ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 593/1826/18Головуючий у 1-й інстанції Німко Н.П.
Провадження № 22-ц/817/971/19 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Сташків Б. І., Щавурська Н. Б.,

з участю секретаря - Сович Н.А.

за участю представників апелянта ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника ТзОВ «Фінансова компанія «ІНВЕНТ» Кудиби З.І.

розглянувши у режимі відеоконференції цивільну справу № 593/1826/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 01 липня 2019 року, ухваленого суддею Німко Н.П., повний текст якого складено 10 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу ЖОВНІРА Івана Теодоровича, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ІНВЕНТ» про скасування рішення нотаріуса в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності (реєстрацію переходу прав власності) на нежитлову будівлю,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_4 звернувся в суд із позовом до приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Жовніра І.Т., ТзОВ «Фінансова компанія «ІНВЕНТ» про скасування рішення нотаріуса в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності (реєстрацію переходу прав власності) на нежитлову будівлю.

В обгрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що приватним нотаріусом Тернопільського нотаріального округу Жовніром І.Т. без належних правових підстав, з порушенням норм матеріального та процесуального права прийнято рішення про реєстрацію права власності на належне йому нерухоме майно (нежитлову будівлю, магазин з офісом, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ) за ТзОВ «Фінансова компанія «ІНВЕНТ».

Зазначив, що нотаріус не був уповноваженим на вчинення оскаржуваної реєстраційної дії і таку дію мав право вчиняти лише той нотаріус, який вчинив нотаріальну дію по посвідченню Договору іпотеки нерухомого майна, яке виступало предметом оскаржуваної реєстраційної дії. Також вважає, що нотаріусом не перевірено дотримання іпотекодержателем вимоги закону щодо належного вручення іпотекодавцю - боржнику (позивачу) письмової вимоги про усунення порушень з приводу невиконання ним кредитних зобов`язань. Оскільки таке повідомлення було вручено синові боржника, що не відповідає вимогам закону, нотаріус не мав права вчиняти реєстраційних дій з приводу згаданого нерухомого майна. Також вважає, що положення Договору іпотеки під назвою «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя» фактично не передбачало переходу права власності на предмет Іпотеки до іпотекодержателя, а було лише передумовою для укладення між вказаними особами договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Враховуючи наведене, просив скасувати рішення приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу від 10 липня 2018 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності (реєстрацію переходу прав власності) на вищезгадане нерухоме майно.

Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 01 липня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_4 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що законодавством не передбачено можливості проведення державної реєстрації речових прав на об`єкт нерухомого майна нотаріусом без вчинення ним нотаріальної дії, пов`язаної із переходом таких прав на об`єкт нерухомості. Однак, приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовніром І.Т. нотаріальна дія з нерухомим майном не вчинялася, а тому в останнього було відсутнє право на здійснення реєстрації права власності за ТзОВ «Фінансова компанія «ІНВЕНТ» без вчинення нотаріальної дії з майном.

Вказує, що приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т. не мав права рееструвати право власностi на предмет іпотеки за ТзОВ «Фінансова компанія «ІНВЕНТ», оскільки, не було дотримано порядку здійснення звернення стягнення на майно та реєстрацiї права власностi, передбаченого Законом України «Про іпотеку». Так, ТзОВ «Фінансова компанія «ІНВЕНТ» не було надано належних доказiв отримання копії письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем iпотекодавцевi, та доказiв того, що завершився 30-денний строк з моменту отримання iпотекодавцем зазначеної вимоги, а отже, нотаріусом порушено порядок державної реестрації права власностi на предмет іпотеки.

Звертає увагу на те, що вимога про усунення порушень була отримана не ОСОБА_4 , як позичальником та iпотекодавцем, не ОСОБА_5 , як поручителем у кредитному договорi, а ОСОБА_6 сином позичальника i iпотекодавця, який на той час проживав за іншою адресою, мав неприязні стосунки з позивачем та не був стороною ні договору iпотеки, ні кредитного договору.

