Житомирський апеляційний суд
Справа №275/525/15-ц Головуючий у 1-й інст. Лівочка Л. І.
Категорія 49 Доповідач Микитюк О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Микитюк О.Ю.

суддів Коломієць О.С.

Галацевич О.М.

при секретарі Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі справу №275/525/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 (треті особи: Брусилівська селищна рада Житомирської області, відділ Держеокадастру у Брусилівському районі Житомирської області, Попільнянська державна нотаріальна контора Житомирської області, приватний нотаріус Брусилівського районного нотаріального округу Отрищенко О.І.) про визнання недійсними та скасування державних актів на право власності на земельні ділянки, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, визнання недійсними та скасування договорів дарування земельних ділянок

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 26 жовтня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Лівочки Л.І. в смт.Брусилів,

встановив:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою, в якій зазначив, що на підставі рішення тридцять другої сесії п'ятого скликання Брусилівської селищної ради Житомирської області від 21 травня 2009 року, його батьку ОСОБА_6 було передано у власність земельні ділянки в АДРЕСА_1 загальною площею 0,4411 га, з яких 0,15 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд (кадастровий номер НОМЕР_2, державний акт НОМЕР_3 від 13 серпня 2010 р.) і 0,2911 га для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер НОМЕР_1 державний акт НОМЕР_4 від 13 серпня 2010 р.). За договором дарування від 04.01.2012 р. батько подарував житловий будинок за вказаною адресою та вищевказану земельну ділянку площею 0,15 га для обслуговування цього будинку відповідачу ОСОБА_3 - рідному брату позивача. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача помер, а земельну ділянку площею 0,2911 га успадкував відповідач ОСОБА_3, який 03.04.2014 р. подарував цю земельну ділянку відповідачці ОСОБА_4 У подальшому, рішення тридцять другої сесії п'ятого скликання Брусилівської селищної ради Житомирської області від 21 травня 2009 року було скасовано постановою Брусилівського районного суду Житомирської області від 07 травня 2015 року по адміністративній справі №275/10/14-а у зв'язку з накладенням земельних ділянок, що були у власності батька на земельну ділянку, яка перебуває у користуванні позивача. Позивач вважає, що протиправність та скасування вказаного вище рішення місцевої ради тягне визнання недійсними та скасування всіх правочинів та документів, виготовлених на їх підставі, оскільки ці правочини та документи унеможливлюють виготовлення ним технічної документації на земельну ділянку, якою він користується. Просив визнати недійсними та скасувати вищевказані державні акти, договір дарування житлового будинку та земельної ділянки від 04.01.2012 р., свідоцтво про право на спадщину від 25.07.2013 р., договір дарування від 03.04.2014 р.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 26 жовтня 2018 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Апелянт посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, суд не взяв до уваги преюдиційне значення постанови в адміністративній справі.

У відзиві ОСОБА_4 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що на підставі рішення виконкому Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області від 20 грудня 1993 року за №180 ОСОБА_2 надано у користування земельну ділянку площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а також земельну ділянку площею 0,10 га для ведення особистого селянського господарства, які розташовані по АДРЕСА_2 в смт.Брусилів Житомирської області. Цим же рішенням у користування батьку позивача ОСОБА_6 надано земельну ділянку, площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та земельну ділянку площею 0,10 га для ведення особистого селянського господарства.

Згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 21 березня 2000 року ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_3

Сторінка плану земельної ділянки у технічному паспорті вказаного будинку від 14 листопада 1996 року не заповнена.

Згідно довідки виконавчого комітету Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області від 18 вересня 2013 року, позивач користується земельною ділянкою площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а також земельною ділянкою площею 0,10 га для ведення особистого селянського господарства, які розташовані по АДРЕСА_4 Державний акт на земельну ділянку в установленому законом порядку позивачу не видавався.

Рішенням Брусилівської селищної ради Житомирської області від 21 травня 2009 року ОСОБА_6 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, та земельну ділянку площею 0,2911 га для ведення особистого селянського господарства, які розташовані по АДРЕСА_5 13 серпня 2010 року ОСОБА_6 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,2911 га, призначену для ведення особистого селянського господарства та державний акт на право власності на земельну ділянку, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,15 га, які розташовані по АДРЕСА_6

04 січня 2012 року ОСОБА_6 подарував ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_7, а також земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд, площею 0,1500 га, яка знаходиться за вказаною адресою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 липня 2013 року ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_6, а саме земельну ділянку площею 0,2911 га для ведення особистого селянського господарства.

03 квітня 2014 року ОСОБА_3 подарував вказану земельну ділянку ОСОБА_4

Постановою Брусилівського районного суду Житомирської області від 7 травня 2015 року в адміністративній справі визнано протиправним та скасовано рішення Брусилівської селищної ради Житомирської області від 21 травня 2009 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, а також земельної ділянки площею 0,2911 га для ведення особистого селянського господарства, які розташовані по АДРЕСА_8

Скасовуючи вказане рішення органу місцевого самоврядування, суд у зазначеній справі, виходив із того, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок та виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки ОСОБА_6 не відповідає вимогам земельного законодавства. Крім того, фактичний порядок користування земельними ділянками не відповідає технічній документації із землеустрою, тому передані у власність ОСОБА_6 земельні ділянки накладаються на земельні ділянки, які перебувають у користуванні позивача. Також фактичні межі та площі вказаних земельних ділянок не відповідають межам та площам земельних ділянок, які зазначені у технічній документації.

Земельна ділянка, яка фактично використовується позивачем, у трьох місцях перетинає межі земельної ділянки, оформленої у власність його покійного батька та на теперішній час, належної відповідачам. Водночас, частина земельної ділянки під житловим будинком позивача з земельною ділянкою батька не перетинається. Так само, не перетинаються земельні ділянки в частині, на якій розташований житловий будинок, що належить відповідачу ОСОБА_3

Судом встановлено факт часткового перетину площ земельних ділянок, що перебувають у власності відповідачів з площею земельної ділянки, яка фактично обробляється позивачем.

Відповідно до статті 20 Земельного Кодексу Української РСР 1970 року, яка була чинною на момент передачі позивачу у користування земельних ділянок право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі.

Статтею 22 Земельного Кодексу Української РСР 1970 року, яка була чинною на момент передачі позивачу у користування земельних ділянок, приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.

За змістом наведених норм, в редакції закону, яка була чинною на час передачі у користування позивачу земельних ділянок, право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Відповідно до частини першої статті 90 ЗК Української РСР 1970 року, яка діяла на момент набуття позивачем 21 березня 2000 року права власності на жилий будинок, при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною.

Пункт 5 Постанови Верховної Ради УРСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу УРСР» від 18 грудня 1990 року передбачав, що громадяни, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Згідно з пунктом 7 Перехідних положень Земельного кодексу України 2001 року громадяни, які одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Зі змісту наведених норм вбачається, що громадяни, які мали в користуванні земельні ділянки, надані їм за раніше діючим законодавством, зберігали свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування, а тому надання у користування земельної ділянки, що перебуває у користуванні, іншому громадянину, підприємству, установі, організації суперечило вимогам статті 19 ЗК УРСР 1990 року та частини п'ятій статті 116 ЗК України 2001 року.

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Згідно зі статтею 152 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час звернення позивачів до суду) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а)визнання прав; б)відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в)визнання угоди недійсною; г)визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ)відшкодування заподіяних збитків; д)застосування інших, передбачених законом, способів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаютьсяна підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Звертаючись до суду з даним позовом про визнання недійсними та скасування державних актів, позивач посилався на порушення його прав, як землекористувача, що підтверджено обставинами, встановленими постановою Брусилівського районного суду Житомирської області від 07 травня 2015 року в адміністративній справі, якою визнано протиправним та скасовано рішення Брусилівської селищної ради Житомирської області від 21 травня 2009 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,1500 га та земельної ділянки площею 0,2911, які розташовані по АДРЕСА_9

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовими рішеннями у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Постанова Брусилівського районного суду Житомирської області від 07 травня 2015 року має преюдиційне значення для вирішення даної справи.

Неправомірно виданими державними актами на право власності на землю порушено право землекористування ОСОБА_2

Висновок суду першої інстанції про безпідставність позову не відповідає обставинам справи, положенням матеріального та процесуального закону. Обставини справи не є тотожними обставинам справи №6-170/14, у якій Верховним Судом України висловлена правова позиція 19.11.2014 року, та обставинам справи «Стретч проти Об'єднаного королівства Великої Британії та Північної Ірландії».

Отже, рішення належить скасувати і визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки від 13 серпня 2010 р. НОМЕР_3 та НОМЕР_4, а також задовольнити похідні вимоги про визнання недійсними договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 04.01.2012 р., свідоцтва про право на спадщину від 25.07.2013 р., договору дарування від 03.04.2014 р.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 368, 376, 379, 381 - 384, 389 - 391 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 26 жовтня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнати недійсним державний акт НОМЕР_3 на право власності на земельну ділянку площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд (кадастровий номер НОМЕР_2) на ім'я ОСОБА_6, виданий 13 серпня 2010 року виконавчим комітетом Брусилівської селищної ради Брусилівського району.

Визнати недійсним державний акт НОМЕР_4 на право власності на земельну ділянку площею 0,2911 га для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер НОМЕР_5) на ім'я ОСОБА_6, виданий 13 серпня 2010 року виконавчим комітетом Брусилівської селищної ради Брусилівського району.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, посвідчений нотаріусом Брусилівської державної нотаріальної контори 04 січня 2012 року в частині дарування ОСОБА_6 ОСОБА_6 ОСОБА_7 земельної ділянки площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд (кадастровий номер НОМЕР_2).

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане приватним нотаріусом Брусилівського нотаріального округу Житомирської області 25.07.2013 року на ім'я ОСОБА_3 (номер у спадковому реєстрі 54793232).

Визнати недійсним договір дарування ОСОБА_3 ОСОБА_8 ОСОБА_9 земельної ділянки площею 0,2911 га для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер НОМЕР_5) від 03.04.2014 року.

В решті вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1522грн.50коп.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1522грн.50коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча: Судді: