ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Зубакової В.П.,

суддів: Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», на теперішній час Акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення управління фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадженняапеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 вересня 2019 року,яке ухвалене суддею Сільченком В.Є. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області (відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні),-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , від імені та в інтересах яких діє адвокат Свірідов Д.М., звернулись до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», на теперішній час Акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», (надалі АТ «ПІВДГЗК») про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю працівника на виробництві.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_4 загинув 27 лютого 2002 року під час виконання трудових обов`язків електрозварювальника дробової фабрики № 1 ВАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого є відповідач АТ «ПІВДГЗК». По факту нещасного випадку був складений акт № 2 форми Н-1 «Про нещасний випадок, відповідно до висновків якого нещасний випадок, внаслідок якого загинув ОСОБА_4 , стався 27.02.2002 року о 13 годині 50 хвилин, смерть наступила внаслідок падіння предмету обладнання.

Посилаючись на те, що смерть батька та чоловіка позивачів ОСОБА_4 стала для них великим горем та тяжкою втратою, у зв`язку з чим їм завдано моральну шкоду, так як вони втратили рідну людину, яку дуже любили та поважали, після смерті ОСОБА_4 позивачі знаходяться в напруженому стані, адже думки про його смерть не залишають їх і до теперішнього часу, тому просили суд стягнути солідарно з відповідачів по 200 000,00 грн. на кожного з позивачів на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю ОСОБА_4 .

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення управління фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю працівника на виробництві задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 , в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи на виробництві 100 000,00 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_2 , в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи на виробництві 100 000,00 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_3 , в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи на виробництві 100 000,00 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» в дохід держави судовий збір в сумі 3000 грн.

В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача АТ «ПІВДГЗК» ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту рішення, необ`єктивне з`ясування обставин, що мають значення для справи. Вважає, що судом першої інстанції не враховано, що серед осіб, які допустили порушення законодавчих актів з охорони праці, та визнані актом відповідальними за нещасний випадок є також і сам постраждалий, що підтверджується актом про нещасний випадок, внаслідок чого покладання вини лише на відповідача безпідставно. На думку представника відповідача, із сталої судової практики вбачається, що у разі наявності вини потерпілого від нещасного випадку не має підстав для стягнення шкоди з роботодавця. Вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, є необґрунтованим. Крім того, вказує, що матеріали справи не містять жодних документів щодо підтвердження моральних страждань позивачів.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачів адвокат Свірідов Д.М., просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції змінити, зазначивши актуальні відомості щодо відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвоката Свірідова Д.М., який заперечував проти доводів апеляційної скарги відповідача АТ «ПІВДГЗК», просив залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Рішення суду в частині відмови в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення управління фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю працівника на виробництві, не оскаржуються, у зв`язку з чим колегією суддів не перевіряється законність та обґрунтованість рішення суду в цій частині, адже, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 перебував в зареєстрованому 19 грудня 1987 року Дзержинським відділом РАЦС м. Кривого Рогу шлюбі з ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ) (а.с.19-зворот).

ОСОБА_6 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьками в свідоцтві про народження зазначені ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а.с. 20).

ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьками в свідоцтві про народження зазначені ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а.с. 20-зворот).

27 лютого 2002 року о 13 годині 50 хвилин на дробовій фабриці № 1 ВАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого є відповідач АТ «ПІВДГЗК», під час виконання трудових обов`язків електрозварювальника внаслідок падіння предмету устаткування загинув ОСОБА_4 (а.с.10-19).

Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Довгинцівського районного управління юстиції м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 лютого 2002 року, актовий запис № 236, ОСОБА_4 помер у віці 37 років, причина смерті закрита травма шийних та грудного відділу хребців (а.с.9).

По факту нещасного випадку було складено акт № 2 про нещасний випадок від 15 березня 2002 року, відповідно до висновку якого нещасний випадок стався 27 лютого 2002 року о 13 годині 20 хвилин, смерть наступила внаслідок падіння предмету устаткування. В пункті 10 вищевказаного акту зазначено осіб, які допустили порушення законодавства про охорону праці, що призвели до смерті ОСОБА_4 (а.с.10-19)

У відповідності до ст.4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в області охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та покладаючи обов`язок з відшкодування моральної шкоди на відповідача, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки ОСОБА_4 працював на дробовій фабриці № 1 ВАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого є відповідач АТ «ПІВДГЗК», і смерть його настала на виробництві під час виконання трудових обов`язків, тому його дружині та дітям має бути відшкодовано моральну шкоду на підставі статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Події, які стали підставою на відшкодування моральної шкоди позивачам мали місце до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР, в редакції 1963 року.

Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року,моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Необхідною умовою виникнення зобов`язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди (наприклад, статті 1, 33, 34 Закону «Про зовнішньоекономічну діяльність», стаття 10 Закону «Про режим іноземного інвестування», стаття 24 Закону «Про захист прав споживачів», стаття 44 Закону «Про авторське право і суміжні права», стаття 12 Закону «Про охорону праці» та ін.). Разом з тим, враховуючи особливості правового регулювання суспільних відносин цими законодавчими актами, у відповідних нормах про поняття моральної (немайнової) шкоди, встановлюються і різні її критерії. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була управоважена на її заподіяння.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку зі смертю її чоловіка в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 427, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК Української РСР, в редакції 1963 року.

Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», a розмір відшкодування моральної(немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних,душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу Української РСР, в редакції 1963 року,та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з того, що смерть ОСОБА_4 сталася на виробництві під час виконання ним трудових обов`язків, у зв`язку із чим обґрунтовано поклав обов`язок відшкодувати позивачам шкоду, завдану смертю ОСОБА_4 , на АТ «ПІВДГЗК», як правонаступника ВАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат».

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Суд першої інстанції при постановленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода у зв`язку з втратою близької людини.

З огляду на вищевикладене, не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції не враховано ступінь вини загиблого, що є підставою зменшення розміру моральної шкоди, оскільки, згідно ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Частиною третьою ст. 13 Закону України «Про охорону праці» на роботодавця покладено безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Не можуть бути прийняті до уваги посилання відповідача на те, що позивачами не доведено наявність моральних страждань. Смерть рідної людини, не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання.

Посилання відповідача на те, що позивачами не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення їм моральної шкоди у зв`язку з втратою батька та чоловіка не можуть бути прийняті до уваги, оскільки позивачі після його смерті зазнали глибоких моральних переживань, переносили та переносять моральні страждання, усвідомлюючи, що в них немає батька та чоловіка, залишившись без моральної та матеріальної підтримки, що позбавляє їх нормальних життєвих зв`язків та вимагає додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, завдано глибоких моральних страждань, з огляду на незворотні негативні наслідки, які настали для позивачів внаслідок смерті ОСОБА_4 .

Судом першої інстанції встановлений й причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою відповідача втрата життєвих зв`язків позивачами з рідною людиною.

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачам.

Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в повному обсязі відповідають вимогам діючого цивільного законодавства та роз`ясненням, наданими Пленумом Верховного Суду України в п.5 Постанови «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 з подальшими змінами.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутого з відповідача на користь позивачів, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди " № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнали позивачі, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Колегія суддів, беручи до уваги глибину і тривалість моральних страждань позивачів, характер психологічної травми, яку вони отримали у зв`язку зі смертю рідної людини, конкретні обставини по справі, істотність вимушених змін у життєвих стосунках позивачів, які втратили турботу та підтримку близької людини, наслідки, що наступили, та їх невідворотність, вважає що визначений розмір моральної шкоди, відповідає засадам розумності, виваженості.

У зв`язку з чим доводи апеляційної скарги відповідача про те, що розмір стягнутої моральної шкоди є значно завищеним та не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає безпідставними.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі представника відповідача зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам законності та обґрунтованості й підстави для його зміни у відповідності до доводів апеляційної скарги відсутні, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 вересня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 12 грудня 2019 року.

Головуючий:

Судді: