини, встановлені судом, не доведені та спростовуються доказами наявними в матеріалах справи, а саме: в матеріалах справи знаходиться витяг з книги реєстрації договорів права тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) Української міської ради народних депутатів (а.с. 207 - 209 т. 1). У стовпчиках 1, 2 та 3 цієї книги під номером реєстрації 29 вказана дата реєстрації 21.07.03 та номер зареєстрованого договору 29, а не реєстраційний номер Іс -639 ; в стовпчику книги 18 стоїть підпис позивача ОСОБА_1 про припинення строку тимчасового користування та повернення земельної ділянки попередньому власнику землі або землекористувачу.

Такий запис в книзі свідчить про здійснення запису 21 липня 2003 року під номером 29 про реєстрацію договору №29 щодо припинення ОСОБА_1 строку тимчасового користування та повернення земельної ділянки попередньому власнику землі або землекористувачу Українській міській раді.

Отже, суд необґрунтовано та безпідставно встановив, що начебто договір оренди підписаний 01.08.2003 між Українською міською радою та ОСОБА_1 посвідчений державним нотаріусом за реєстраційний номер Іс-639, зареєстровано 21.07.2003 за №29 в книзі записів договорів, тобто на 11 днів раніше ніж підписання та нотаріальне посвідчення такого договору оренди від 01.08.2003.

Також, судом не взято до уваги те, що відповідно до п. 1.2 договору оренди земельна ділянка надається на умовах оренди строком на 49 років з моменту державної реєстрації договору.

Пунктом 6.6. договору оренди передбачено, що невід`ємною частиною договору є план (схема) земельної ділянки або проект відведення земельної ділянки. Цей договір набирає чинності після нотаріального посвідчення та державної реєстрації у відповідності з вимогами ст. 18 Закону України «Про оренду землі».

Отже, для встановлення набрання чинності договору оренди від 01.08.2003, необхідно встановити дату державної реєстрації уповноваженим органом договору оренди від 01.08.2003 року.

Але судом в порушення ст. ст. 263,264 та ч.4 ст. 265 ЦПК України не було виконано приписів наведених норм права.

Окрім того, в матеріалах справи відсутні докази державної реєстрації договору оренди здійсненої відповідно до вимог законодавства України уповноваженим на те органом в спосіб та в порядку установленому законодавством.

Посилання суду, що договір оренди від 01.08.2003 зареєстровано 21.07.2003 Українською міською радою (тобто на 11 днів раніше ніж був підписаний договір оренди та неуповноваженим на те органом у книзі довільної форми, яка не відповідає формі та змісту затвердженій законодавством, де в графі під №29 з датою 21.07.2003 ОСОБА_1 зробив запис (розписався) про припинення строку тимчасового користування та повернення земельної ділянки на підставі договору №29)є безпідставними та такими, що не грунтуються на законодавстві, що діяло на час спірних правовідносин.

Теж саме стосується й змін від 21.03.2008 до договору оренди від 01.08.2003, які теж не зареєстровані уповноваженим органом (структурним підрозділом Центру ДЗК) в порядку та спосіб встановлений законодавством діючим на дату та після підписання таких змін до договору оренди, а також не у книзі, яка відповідала б формі затвердженій законодавством (а.с. 139 т. 2).

Вважає, що договір підписаний між Українською міською радою та ОСОБА_1 , посвідчений 1 серпня 2003 року державним нотаріусом Української державної нотаріальної контори Антонченко О.В. за номером Іс-639, єнезареєстрованим, неукладеним (нечинним), а отже є таким, що не породжує (не є підставою виникнення) жодних прав та обов`язків, і не створює юридичних наслідків для ОСОБА_1 та для Української міської ради Обухівського району Київської області.

Оскільки, у ОСОБА_1 не існує права оренди на земельні ділянки передбачені в договорі оренди від 01.08.2003 так і на земельні ділянки право на які оскаржує позивач, тому передача земельних ділянок державної форми власності за межами населених пунктів, на підставі оскаржуваних рішень Головного управління Держгеокадастру у Київській області по цій справі, відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_9 не порушувало прав оренди, яких не існувало у позивача на час здійснення такої передачі.

Суд помилково робить припущення, що обставини чинності договору оренди та існування у ОСОБА_1 права оренди спірних земельних ділянок є встановленими та не повинні доказуватись при розгляді справи посилаючись при цьому на приюдиціальність судових рішень у справі №372/2583/17.

Жодним судовим рішенням у справі №372/2583/17 не встановлено обставин з посиланням на докази щодо чинності договору оренди від 01.08.2003 та з якої дати такий договір оренди чинний, а також щодо того чи здійснював уповноважений орган (відповідний Центр Державного земельного кадастру) державу реєстрацію договору оренди від 01.08.2003 на підставі, у спосіб та в порядку передбаченому Конституцією та законами України, а також чи мала Українська міська рада Обухівського району у 2003 році повноваження та законні підстави щодо розпорядження державними земельними ділянками розташованими за межами населених пунктів, які є предметом договору оренди від 01.08.2003 року

Суд першої інстанції не звернув увагу, що єдиною підставою відмови ОСОБА_7 у задоволенні позову про визнання недійсним договору оренди підписаного 01.08.2003 між Українською міською радою Обухівського району Київської області та ОСОБА_1 було те, що, як встановлено судовими рішеннями у справі №372/2583/17, позивач ( ОСОБА_7 ) не може оскаржити будь-який правочин лише з тих підстав, що він не відповідає вимогам законодавства. Обов`язковою умовою для такого оскарження має бути те, що цим правочином на час його укладення порушувались права позивача. Так як оскаржуваний ОСОБА_7 договір оренди між Українською міською радою та ОСОБА_1 був підписаний 01.08.2003, а право власності у ОСОБА_12 на земельні ділянки кадастровий номер :04:063:0054 та кадастровий номер :04:063:0055 виникло з дати державної реєстрації такого права за ОСОБА_7 08.08.2016, тому до 08.08.2016 ОСОБА_7 не мала права власності на земельні ділянки, яке могло бути порушено до 08.08.2016 .

Судом помилково встановлено, що державна реєстрація договору оренди від 01.08.2003 року та змін до договору оренди від 21.03.2008 підписаних між ОСОБА_1 та Українською міською радою Обухівського району Київської області проведена відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку державної реєстрації договорів оренди землі» від 25.12.1998 №2073, оскільки відповідно до доказів наявних в матеріалах справи та обставин про які вони свідчать, про що наведено в п. 5 цієї апеляційної скарги, земельні ділянки передбачені договором оренди знаходяться за межами населених пунктів, в тому числі й міста Українка Обухівського району Київської області.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази про здійснення реєстрації договору оренди від 01.08.2003 виконавчим комітетом.

Відповідно до п. 4 постанови КМУ від 25.12.1998 №2073, забезпечення реєстрації договорів оренди покладається на відповідні державні органи земельних ресурсів: районні відділи земельних ресурсів; управління (відділи) земельних ресурсів у містах обласного і районного підпорядкування; Київське і Севастопольське міське управління земельнихресурсів.

Але згідно листів Київської філії Центру Державного земельного кадастру від 03.10.2018 №4-2/1063 та Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 28.09.2018 №29-10-0.222-14837/2-18, відповідно до Книг записів реєстрації... договорів оренди землі, договір оренди між Українською міською радою Обухівського району Київської області та гр. ОСОБА_1 від 01.08.2003 на земельні ділянки не реєструвався. В архіві відділу в Обухівському районі вищезазначений договір оренди не обліковується (а.с. 214 т.1).

Наявність на спірному договорі оренди напису про його реєстрацію в книзі записів договорів на право на тимчасове користування землею на умовах оренди не є доказом його державної реєстрації відповідно до вимог законодавства, оскільки такий запис вчинено в книзі 21.07.2003 (а.с. 207 - 209 т. 1), а договір оренди №1с-639 укладено пізніше, а саме 01.08.2003 року. Тобто, вказаний напис у книзі вчинено на 11 днів раніше, ніж підписано договір оренди, що підлягає державній реєстрації лише після його укладення. Тобто, згідно загальновідомих обставин, неможливо зареєструвати договір оренди якого ще не існує. Такі докази свідчать, що договір оренди від 01.08.2003 взагалі не реєструвався, а отже не набув чинності, а в книзі здійснено запис 21.07.2003 про повернення ОСОБА_1 земельних ділянок на підставі договору №29, про що останній розписався (а.с. 207-209 т.1).

Крім того, земельні ділянки, передбачені договором оренди від 01.08.2003, знаходяться за межами населених пунктів, тому належним орендодавцем спірних земельних ділянок є Обухівська районна державна адміністрація Київської області, однак жодних рішень щодо укладення договору оренди чи надання земельних ділянок ОСОБА_1 , Обухівська районна державна адміністрація не приймала, що підтверджується листом Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 13.12.2018 №60/07- 25/3993 (а.с. 200 - 201 т.1), а також зі змісту самого договору слідує, що він укладений на підставі рішень неуповноваженої на такі дії Української міської ради.

Таким чином, спірний договір укладений без рішення належного орендодавця, а отже у ОСОБА_1 немає підстав для набуття права оренди (володіння та користування) щодо земельних ділянок, що є предметом договору оренди від 01.08.2003 року та не існувало документу, який подається для державної реєстрації відповідно до постанови КМУ від 25.12.1998 №2073.

Сторони правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідно до вимог ст. 360 ЦПК України не скористались.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_7 - ОСОБА_6 , підтримали доводи апеляційних скарг.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_13 проти доводів апеляційних скарг заперечував. Просив апеляційні скарги залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи відповідачі Головне управління Держгеокадастру у Київській області, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Янова С.В., ОСОБА_2 , ОСОБА_9 в судове засідання не з`явилися.

Колегія суддів враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов`язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи.

Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення відповідачів Головне управління Держгеокадастру у Київській області, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Янову С.В., ОСОБА_2 , ОСОБА_9 про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права.

За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов`язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.

Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.372 ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

За таких обставин, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідачів Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Янову С.В., ОСОБА_2 , ОСОБА_9 .

Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 01 серпня 2003 року між Українською міською радою Обухівського району Київської області та ОСОБА_1 було укладено договір оренди, що посвідчений державним нотаріусом Української державної нотаріальної контори Антонченко О.В., реєстровий номер 1с-639 та зареєстрований в книзі записів договорів на право тимчасового користування землею на умовах оренди Українською міською радою за №29. Відповідно до умов договору орендодавець на підставі рішень 10-ї сесії та 13 сесії Української міської Ради 24 скликання від 06.02.2003 року та від 08 травня 2003 року передає, а орендар приймає на умовах оренди земельну ділянку на території Української міської ради, розміром 0,2409 га для рекреаційних та культурно-оздоровчих цілей. Земельна ділянка розміром 0,172 га розташована в районі садового товариства «Райсес» між основною приватизованою земельною ділянкою та захисною дамбою «Конча-Заспа-Плюти»; земельна ділянка розміром 0,0689 га розташована між основною приватизованою земельною ділянкою в садівницькому товаристві «Дружба» та захисною дамбою «Конча-Заспа-Плюти».

Згідно п.1.2. Договору земельна ділянка надається на умовах оренди строком на 49 років з моменту державної реєстрації.

Відповідно до п.3.5. Договору Орендар має право переважного придбання у власність орендованої земельної ділянки у відповідності до закону та переважного права за різних інших умов на поновлення договору оренди.

Згідно наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області затверджено документацію із землеустрою та надано ОСОБА_9 у власність земельну ділянку площею 0,1200 га (кадастровий номер :04:063:0055) із земель сільськогосподарського призначення державної власності для індивідуального садівництва, розташовану на території Української міської ради Обухівського району Київської області.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області затверджено документацію із землеустрою та надано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 0.1200 га. (кадастровий номер :04:063:0054) із земель сільськогосподарського призначення, державної власності для індивідуального садівництва, розташовану на території Української міської ради Обухівського району Київської.

08 серпня 2016 року ОСОБА_7 придбала на підставі договорів купівлі-продажу земельну ділянку площею 0,1200 га для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер :04:063:0054 та земельну ділянку площею 0,1200 га для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер :04:063:0055, які знаходяться в межах Української міської ради Обухівського району Київської області, що підтверджується договорами, інформаційними довідками.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Розширене тлумачення презумпції правомірності правочину наводиться Верховним Судом України в п. 1.3.9 Висновків, викладених в постановах, прийнятих за результатами розгляду справ із підстав, передбачених п. п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за I півріччя 2017 року. Верховним Судом України зазначається, що ст. 204 ЦК України, закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Як убачається з матеріалів справи, в судовому засіданні суду першої інстанції представником позивача було надано оригінали нотаріально засвідченого договору оренди від 01.08.2003 року та зміни до договору оренди від 21.03.2008 року, укладені між ОСОБА_1 та Українською міською радою Обухівського району Київської області для дослідження. Вказані договори є чинними, на них маються відмітки про їх державну реєстрацію, проведену відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку державної реєстрації договорів оренди землі» від 25.12.1998 року № 2073.

Відповідно до п. 2 вказаного Порядку, державна реєстрація договорів оренди є офіційним визнанням і підтвердженням факту виникнення або припинення права оренди земельних ділянок. Пунктом 3 Порядку передбачено, що державна реєстрація договорів оренди проводиться виконавчими комітетами сільської, селищної та міської ради за місцем розташування земельних ділянок. Отже, виконком Української міської ради Обухівського району Київської області мав повноваження по державній реєстрації договорів оренди землі, розташованої в межах Української міської ради.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19.01.2018 року в задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , Української міської ради Обухівського району Київської області, третя особа - державний нотаріус Української державної нотаріальної контори Антонченко Олександра Владиславівна, про визнання договору оренди недійсним відмовлено повністю. Дане рішення залишене без змін постановою апеляційного суду Київської області від 23 травня 2018 року та постановою Верховного Суду від 04 жовтня 2018 року.

Судовими рішеннями було встановлено, що в ОСОБА_1 існує право користування переданими йому за договором оренди земельними ділянками.

За правилами ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно вважав, що обставини чинності договору оренди та існування у ОСОБА_1 права оренди спірних земельних ділянок є встановленими та не повинні доказуватись при розгляді справи.

Згідно із ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України, земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Дана норма кореспондується і з ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України, відповідно до якої громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд тощо, у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. До клопотання, серед іншого, додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Враховуючи, що земельні ділянки із кадастровими номерами :04:063:0054 та :04:063:0055, право власності на які зареєстровано в 2016 році, з 2003 року перебувають в оренді у ОСОБА_1 , на момент передачі земельних ділянок із кадастровими номерами :04:063:0054 та :04:063:0055 у власність відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_9 , право користування земельними ділянками ОСОБА_1 не було припинено.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки земельні ділянки в порушення вимог земельного законодавства із користування вилучені не були, погодження із ОСОБА_1 при передачі земельних ділянок із кадастровими номерами :04:063:0054 та :04:063:0055 у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_9 не здійснювалось.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону, судом надано належну оцінку всім наданим матеріалам справи.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційних скарг.

Керуючись ст.ст.268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_6 , який діє на підставі ордеру в інтересах ОСОБА_7 , Тичини Ігоря Вікторовича, який діє на підставі довіреності в інтересах Головного управління Держгеокадастру у Київській області - зашити без задоволення

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: В.А. Кравець

О.І. Шкоріна