Постанова

Іменем України

28 січня 2019 року

м. Київ

справа № 756/11422/15-ц

провадження № 61-23348св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 25 січня 2017 року у складі колегії суддів: Пікуль А. А., Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» (далі - ПАТ «Брокбізнесбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 22 серпня 2013 року між банком та відповідачем укладений договір № 91755 про відкриття та обслуговування поточного карткового рахунку з оформленням платіжної картки, згідно з умовами якого банк оформлює позичальнику платіжну картку міжнародної платіжної системи MASTERCARD WORLD, відкриває поточний картковий рахунок № НОМЕР_1 у гривні та здійснює його обслуговування. 23 серпня 2013 року між сторонами укладена додаткова угода № 1 до кредитного договору, якою банк надає позичальнику грошові кошти шляхом відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії з лімітом у розмірі 25 000,00 грн, строком до 22 серпня 2015 року зі сплатою 32 % річних за користування кредитом. Позивач на виконання своїх зобов'язань надав відповідачу кредит, що підтверджується випискою з рахунку. Проте ОСОБА_4 не виконував належним чином умови договору, у зв'язку з чим, станом на 15 травня 2015 року у відповідача виникла заборгованість у розмірі 35 968,47 грн, із яких: заборгованість за кредитом - 16 563,25 грн, заборгованість за процентами - 8 115,84 грн, пеня за прострочення сплати кредиту - 1 300,00 грн, пеня за прострочення сплати процентів - 1 400,00 грн, сума індексу інфляції за весь час прострочення сплати заборгованості за кредитом - 5 321,70 грн, сума індексу інфляції за весь час прострочення сплати заборгованості за відсотками - 2 919,05 грн, 3 % річних за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 226,78 грн, 3 % річних за несвоєчасне погашення заборгованості за відсоткам - 121,85 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 35 968,47 грн.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25 січня 2017 року позов ПАТ «Брокбізнесбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» заборгованість за договором кредиту від 22 серпня 2013 року № 91755, яка утворилася станом на 15 травня 2015 року в розмірі 35 968,47 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що згідно зі статтею 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Оскільки ОСОБА_4 свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, у такому разі внаслідок порушення ним зобов'язання, заборгованість має бути стягнута у судовому порядку.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 25 січня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про те, що належними та допустимими доказами у справі доведено, що позичальник не виконує взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, унаслідок чого виникла заборгованість, яка повинна бути стягнута у судовому порядку.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У лютому 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 25 січня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що суд не звернув уваги на той факт, що у нього в банку відкритій розрахунковий рахунок із заробітної плати, на якому на момент нарахування суми заборгованості знаходились грошові ресурси в сумі 508,00 грн, які за його домовленістю із працівником банку повинні були зараховані у рахунок погашення заборгованості. Працівникам банку було відомо, що він на початку 2015 року не був працевлаштований, що мало відповідні підґрунтя враховувати наявні економічні труднощі щодо погашення боргу та здійснення банком реструктуризації заборгованості. Суд апеляційної інстанції повинен був зупинити провадження у справі до розгляду Конституційним Судом України подання Верховного Суду України щодо конституційності) Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 квітня 2017 року відкрито провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подання заперечення на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що 22 серпня 2013 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_4 укладений договір № 91755 про відкриття та обслуговування поточного рахунку з оформленням платіжної картки, згідно з умов якого банк оформлює позичальнику платіжну картку міжнародної платіжної системи MASTERCARD WORLD, відкриває поточний картковий рахунок № НОМЕР_1 у гривні та здійснює його обслуговування.

23 серпня 2013 року між сторонами укладена додаткова угода № 1 до договору № 91755 про відкриття та обслуговування поточного карткового рахунку з оформленням платіжної картки, згідно з умовами якої банк надає позичальнику грошові кошти шляхом відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії з лімітом у сумі 25 000,00 грн на строк із 23 серпня 2013 року по 22 серпня 2015 року зі сплатою процентів за користування кредитною лінією в розмірі 32 % річних на споживчі цілі.

Позивач свої зобов'язання виконав, що підтверджується випискою з рахунку за період із 23 серпня 2013 року по 24 квітня 2015 року.

У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань утворилась заборгованість. Згідно з розрахунком заборгованості, станом на 15 травня 2015 року у ОСОБА_4 виникла заборгованість у розмірі 35 968,47 грн, із яких: заборгованість за кредитом - 16 563,25 грн, заборгованість за процентами - 8 115,84 грн, пеня за прострочення сплати кредиту - 1 300,00 грн, пеня за прострочення сплати процентів - 1 400,00 грн, сума індексу інфляції за весь час прострочення сплати заборгованості за кредитом - 5 321,70 грн, сума індексу інфляції за весь час прострочення сплати заборгованості за відсотками - 2 919,05 грн, 3 % річних за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 226,78 грн, 3 % річних за несвоєчасне погашення заборгованості за відсоткам - 121,85 грн.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно з статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 ЦК України).Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши, що ОСОБА_4, отримавши від банку кошти у кредит, свої зобов'язання з повернення кредиту і сплати процентів за користування грошовими коштами належним чином не виконав, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про задоволення вимог банку, оскільки з урахуванням наведених обставин, судами правильно застосовано при вирішенні цього спору норми матеріального права, зокрема статті 526 ЦК України, відповідно до вимог якої зобов'язання має виконуватися належним чином згідно з умовами договору та вимог ЦК України. Усі розрахунки, які проведені в операціях за кредитом нерозривно пов'язані з умовами договору і відповідають його умовам. Відповідачами не надано суду власний розрахунок на спростування розрахунку позивача. Оцінивши зібрані докази, суди дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором.

Зазначені заявником в касаційній скарзі доводи є необґрунтованими, а тому не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваного судового рішення. Більше того, за своїм змістом є суперечливими по відношенню до обставин, які намагається спростувати заявник.Звертаючись до суду з відповідним позовом, заявою, клопотанням, запереченнями кожна особа має вчиняти таку дію виважено та розсудливо, оцінюючи власні правові перспективи, виходячи з реалізації таких принципів цивільного судочинства, як диспозитивність та змагальність цивільного процесу, та надавши суду усі необхідні та достатні докази на обґрунтування власної правової позиції.

Позивачем підтверджено належними та допустимими доказами факти існування між сторонами кредитних правовідносин та наявності у ОСОБА_4 зобов'язання з повернення отриманих ним коштів та компенсаційних виплат банку, невиконання якого зумовило виникнення відповідної заборгованості.

Таким чином, Верховний Суд погоджується з висновками щодо наявності правових підстав для задоволення позову банку та вважає, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції, який залишив без змін рішення суду першої інстанції про стягнення заборгованості ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

З урахуванням того, що доводи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, вони є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 25 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г. І. Усик