Разом з тим, згідно п.3.3.15 Іпотечного договору іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки за цим договором у разi порушення Позичальником обов`язку достроково, в порядку, встановленому у Кредитному договорі, виконати зобов`язання за Кредитним договором. Так, Кредитним договором передбачено, що сторони при прийнятті таких рішень мають погоджувати свої позиції та yci зміни мають викладатись у такому ж виглядi, як i основний договір, тобто, у письмовому виглядi та нотаріально посвідчуватись. Отже, реєстрація права власностi на предмет іпотеки за іпотекодержателем у даній справі може здійснюватися лише за згодою іпотекодавця та на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Враховуючи наведене, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, а також повернути ОСОБА_4 сплачені, як зустрічне забезпечення, кошти в розмірі 143605.48 грн.

У вересні 2019 року представник ТзОВ «Фінансова компанія «ІНВЕНТ» адвокат Кудиба З.І. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відзив мотивований тим, що відповідно до чинного законодавства нотаріус може вчиняти нотаріальні дії, передбачені Законом України «Про нотаріат», а також окремо здійснювати реєстраційні дії, як державний реєстратор, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і такі реєстраційні дії можуть бути пов`язаними із вчиненням нотаріальних дій, тобто, бути похідними від них, або ж проводитись окремо за відповідною заявою заявника.

Звертає увагу на те, що правовідносини, які були предметом спору по даній справі, регулюються законодавством, яке на момент здійснення спірної реєстрації права власності втратило чинність. Крім того, апелянт безпідставно посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №521/18393/16-ц, оскільки предметом аналізу постанови суду касаційної інстанції при вирішенні зазначеної справи стали норми, які станом на час виникнення спору між сторонами по даній справі втратили чинність.

Вказує, що доводи апелянта про те, що нотаріусу не були надані належні докази одержання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушень є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Зазначає, що твердження апелянта про те, що реєстрація права власності на предмет іпотеки за Іпотекодержателем може здійснюватися лише за згодою іпотекодавця та на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, є помилковою і суперечить нормам законодавства та умовам згаданого Договору про внесення змін до Договору іпотеки №-1.

В судовому засіданні представники апелянта адвокати Парубій І.М., Назаренко М.В. апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Представник відповідача ТзОВ «Фінансова компанія «ІНВЕНТ» Кудиба З.І. проти апеляційної скарги заперечила та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про день і час слухання справи.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, таким вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не повністю.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено наступні обставини.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14 вересня 2007 року нежитлова будівля, магазин з офісом, за адресою: АДРЕСА_1 , належала на праві приватної власності ОСОБА_4 (т.1 а.с.7).

17 жовтня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_4 укладено договір кредитної лінії №38/2007, згідно умов якого позичальник зобов`язався повернути Банку до 17 жовтня 2014 року отримані кредитні кошти в загальній сумі 200000.00 (двісті тисяч) доларів США; сплатити відсотки за користування кредитними коштами із розрахунку 13.4% річних; сплатити можливі штрафні санкції (штраф, пеня).

Цього ж дня, 17 жовтня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та позивачем ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, який посвідчений нотаріусом Бережанського районного округу Хрущ Д.С. та зареєстрований в реєстрі за №5585 (далі - іпотечний договір), згідно умов якого з метою забезпечення зобов`язань за договором кредитної лінії №38/2007 - МКБ від 17 жовтня 2007 року передано в іпотеку нерухоме майно: нежитлова будівля, магазин з офісом, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 418.5 кв.м. (т.1 а.с.9-12).

28 серпня 2014 року між позивачем ОСОБА_4 та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» укладено Договір №1 про внесення змін до Договору іпотеки. Відповідно до п.3.3.1 цього договору іпотекодержатель має право у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язань, виконання яких забезпечено іпотекою за цим Договором, звернути стягнення на предмет іпотеки та отримати задоволення своїх вимог переважно перед іншими кредиторами в порядку та в спосіб згідно цього договору. Згідно п.3.3.6 Договору іпотекодержатель має право без письмової згоди іпотекодавця здійснити відступлення прав за цим Договором з одночасним відступленням права вимоги за Кредитним договором у порядку, встановленому законодавством (далі - Договір про внесення змін №-1) (т.1 а.с.15-19, 254-261).

У подальшому, на підставі Договору № 38/2007-МКБ від 22 травня 2018 року про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги за кредитним договором, укладеного між ПАТ «КБ «НАДРА» до ТзОВ «Фінансова компанія «Інвент» (далі - Договір відступлення за Кредитним договором) відбулося відступлення прав кредитора за Кредитним договором № 38/2007-МКБ від 17 жовтня 2007 року, укладеним між Позивачем та ПАТ «КБ «НАДРА» (т.1 а.с.66-71).

Також, 22 травня 2018 року між ПАТ «КБ «НАДРА» та ТзОВ «Фінансова компанія «Інвент» укладений Договір про відступлення прав за іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Деделюк С.Ю. за реєстровим №632 (далі - Договір відступлення за Іпотечним договором), згідно якого відбувся й перехід від ПАТ «КБ «НАДРА» до ТзОВ «Фінансова компанія «Інвент» прав іпотекодержателя за наведеним вище іпотечним договором (т.1 а.с.72-75).

Пунктом 3.4 Договору про відступлення за Кредитним договором визначено обов`язок Первісного кредитора та Нового кредитора повідомити Позичальника про відступлення прав вимоги за Кредитним договором протягом п`яти календарних днів з моменту набрання чинності цим Договором.

Положеннями п.п.3.3.2 п.3.3 згаданого Договору про відступлення прав за Іпотечним договором визначено, що Первісний Іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити Іпотекодавця про відступлення прав на користь Нового Іпотекодержателя у строк та порядку, передбаченому Договором про відступлення права вимоги.

На виконання вищезазначених вимог закону та договорів, 25 травня 2018 року ТзОВ «Фінансова компанія «Інвент», як новий кредитор за Кредитним договором та новий іпотекодержатель за Договором Іпотеки, надіслав позивачу ОСОБА_4 та його поручителю ОСОБА_5 , повідомлення від 22 травня 2018 року про відступлення прав (заміну кредитора) за Кредитним договором та Договором Іпотеки.

У цьому ж конверті позивачу в порядку ст.35 Закону України «Про іпотеку» надіслано вимогу від 24 травня 2018 року №023/18 про усунення порушень взятих на себе зобов`язань за згаданим договором кредитної лінії та вимогу повернути борг в розмірі 4002119.79 грн., що підтверджується описом вкладення у цінний лист та поштовою квитанцією (т.1 а.с.78-83).

Згідно із повідомленням про вручення поштового відправлення зазначені документи (повідомлення про заміну кредитора та вимога про усунення порушень) отримані сином позивача ОСОБА_7 30 травня 2018 року, про що свідчить відмітка працівника пошти із зазначенням прізвища отримувача: «син ОСОБА_8 » (т.1 а.с.84).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, станом на 20 липня 2018 року, як і на час розгляду справи у суді - нежитлова будівля, магазин з офісом, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належить ТзОВ «Фінансова компанія «Інвент». Підстава виникнення права власності: договір іпотеки, серія та номер 5585, виданий 17 жовтня 2007 року; договір про внесення змін №1 до договору іпотеки, серія та номер 1981, виданий 28 серпня 2014 року; договір про відступлення прав за іпотечним договором, серія та номер 632, виданий 22 травня 2018 року. Дата державної реєстрації 10 липня 2018 року (т.1 а.с.20-24).

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що нотаріус не мав належних повноважень на вчинення оскаржуваної реєстраційної дії, з огляду на наступне.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

В силу вимог ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ч.2 ст.37 Закону України «Про іпотеку»).

Частинами 2 та 3 ст.1 Закону України «Про нотаріат» визначено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

На нотаріусів, які працюють у державних нотаріальних конторах або займаються приватною нотаріальною діяльністю, законом може бути покладено вчинення інших дій, відмінних від нотаріальних, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Положеннями статті 34 Закону України «Про нотаріат» визначено перелік нотаріальних дій, які можуть бути вчинені нотаріусами і такі визначення, як «державна реєстраційна дія чи дії по державній реєстрації прав на нерухоме майно», які можуть бути вчинені нотаріусом, як державним реєстратором, до такого переліку нотаріальних дій не входять.

Правовідносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV).

Згідно з ч.1 ст.2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до абз.1 ч.5 ст.3 цього ж Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться незалежно від місцезнаходження нерухомого майна в межах Автономної Республіки Крим, області, міст Києва та Севастополя.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону № 1952-ІV нотаріус є державним реєстратором.

Положеннями ч.1 ст. 9 Закону № 1952-ІV визначено повноваження суб`єктів державної реєстрації прав, до яких, зокрема, належить забезпечення проведення державної реєстрації прав; ведення Державного реєстру прав.

Отже, на нотаріуса, як на спеціального суб`єкта, законом покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно і в цій частині держава делегує нотаріусам свої владні повноваження.

Державній реєстрації, відповідно до ч.4 ст.15 Закону №1952-ІУ, підлягають виключно заявлені права та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Нормами абз.4, 5 ч.5 ст.3 Закону №1952-ІV передбачено, що державна реєстрація прав проводиться за заявами у сфері державної реєстрації прав будь-яким державним реєстратором з урахуванням вимог, встановлених абзацами першим-третім цієї частини, крім випадку, передбаченого абзацом п`ятим цієї частини: державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.

Отже, Закон № 1952-ІV не містить безумовної заборони нотаріусу здійснювати функції державного реєстратора прав на нерухоме майно без попереднього вчинення нотаріальної дії щодо такого майна.

Як зазначено вище, законом лише передбачено, що у разі вчинення нотаріальної дії щодо нерухомого майна, проведення державної реєстрації похідних від такої дії прав на нерухоме майно, віднесено до компетенції того самого нотаріуса, який вчинив таку нотаріальну дію.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідно до законодавства, чинного на час виникнення спірних правовідносин (здійснення реєстраційної дії 10 липня 2018 року), нотаріус мав право вчиняти нотаріальні дії, передбачені Законом України «Про нотаріат», а також окремо здійснювати реєстраційні дії, як державний реєстратор, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», і такі реєстраційні дії можуть бути пов`язаними із вчиненням нотаріальних дій, тобто, бути похідними від них, або ж проводитись окремо за відповідною заявою заявника.

Отже, доводи апелянта про те, що державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем мав право здійснювати лише той нотаріус, який вчиняв нотаріальні дії з цим нерухомим майном, не заслуговують на увагу з огляду на те, що державна реєстрація переходу права власності на предмет іпотеки за Відповідачем 2 відбулася на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, без попереднього вчинення нотаріальної дії щодо переходу (зміни) права власності нерухомого майна іншим нотаріусом.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта на постанову Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №521/18393/16-ц, виходячи з наступних підстав.

Так, у вказаній постанові суд касаційної інстанції дійшов висновку, що нотаріус має право здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно в тому разі, якщо це пов`язано з вчиненням ним нотаріальної дії з таким об`єктом нерухомості.

Разом із тим, апеляційний суд звертає увагу, що у даній предметом спірних відносин була реєстраційна дія приватного нотаріуса від 16 грудня 2015 року. При формулюванні висновку суд касаційної інстанції керувався Порядком взаємодії органів державної реєстрації прав та їх посадових осіб, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2013 року № 607/5 «Про заходи взаємодії органів державної реєстрації прав та їх посадових осіб» та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року №868, які були чинні на час виникнення спірних правовідносин, однак, втратили чинність 01 січня 2016 року.

Крім того, станом на 16 грудня 2015 року існувала інша редакція ч.9 ст.15 Закону № 1952-ІV, а саме: «Державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться одночасно з вчиненням такої дії». Проте, стаття 18 Закону № 1952-ІV під назвою «Проведення державної реєстрації прав» в редакції Закону станом на 10 липня 2018 року, зміст якої кореспондує статті 15 Закону № 1952-ІV (станом на 16 грудня 2015 року) не містить вищезгаданої норми щодо одночасності таких дій.

Отже, предметом аналізу постанови суду касаційної інстанції при вирішенні справи № 521/18393/16-ц стали норми, які втратили чинність станом на час виникнення спору між сторонами по даній справі.

Однак, у справі, яка переглядається апеляційним судом, предметом спірних відносин є реєстраційна дія приватного нотаріуса від 10 липня 2018 року.

З огляду на викладене, висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 521/18393/16-ц про те, що нотаріус має право здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно лише в тому разі, якщо це пов`язано з вчиненням ним нотаріальної дії з таким об`єктом нерухомості, не може враховуватись при розгляді даної справи.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що нотаріус при вчиненні оскаржуваної реєстраційної дії щодо нерухомого майна позивача діяв у відповідності до закону, оскільки у даному випадку він вчиняв реєстраційні дії не як нотаріус, що реєструє право власності, виникле внаслідок попередньо вчиненої нотаріальної дії, а як державний реєстратор, що зареєстрував право власності на нерухоме майно на підставі заяви ТзОВ «Фінансова компанія «Інвент», відповідно до положень Закону України № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Також колегія суддів не погоджується із твердженнями апелянта про незаконність дій приватного нотаріуса при вчиненні оскаржуваної реєстраційної дії, які полягали у реєстрації права власності на нерухоме майно за ТзОВ «Фінансова компанія «Інвент» без попереднього укладення сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а лише на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке містилися у Договорі іпотеки, виходячи з наступних підстав.

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Нормами статті 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Пунктом 5.3 Договору №1 про внесення змін до Договору Іпотеки визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки в разі набуття Іпотекодержателем права на таке звернення за вибором Іпотекодержателя здійснюється, зокрема, й на підставі Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься у цьому Іпотечному договорі.

Пунктом 5.5 Договору передбачено, що Іпотекодержатель обирає на власний розсуд спосіб захисту своїх порушених прав згідно із цим Договором і законодавством України. Порядок застосування Іпотекодержателем способів звернення стягнення здійснюється згідно Закону України «Про іпотеку» та інших нормативно-правових актів.

Положення статті 5 цього Договору також містять розділ «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки», якими передбачено, що «…це Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» вважається Сторонами Договором про задоволення вимог Іпотекодержателя та є правовою підставою для прийняття Іпотекодержателем рішення про набуття права власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки за цим Договором». Для прийняття Іпотекодержателем предмету іпотеки у власність, Іпотекодержатель уповноважив Іпотекодержателя вчиняти будь-які інші дії, які є необхідними для набуття права власності на майно, у відповідності до вимог законодавства (т.1 а.с. 15-19, 254-262).

З огляду на викладене, суд першої інстанції обгрунтовано відхилив посилання позивача на те, що реєстрація права власності на предмет іпотеки за Іпотекодержателем може здійснюватися лише за згодою іпотекодавця та на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, як такі, що є помилковими і суперечать нормам законодавства та умовам Договору №1 про внесення змін до Договору Іпотеки.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі №826/9658/15 від 31 липня 2018 року.

Разом з тим, колегія суддів погоджується із посиланнями апелянта на те, що Іпотекодержателем його не було належним чином повідомлено про необхідність протягом 30-ти денного терміну усунути порушення кредитних зобов`язань, виходячи з наступного.

Відхиляючи посилання позивача з даного приводу суд першої інстанції виходив із того, що письмова вимога ТзОВ «Фінансова компанія «Інвент» про усунення порушень виконання кредитних зобов`язань вручена повнолітньому сину позивача, що не суперечить п.2 «Загальної частини» Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою КМУ від 05 березня 2009 року №270, у відповідності до якого рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім`ї за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв`язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо).

Виходячи із норм вказаних Правил надання поштового звязку суд вважав, що вручення письмової вимоги повнолітньому дієздатному сину боржника важається належним повідомленням самого Іпотекодавця.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується.

Визначення терміну сімя розкрито в ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України, згідно якої сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Тобто, для того, щоб група осіб вважалася сімєю необхіда одночасна наявність вказаних трьох ознак: спільне проживання, повязаність спільним побутом та наявність взаємних прав та обовязків.

В судовому засіданні встановлено, що вимогу від 24 травня 2018 року №023/18 про усунення порушень зобов`язань за договором кредитної лінії та небхідність повернути борг в розмірі 4002119.79 грн., яка 25 травня 2018 року ТзОВ «Фінансова компанія «Інвент» надіслана позивачу ОСОБА_4 та його поручителю ОСОБА_5 за місцем їх проживання за адресою: АДРЕСА_2 , фактично отримав їх син - ОСОБА_8 , який за вказаною адресою не зареєстрований та не проживає.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 з 01 лютого 2017 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Вказана обставина підтверджується Довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 24 травня 2019 року №288 (т.1 а.с.238) та даними, які містяться в паспорті ОСОБА_6 серія НОМЕР_1 (т.1 а.с.241).

Крім цього, допитаний у суді першої інстанції в якості свідка ОСОБА_8 пояснив, що з 01 лютого 2017 року він проживає окремо від батьків за адресою: АДРЕСА_3 . В травні 2018 року він приїхав до будинку батька, щоб забрати деякі свої речі, але вдома нікого не було. Перебуваючи на подвір`ї, листоноша вручив йому лист для батька від ТзОВ «Фінансова компанія «Інвент». Він розписався про отримання листа, як син адресата, і кинув його в свій автомобіль. Про лист батькові не повідомив, оскільки на той час перебував із ним у неприязних відносинах. В липні 2018 року батько зателефонував і повідомив про нових власників предмета іпотеки. Тоді він згадав про той лист і передав його батькові.

Аналогічні пояснення надав в суді першої інстанції допитаний в якості свідка і позивач - ОСОБА_4 , який також вказав про неприязні стосунки із сином та про те, що син не живе разом із мамою та батьком по АДРЕСА_2 . Зазначив, що в липні 2018 року до нього в м.Бережани приїхали представники ТзОВ «ФК «Інвент» та повідомили, що є новими власниками приміщення, яке є предметом Іпотеки. Тоді він подзвонив своєму сину - ОСОБА_6 Син приїхав і під час розмови згадав, що йому колись давали якийсь лист. Далі ОСОБА_8 взяв лист з автомобіля та передав йому. Лише тоді він дізнався про вимогу від ТзОВ «ФК «Інвент».

Крім цього, допитана в якості свідка в суді першої інстанції ОСОБА_5 , яка є дружиною ОСОБА_4 і одночасно поручителем у кредитному договорі, також вказала, що син з батьком перебували у неприязних стосунках. Зазначила, що син - ОСОБА_8 не проживає разом з ними по АДРЕСА_2 , а живе окремо по АДРЕСА_3 . Син іноді і зрідка приходив до них. Також зазначила, що жодної кореспонденції від банку чи ТзОВ «ФК Інвент не отримувала.

Таким чином колегія суддів вважає доведеним той факт, що вимога Іпотекодержателя була отримана не ОСОБА_4 , як позичальником і іпотекодавцем, не ОСОБА_5 , як поручителем у кредитному договорі, а їх сином - ОСОБА_6 , який на той час проживав за іншою адресою та не був стороною ні договору іпотеки, ні кредитного договору.

Також суд апеляційної інстанції не погоджується із посиланням суду на праваову позицію, викладену у Постанові колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №-755/15905/15-ц (провадження №-61-6553св18) від 18 квітня 2018 року (а.с.85-89), оскільки у вказаній справі вимогу про достроковке виконання зобовязання було вручено матері боржника, яка являлася членом його сімї.

Натомість, у даній справі встановлено, що син ОСОБА_4 - ОСОБА_8 з 01 лютого 2017 року із позивачем не зареєстрований та не проживає, в звязку із чим у відповідності до ч.2 ст.3 СК України не може вважатися членом його сімї.

В звязку із викладеним застосування в даній ситуації п.2 «Загальної частини» Правил надання послуг поштового зв`язку щодо можливості вручення рекомендованого поштового відправлення повнолітньому сину адресата, який не є членом його сімї, є безпідставним.

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до пункту 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі Порядку №1127) у редакції, чинній на момент вчинення реєстраційної дії, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у звязку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин повязує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Згідно з пунктом 61 цього Порядку №1127 для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі.

У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і, з огляду на закріплені у статтях 9, 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

За таких обставин суд першої інстанції, встановивши, що обовязок іпотекодержателя щодо повідомлення боржника про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання виконано не належним чином, що унеможливило встановлення нотаріусом завершення 30-денного строку, сплив якого повязується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі й шляхом набуття права власності, зробив помилковий висновок, що державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за ТзОВ «ФК «Інвент» проведена у відповідності до норм чинного законодавства.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент вчинення реєстраційної дії) державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.

Отже, на нотаріуса, як на державного реєстратора під час вчинення такої реєстраційної дії, законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 61 Порядку №1127 (у редакції, чинній на момент вчинення реєстраційної дії), необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства. Такий обов`язок покладено на нотаріуса як державного реєстратора згідно з правилом частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Таким чином, в судовому засіданні належними та допустимими доказами підтверджено, що позивач ОСОБА_4 , як іпотекодавець, не отримав письмової вимоги ТзОВ «Фінансова компанія «Інвент» про усунення порушень з приводу невиконання ним кредитних зобов`язань від 24 травня 2018 року, в звязку із чим був позбавлений можливості на досудове врегулювання зобов`язання.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах нотаріус, діючи як державний реєстратор, при перевірці належності наданих під час реєстрації права власності за ТзОВ «Фінансова компанія «Інвент» на предмет іпотеки, не перевірила дотримання іпотекодержателем обов`язку, передбаченого статтею 35 Закону України «Про іпотеку», не з`ясувавши, чи вручена надіслана вимога іпотекодавцю, що є визначальним для даної справи.

Аналогічний висновок висвітлений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року справа № 755/7423/17.

Обов`язком суду під час розгляду справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи в межах доводів сторін та заявлених підстав позову та оцінки наданих ними доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду і ухвалення нового, яким позовну заяву слід задоволити.

Крім того, в силу положень ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1,2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Із квитанції №26 від 23 листопада 2018 року вбачається, що ОСОБА_4 за подачу позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 704.80 грн. (т.1 а.с.1).

Із квитанції № 19 від 16 серпня 2019 року вбачається, що ОСОБА_4 за апеляційний розгляд сплатив судовий збір у розмірі 1056.00 грн. (т.1 а.с.327).

Таким чином, колегія суддів вважає, що судові витрати, понесені ОСОБА_4 , пов`язані з сплатою судового збору за розгляд даної справи, слід покласти на ТзОВ «Фінансова компанія «ІНВЕНТ».

Крім цього, у відповідності до ч.1 ст.155 ЦПК України слід скасувати заходи зустрічного забезпечення, які вжиті згідно ухвали Бережанського районного суду від 04 грудня 2018 року.

Керуючись ст.ст.141, 367, 368, 374, 376, 381-384, ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 01 липня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу ЖОВНІРА Івана Теодоровича, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ІНВЕНТ» про скасування рішення нотаріуса в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності (реєстрацію переходу прав власності) на нежитлову будівлю задовольнити.

Скасувати рішення приватного нотаріуса Тернопільького нотаріального округу ЖОВНІРА Івана Теодоровича від 10 липня 2018 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ІНВЕНТ» на нежитлову будівлю, магазин з офісом, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ІНВЕНТ» (вул.Московська, 8 «Б», м.Київ; код ЄДРПОУ - 41361814,) в користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , Реєстраційний номер облікової картки фізичної особи платника податків - НОМЕР_2 ) судові витрати, понесені за розгляд даної справи в розмірі 1760 грн. 80 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 11 грудня 2019 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи