ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року

м. Харків

Справа № 646/4689/18

Провадження № 22-ц/818/5690/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хорошевський О.М.

суддів - Кіся П.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря Брулевича В.В.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа - Перша Харківська державна нотаріальна контора

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 11 жовтня 2019 року, постановлене суддею Шелест І.М., за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Перша Харківська державна нотаріальна контора про визнання свідоцтва про право на спадщину не правовстановлюючим документом, визнання недійсним дублікату свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на житловий будинок,

УСТАНОВИВ:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом в якому просила визнати, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 20.07.1976 року, зареєстрованого в реєстрі під № 2-6354 на підставі заповіту ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 з внесеним записом про зміну власників відповідно до договору купівлі - продажу, укладений 15.08.1978 року не є документом, який встановлює право ОСОБА_2 на 1/3 частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , визнати недійсним дублікат свідоцтва про право на спадщину, реєстраційний № 8-2637 від 20.07.1976 року, виданий Першою Харківською державною нотаріальною конторою, визнати право власності на будинок за єдиним власником ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_3 . Просила поновити строк на звернення до суду.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що після смерті її матері спадкоємцями за заповітом стали ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 по 1/3 частині житлового будинку по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 мала власну квартиру в місті Одеса, ОСОБА_5 мала у власності частину будинку за адресою АДРЕСА_2 . Позивач, у той час мешкала і була зареєстрована в спадковому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Проте діючий на той час закон забороняв мати у власності більше одного об`єкта нерухомості.

Відповідно до договору купівлі - продажу 2/3 частин будинку укладеного 15.08.1978 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 продали батьку сторін ОСОБА_4 свої частини будинку. Договір купівлі - продажу посвідчено державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори і зареєстровано в реєстрі № 4-3795.

Позивач вважає, що її рідна сестра ОСОБА_2 в супереч вимог ст. 101, 103, 104 ЦК УРСР, у редакції, яка діяла на той час, незважаючи на те, що мала квартиру в Одесі, не прийняла протягом одного року рішення про відчуження належної їй 1/3 частини житлового будинку, тобто не виконала покладений на неї законом обов`язок. Оскільки, будучи присутньою при укладанні 15.08.1978 року договору купівлі - продажу, відповідач не вирішила питання про відчуження успадкованої нею після смерті матері 1/3 частини будинку, позивач вважає, що право власності у неї припинилося на підставі ст. 101, 103, 104 ГК УРСР.

Також позивач зазначила, що спірний житловий будинок невеликий, складається з двох кімнат і кухні, для реального розподілу між співвласниками необхідні значні перебудови, тому примусове відчуження частки ОСОБА_2 не проводилось. Після укладання договору купівлі - продажу 15.08.1978 року і його реєстрації, ОСОБА_4 став його єдиним власником.

З огляду на те, що у житловому будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , 1921 року народження, мешкав з 1978 року до липня 2010 року, а зареєстрований в ньому до самої смерті - до 2014 року, то у відповідності до ч. 1 ст. 344 ЦК України набув право власності і є його єдиним власником.

Рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 11 жовтня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, як таке не відповідає висновкам, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та постановлене з порушенням норм матеріального права та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Скарга містить посилання на те, що позовна заява подана до спливу строку позовної давності, оскільки ОСОБА_2 отримала свідоцтво 06.08.2015 року.

Посилалась на те, що судом першої інстанції не вірно застосовані норми Цивільного кодексу УССР та ч. 2 ст. 344 ЦК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_2 на момент прийняття спадщини мала у приватній власності інший житловий будинок або була наймачем жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду, членом житлово-будівельного чи житлового кооперативу у м. Харкові (у населеному пункті де відкрилася спадщина) - не надано.

Крім того, діючим на той час законодавством було передбачено перехід права власності в разі не відчуження будинку і його не продажу у визначеному порядку не співвласникам, а державі.

Твердження позивача, що наслідком не відчуження відповідачкою протягом року, з моменту набуття власності, 1/3 частини спірного житлового будинку - є припинення права власності за ОСОБА_2 і перехід права власності на цю частку на батька сторін ОСОБА_4 - не ґрунтуються на законі, як і твердження позивача, що зміна власника при укладанні договору купівлі - продажу є підставою припинення права власності ОСОБА_2 .

Судом безспірно встановлено, що право власності на 1/3 частину житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 відповідач набула з підстав, визначених законом - у порядку спадкування за заповітом, у визначеному на той час порядку зареєструвала своє право власності.

Виходячи з вищенаведеного, підстави для визнання Свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 20 липня 1976 року в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/3 частину житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 не правовстановлюючим документом - відсутні.

Позивачем не доведено, що при видачі державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори 20 липня 1976 року свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а також при посвідчені його копії (дублікату), мало місце порушення вимог цивільного законодавства.

Тому відсутні підстави для задоволення позову в частині визнання недійним дубліката Свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 20 липня 1976 року, виданого 18.09.2008 державним нотаріусом Харківського обласного державного нотаріального архіву Остапенко Ю.А. спадкоємцю ОСОБА_2 замість втраченого.

Виходячи з вищенаведеного, безпідставні і вимоги позивача про визнання за ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

За змістом частини першій статті 344 ЦК України за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

Виходячи із змісту частини другої даної норми, з позовом про визнання права власності може звертатися лише особа, яка володіє майном.

Та обставина, що ОСОБА_4 було відомо, що співвласником спірного будинку є його дочка ОСОБА_2 , яка і на теперішній час від права власності на свою частку не відмовляється, а навпаки, вважає, що набула право власності на законних підставах, а також те, що ОСОБА_4 помер, виключають визнання за ним права власності на житловий будинок за правилами набувальної давності.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції.

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.07.1976 року житловий будинок по АДРЕСА_1 після ОСОБА_3 успадкували ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 по 1/3 частині кожна (а.с. 8).

18 вересня 2008 року державним нотаріусом Остапенко Ю.А. було видано дублікат свідоцтва про право на спадщину за заповітом замість втраченого ОСОБА_2 (а.с. 114).

02 жовтня 2008 року на підставі виданого дублікату ОСОБА_2 зареєструвала право власності на 1/3 частину спірного житлового будинку (а.с. 115).

06 серпня 2015 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на ј частку житлового будинку АДРЕСА_1 після батька ОСОБА_4 (а.с. 126).

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 на час отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом проживала у АДРЕСА_3 (а.с. 8).

Відповідно до Довідки Житлової групи КЕЧ Одеського району виданої 15.06.1976 року, ОСОБА_2 постійно зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 (а.с. 64).

Рішенням Червонозаводського районного суду від 09.01.2019 року ОСОБА_1 відмовлено у визнанні свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права власності відмовлено. Позов було заявлено з інших підстав (а.с. 168-169).

За правилами ч. 1 ст. 104 ЦК України (в редакції 1963 року) якщо у наймача жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду (крім наймача службового приміщення), члена житлово-будівельного чи житлового кооперативу або в другого з подружжя, що проживає разом з ним, чи їх неповнолітніх дітей виявиться на підставах, що допускаються законом, на праві особистої власності жилий будинок (частина будинку) в тому ж населеному пункті, то власник будинку (частини будинку) вправі за своїм вибором залишити за собою будинок (частину будинку) або жиле приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду або в будинку житлово-будівельного чи житлового кооперативу. В останньому випадку власник повинен провести протягом одного року з дня виникнення права власності на будинок (частину будинку) його відчуження. Невиконання цієї вимоги тягне за собою наслідки, передбачені частинами третьою і четвертою статті 103 цього Кодексу.

Жодних доказів того, що ОСОБА_2 у 1976 році мала право власності на інше житло матеріали справи не містять.

Посилання апеляційної скарги на те, що ОСОБА_4 користувався усім житловим будинком протягом 32 років, а тому у нього виникло право власності за ч. 2 ст. 344 ЦК України по набувальній давності не можна вважати обґрунтованими, оскільки набуття права власності на майно за набувальною давністю неможливе, коли існує титульне володіння, тобто особа володіє майном на певній правовій підставі, навіть оформленої не повністю правильно або за положенням вже не діючого законодавства. Право власності на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_2 у 2008 році.

Крім того, відсутні докази користування ОСОБА_4 усім будинком. За життя ОСОБА_4 вимог про визнання за ним права власності на увесь будинок не заявляв.

Правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюється також на випадки, коли володіння майном почалось за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують судова колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1,376, 381, 382-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 11 жовтня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.М. Хорошевський

Судді: П.В. Кісь

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 11 грудня 2019 року.