Справа № 296/897/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" листопада 2019 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м.Житомира у складі судді Сингаївського О.П.,

з участю секретарів Четвертухи О.О., Долецької Ж.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представників відповідача Мельниченко С.В., ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У січні місяці 2018 року до Корольовського районного суду м.Житомира звернувся ОСОБА_1 із вказаним позовом і з урахуванням уточненої позовної заяви (т.1 а.с.127) просить: «Визнати незаконним та скасувати наказ управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області від 21.12.2017 №466-к про звільнення ОСОБА_1 за п.1 ст.40 КЗпП України. Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу контрольноревізійної роботи та аудиту управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області з 29 грудня 2017 року. Стягнути з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 грудня 2017 року до дня ухвалення судом рішення з урахуванням коефіцієнту підвищення посадових окладів відповідно до п.10 розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення Позивача на роботі та стягнення середньомісячного заробітку у межах суми платежу за один місяць».

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 працював на посаді головного спеціаліста відділу контрольноревізійної роботи та аудиту управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області. Наказом відповідача №466-к від 19.12.2017 його було звільнено з вказаної посади з 29 грудня 2017 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України - у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників.

Відповідач звільнив його з порушенням: ст.ст.3, 24, 43, 45, 55 та 68 Конституції України; ст.ст.21, 51, 22, 40, 42, 421, 43, 492, 494 КЗпП України; абзацу третьому ч.5 та ч.6 ст.6, п.8 ч.1 та п.17 ч.1 ст.7 ЗУ від 23.09.1999 №1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»; ч.3 ст.22 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»; ч.2 ст.9 та ст.13 Конвенції МОП №158; ст.2 та ч.1 ст.3 ЗУ від 15.11.1996 №504/96-ВР «Про відпустки»; п.п.3, 15, 30, 78, 84 та 87 інструкції з діловодства у виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України, її робочих органів та їх відділень, яка затверджена наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 16.11.2017 №244-ос, оскільки відповідач порушив конституційне право позивача на відпустку при звільнені, також позивача звільнено без законних підстав (відсутній наказ про зміни в організації виробництва і праці; структура Фонду на час звільнення позивача не була чинна; штатні розписи затверджені, погодженні та введені в дію не в установленому порядку, тощо) та з грубими порушеннями порядку дій при скорочення чисельності та штатів працівників (відповідач не надав за три місяці до звільнення профспілковій організації інформацію щодо зміни виробництва і праці та про кількість та категорію працівників, що підлягають звільненню; позивача персонально не попереджено за два місяці про наступне вивільнення по скороченню чисельності та штату працівників; відповідачем не запропоновано позивачу іншу роботу в управлінні або відділеннях управління Фонду та не додержано вимоги законодавства, щодо переважного права залишення на роботі, тощо).

Ухвалою судді від 12.02.2018 було прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 , відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.

Відповідачем направлено на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що доводи викладені у позовній заяві відповідач вважає суб`єктивними та упередженими, які не відповідають нормам чинного законодавства, а тому, не підлягають задоволенню з тих підстав, що звільнення позивача відбулося з дотриманням норм чинного законодавства. Так, 24.10.2017 Управлінням, було видано наказ №90-ос «Про попередження працівників про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці». Зазначений наказ був виданий на виконання постанови правління Фонду соціального страхування України від 12.09.2017 №47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», наказу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 23.10.2017 №560 «Про затвердження граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області» та у зв`язку із змінами системи оплати та стимулювання праці, розмірів посадових окладів, назв структурних підрозділів та посад, граничної чисельності працівників.

25.10.2017 за №10-326 на виконання наказу від 24.10.2017 №90-ос, позивачу було вручено попередження про зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступлять в дію з 01.01.2018 та про можливе майбутнє звільнення, з яким позивач ознайомився під підпис 26.10.2017.

Наказом від 21 грудня 2017 року № 466-к позивача було звільнено з посади 29.12.2017, у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників згідно з п.1. ч.1 ст.40 КЗпП України, тобто після спливу двомісячного строку з дня попередження.

Згідно штатного розпису, який вступив в дію з 01.01.2018, посада, на якій працював позивач скорочувалась. На дату звільнення вакансії за відповідною спеціальністю та інша робота були відсутні.

Щодо застосування норм ст.42 КЗпП України у частині переважного права на залишенні на роботі, відповідач зазначив, що переважне право на залишення на роботі враховується лише у разі скорочення однорідних професій, посад, у даному випадку мало місце ліквідація відділу, в якому працював позивач (т.1 а.с.58-60).

18 квітня 2018 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив відповідача (т.1 а.с.72-82). Після чого, 23 квітня 2018 Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області надано суду заперечення на відповідь ОСОБА_1 (т.1 а.с.88-89).

В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги з підстав викладених у позові та інших документів, які містяться в матеріалах справи.

Представники відповідача просили відмовити в позові з підстав викладених у відзиві та запереченні.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані докази та матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Позивач працював на посаді головного спеціаліста відділу контрольно-ревізійної роботи та аудиту управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Житомирській області з 01.08.2017, що підтвердилось копією його трудової книжки та копією наказу (т.1 а.с.32, 43).

24.10.2017 Управлінням видано наказ №90-ос «Про попередження працівників про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці» (т.1 а.с.46).

Вказаним наказом, зобов`язано відділ кадрів до 01.11.2017 провести передбачені чинним законодавством заходи щодо попередження працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області та його відділень та забезпечити ознайомлення під підпис з письмовими попередженнями про зміну істотних умов праці працівників управління виконавчої дирекції фонду. Начальникам відділень управлінь управління виконавчої дирекції фонду до 27.10.2017 забезпечити ознайомлення під підпис з письмовими попередженнями про зміну істотних умов праці працівників відділень; до 30.10.2017 письмово проінформувати начальника управління виконавчої дирекції Фонду та надати відділу кадрів другі примірники повідомлень з підписами працівників про ознайомлення.

25.10.2017 за №10-320 на виконання наказу від 24.10.2017 №90-ос, позивачу було вручено попередження про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступлять в дію з 01.01.2018 та про можливе майбутнє звільнення (а.с.63).

Відповідно ст.32 КЗпП України, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п.6 ст.36 цього Кодексу, а саме відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Наказом від 21 грудня 2017 року №466-к позивач звільнений з посади 29.12.2017, у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників згідно з п.1.ст.40 КЗпП України (а.с.44).

Згідно п.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 за №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Постановою правління Фонду соціального страхування України від 12.09.2017 №47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», у відповідності до ст.7 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», затверджено з 01.01.2018 граничну чисельність працівників Фонду у кількості 5 192 штатних одиниці, у тому числі граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду 188 штатних одиниць (т.1 а.с.77).

Наказом виконавчої дирекції фонду соціального страхування України від 23.10.2017 №560 «Про затвердження граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Житомирській області», відповідно до постанови правління Фонду соціального страхування України від 12.09.2017 №47, затверджено граничну чисельність працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області та його відділень у кількості 140 штатних одиниць та зобов`язано начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області провести до 01.11.2017 передбачені чинним законодавством заходи щодо попередження працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області та його відділень про зміни в організації виробництва і праці та про зміну істотних умов праці (т.1 а.с.62).

Як вбачається з матеріалів справи, позивача в жовтні було повідомлено про зміну істотних умов праці та про можливе звільнення на підставі ст.32 КЗпП України, яка передбачає припинення трудового договору за п.6 ст. 36 КЗпП, а фактично звільнили у зв`язку з скороченням чисельності штату та працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

19.12.2017 Позивач отримав від відповідача лист від 19.12.2017 №10-1197, в якому повідомляється, що відповідно до наказу управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Житомирській області від 24.10.2017 №90, згідно з штатним розписом, який вводиться в дію з 01.01.2018, посада позивача скорочується, вакантні посади відповідно фаху відсутні, у зв`язку з цим позивач підлягає звільненню згідно з п.1 ст.40 КЗпП України 29.12.2017 (т.1 а.с.45).

Лист від 19.12.2017 №10-1197, не може вважатись попередженням про скорочення чисельності та штату працівників (п.1 ст.40 КЗпП України), так як складений на підставі наказу управління від 24.10.1017 № 90-ос, який передбачав попередження працівників про можливе звільнення в зв`язку з змінами в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади (ст.32 КЗпП України).

У вказаному листі відсутні обов`язкові реквізити для виду документа як попередження, а саме: відсутня назва виду документа попередження, що передбачено п.15 Інструкції з діловодства (т.2 а.с.22) та п.5.19 ДСТУ 4163-2003, затвердженого наказом Держспоживстандарту України 07.04.2003.

Суду не надано наказу управління Фонду у Житомирській області про проведення заходів щодо попередження працівників управління та організації вручення письмового повідомлення про звільнення, відповідно п.1 ст.40 КЗпП України.

Отже попередження про наступне звільнення позивача від 19.12.2017 є передчасними і безпідставними оскільки йому не передував відповідний наказ.

Проаналізувавши надані докази, оцінивши їх сукупність, суд приходить до висновку, що відповідач не повідомив належним чином позивача про його звільнення за 2 місяці у зв`язку з скороченням чисельності штату працівників згідно п.1. ст.40 КЗпП України.

Крім цього, вирішуючи питання про законність звільнення позивача суд враховує, що однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Ч.2 ст.40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у п.п.1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року по справі 6-40цс15.

У постанові Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року по справі № 6-1723цс17 вказана правова позиція набула логічного розвитку та деталізації, а саме Верховний Суд України вказав, що оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч.3 ст.49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Крім того, суд, розглядаючи справу про поновлення на роботі, має належним чином з`ясувати чи не користувався позивач переважним правом на залишення на роботі.

На думку суду, з боку відповідача по відношенню до позивача не було виконано обов`язку по працевлаштуванню шляхом пропонування всіх інших вакантних посад (іншої роботи), які з`явилися на підприємстві з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору (тобто з 24.10.2017 по 29.12.2017) та які позивач міг обіймати з урахуванням його освіти, кваліфікації та досвіду роботи.

При проведенні змін в організації виробництва і праці, Відповідачем, одночасно із скороченням чисельності та штату працівників до штатних розписів вводились нові вакантні посади, а саме: головного спеціаліста сектора фінансового контролю відділу фінансового контрою та аудиту управління Фонду (4 посади), яка є однаковою із посадою позивача (т.1 а.с.184-187); головного спеціаліста відділу з профілактики страхових випадків управління Фонду (2 посади; т.2 а.с.69); головного спеціаліста адміністративно-господарського (т.2 а.с.70); завідувача та головних спеціалістів сектору з організації медичної реабілітації відділень управління Фонду (22 посади; т.2 а.с.71-72, 77); завідувача сектора та страхового експерта з охорони праці сектору страхових експертів з охорони праці відділень управління Фонду (22 посади; т.2 а.с.75-76, 78) та інші посади.

Однак жодна з цих посад не була запропонована позивачу, що підтверджується штатними розписами управління Фонду та його відділенням, які діяли до та після 01.01.2018 (т.2 а.с.34-45 та т.2 а.с.46-57). Доказів протилежного суду не надано.

Також судом встановлено, що в день звільнення позивача, наказами Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області від 29 грудня 2017 року було вирішено питання про переведення 128 працівників управління та його відділень, в тому числі перерахованих на посади в Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області та його відділення та два працівники - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повторно прийняті на роботу на період декретної відпустки і одна посада страхового експерта з охорони праці Андрушівського відділення управління Фонду залишилась вакантною, що свідчить про наявність в управлінні Фонду та його відділеннях вакантних посад, питання про призначення працівників на які вирішувалося саме під час звільнення позивача та ці посади мали бути запропоновані Позивачу в обов`язковому порядку. При цьому суд акцентує увагу, що 128 працівників управління та його відділень були переведені а не прийняті на роботу.

Судом не приймаються до уваги посилання відповідача на те, що після розірвання трудового договору з позивачем, останньому було запропоновано вакантну посаду, оскільки суду не надано доказів отримання позивачем такої пропозиції та відмови від неї.

Посилання представника відповідача на те, що переважне право на залишення на роботі враховується лише у разі скорочення однорідних професій, посад, а у даному випадку мало місце скорочення посади позивача, а переважне право на залишення працівника на роботі не тотожне переважному праву його працевлаштування на нову посаду, на думку суду є неспроможними з огляду на таке.

Згідно ч.1 ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Системний аналіз вищевказаних норм КЗпП України дозволяє суду дійти висновку про те, що трудовим законодавством встановлено принцип пріоритетного працевлаштування працівників, які підлягають скороченню. Вказаний принцип застосовується не менше ніж протягом двох місяців до часу звільнення працівника та розповсюджується на всі випадки звільнення вакансій на підприємстві. Тобто, в разі звільнення вакантної посади на підприємстві, де відбувається скорочення чисельності або штату працівників, така посада має бути запропонована в тому числі тим працівникам, яким вона підходить за відповідною професією чи спеціальністю та які підлягають скороченню. При цьому, в разі наявності згоди на переведення на вакантну посаду від декількох працівників, один з яких підлягає скороченню, посада має бути надана тому з них, хто має переважне перед іншими працівниками право на зайняття цієї посади за критеріями, викладеними в ст.42 КЗпП України.

Відповідачем не надано суду доказів того, що працівники, які були переведені на роботу за новим штатним розписом мали переважне право перед позивачем на таке переведення.

Не надано суду доказів і того, що в управлінні була створена відповідна комісія з визначення переважного права або в іншій спосіб визначалось таке право.

Також, суд вважає обґрунтованими та доведеними в судовому засіданні доводи позивача щодо не чинності штатного розпису відповідача на час проведення його звільнення виходячи з наступного.

Підставою звільнення позивача, відповідно до наказу від 21.12.2017 № 466-к «Про звільнення ОСОБА_1 » (т.1 а.с.44), був: штатний розпис, що вводився в дію з 01.01.2018 та наказ управління від 24.10.2017 №90-ос «Про попередження працівників про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці».

Відповідно листа Міністерства праці та соціальної політики України від 27.06.2007 №162/06/187-07 «Щодо штатного розпису», штатний розпис - це документ, що встановлює для даного підприємства, установи, організації структуру, штати і посадові оклади працівників. Розроблення штатного розпису здійснюється на основі: затвердженої структури підприємства, чисельності працівників, положення про оплату праці. Прийняття, затвердження керівником підприємства штатного розпису проводиться шляхом видання спеціального локального нормативного акту (наказу), що визначатиме кількість працівників кожної професії з розподілом штатних одиниць за структурними підрозділами підприємства.

При зміні істотних умов праці роботодавець повинен дотримуватися такого порядку. Правовим документом про таку зміну повинен бути наказ про зміну істотних умов праці у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, а саме: про скорочення чисельності або штату працівників.

У разі структурної перебудови підприємства видається наказ про затвердження нового штатного розпису і скасування чинного. В інших випадках наказом вносяться зміни без перезатвердження чинного документа.

В п.п.78, 84 та 87 Інструкції з діловодства у виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України, її робочих органів та їх відділень, яка затверджена наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 16.11.2017 №244-ос (далі Інструкція з діловодства), вказано, що накази видаються, як рішення організаційно-розпорядчого характеру. Згідно примірного розподілу наказів за групами, з основної діяльності, для прикладу обов`язково видаються накази з реорганізації, удосконалення структури, організації праці, зміни істотних умов праці в цілому або для окремих категорій працівників у зв`язку зі змінами в організації праці, скасування попередніх наказів з основної діяльності у зв`язку із завершенням строку їх дії. Після підписання наказу зміни до нього вносяться лише шляхом видання нового наказу про внесення змін. Якщо наказом відміняється попередній розпорядчий документ, у розпорядчій частині зазначається пункт, який повинен починатися із слів: «Визнати таким, що втратив чинність, ….» (т.2 а.с.23).

Частиною 2 ст.5 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що безпосереднє управління Фондом соціального страхування України здійснюють його правління та виконавча дирекція.

До повноважень правління Фонду соціального страхування України віднесено затвердження структури органів Фонду, граничної чисельності працівників, схем їх посадових окладів, видатків на адміністративно-господарські витрати Фонду та прийняття рішення про створення та реорганізацію робочих органів виконавчої дирекції Фонду та їх відділень відповідно до затвердженої правлінням структури органів Фонду (п.п.8, 17 ч.1 ст.7 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»).

Рішення правління Фонду оформляється постановою, які набирають чинності після погодження із центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах трудових відносин, соціального захисту населення. Структура Фонду затверджується за погодженням із центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної фінансової політики, державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення (абзац 3 ч.5 та ч.6 ст.6, п.8 ч.1 ст.7 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»).

Положенням про управління, затвердженим Постановою Фонду № 6 зі змінами № 63, зокрема п.5.1. передбачено, що Управління, приймаючи рішення у межах своїх повноважень, видають накази організаційно-розпорядчого характеру, інші акти для забезпечення виконання завдань та функцій Фонду.

Відповідачем не видавався та не надавався до суду наказ про скорочення чисельності або штату працівників, а також наказ про зміну істотних умов праці у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці (доказів протилежного не надано), що є прямим порушенням порядку дій при скороченні чисельності та штату працівників за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, встановленого п.5.1 Положення про управління, затвердженим Постановою Фонду №6 зі змінами №63 та п.п.78, 84 та 87 Інструкції з діловодства у виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України, її робочих органах та їх відділеннях, яка затверджена наказом виконавчої дирекції Фонду від 16.11.2017 № 244-ос, (т.2 а.с.23).

Крім цього, постановою Правління Фонду соціального страхування України від 14.12.2017 №63 була затверджена нова редакція структури робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України (п.1 Постанови). В п.4 цієї Постанови вказано «здійснити заходи щодо погодження штатних розписів відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у районах та містах обласного значення та погодити зміни, зазначені у пункті 1 цієї постанови з центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної фінансової політики та державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.», що узгоджується із вищенаведеними положеннями чинного законодавства (т.1 а.с.194).

За інформацією Фонду соціального страхування України від 02.03.2018 №2.4-18/х-40-зпі/43 (т.2 а.с.59) та Міністерства фінансів України від 09.01.2018 №09030-03-14/666 «Про погодження структури Фонду» (т.1 а.с.87), постанова Правління Фонду від 14.12.2017 №63 погоджена Міністерством соціальної політики України 29 грудня 2017 року та Міністерством фінансів України 09 січня 2018 року.

Таким чином, постанова Правління Фонду соціального страхування України від 14.12.2017 №63, якою була затверджена нова редакція структури робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України набула чинності 10.01.2018, після погодження із центральними органами влади.

Крім цього, штатні розписи управління та відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області, які вводились в дію з 01.01.2018 не були затверджені наказом (т.2, а.с.46-57), а в наказі управління виконавчої дирекції Фонду України у Житомирській області від 19.12.2017 №396-к відсутнє посилання на те, що попередній наказ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 29.09.2017 №505 про затвердження штатних розписів втрачає чинність, що є грубим порушенням п.3, п.84 та п.87 вищевказаної Інструкції з діловодства (т.2 а.с.23).

Примірна структура управління та його відділень була визначена в додатках до листа виконавчої дирекції від 29.11.2017 №2.4-17-1436 (т.2 а.с.18-21) і не була затверджена Правлінням Фонду соціального страхування України. Типова структура управлінь та їх відділень ВД ФССУ в областях та місті Києві затверджена постановою Правління Фонду від 12.12.2018 №35 (відкритий доступ, на сайті www.fse.gov.ua).

При цьому штатні розписи відділень управління взагалі не були погоджені на час звільнення Позивача (т. 2, а.с.47-57).

Таким чином, судом встановлено, що надані відповідачем штатні розписи управління Фонду у Житомирській області та його відділень від 31.10.2017, які в сумі складають 143 посади, не могли бути складені, затверджені та погоджені 31.10.2017, оскільки примірна структура управління та типова структура управлінь та їх відділень в областях були затверджені пізніше на 1-2 місяці.

Отже, структура робочих органів Фонду та штатні розписи Відповідача станом на день звільнення позивача 29.12.2017 року не були чинні, так як постанова правління Фонду соціального страхування України від 14.12.2017 №63 набула чинності з 10 січня 2018 року та штатні розписи не були затверджені, погоджені та введені в дію в установленому порядку.

Крім цього, суд вважає обґрунтованим посилання позивача на порушення його конституційного права на відпустку при звільненні.

Так, на наказі про звільнення №466-к (т.1 а.с.44) позивачем від руки зазначено, що 21.12.2017 він подав заяву про надання невикористаної відпустки 35 календарних днів з 26.12.2017, відповідно ч.1 ст.3 ЗУ «Про відпустки» (т.1 а.с.85).

Право на відпустку позивача гарантується ст.45 Конституції України, в якій вказано, що інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Відповідно до ч.3 ст.2 ЗУ «Про відпустки» право на відпустки забезпечується, зокрема, гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом.

В ч.1 ст.3 ЗУ «Про відпустки» встановлено, що за бажанням працівника у разі його звільнення йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Законодавством не передбачено право роботодавця відмовити працівнику у наданні відпустки при звільненні.

Звільняти працівників під час відпустки не допускається відповідно ч.3 ст.40 КЗпП України.

Факт не надання відповідачем відпустки позивачу на його заяву перед звільненням також підтвердився в судовому засіданні постановою Управління держпраці у Жиомирській області від 19 січня 2018 року №ЖИ34/06-03-042/1052, якою встановлено порушення відповідачем ч.1 ст.3 ЗУ «Про відпустки», а саме не надання невикористаної відпустки за бажанням працівника ОСОБА_1 при його звільненні, в зв`язку з чим на Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області накладено штраф у розмірі 3 200,00 грн. (т.1 а.с.51).

Таким чином, судом встановлено, що відповідач в порушення ч.1 ст.3 ЗУ «Про відпустки» не надав позивачу не використану відпустку перед звільненням.

З урахуванням наведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, можна дійти до висновку про те, що наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області № 466-К від 21.12.2017 про звільнення позивача з 29.12.2017 з посади головного спеціаліста відділу контрольно-ревізійної роботи та аудиту управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, підлягає скасуванню як такий, що ухвалений з грубим порушенням чинного законодавства, тобто, як незаконний - прийнятий з порушенням конституційного права позивача на відпустку, без законної підстави та з порушенням порядку, установленого законом.

При прийняті рішення суд враховує правову позицію, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 травня 2014 року, справа № 6-33 цс 14: Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в ч.1 ст.235 та ст.240 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Згідно ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі. При винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до п.8 розділу чотири Постанови КМУ №100 від 08.02.1995 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» зарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки про середню заробітну плату №05-189 від 19.01.2018 середньоденний заробіток позивача становить 422 грн. 59 коп. (т.1 а.с.39).

Позивач звільнений з 29.12.2017. Станом на день винесення судом рішення з дня звільнення пройшло 461 робочий день. В зв`язку з викладеним, на користь позивача підлягає стягненню 194 813,81 грн. (461х422,59=194 813,81 грн.).

Суд відмовляє у задоволенні вимог про врахування коефіцієнту підвищення посадових окладів, оскільки відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, оскільки позивачем не доведено, що він має право на такий перерахунок.

Суд допускає до негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах місячного платежу в сумі 9 296,98 грн.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача в дохід державного бюджету України підлягає стягненню 2 652,93 грн. судового збору, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору за подання даного позову.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 263-265, 274 ЦПК України, на підставі ст.ст.3, 24, 43, 45, 55 та 68 Конституції України; ст.ст.21, 51, 22, 40, 42, 421, 43, 492, 494 КЗпП України; абзацу третьому ч.5 та ч.6 ст.6, п.8 ч.1 та п.17 ч.1 ст.7 ЗУ від 23.09.1999 №1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»; ч.3 ст.22 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»; ч.2 ст.9 та ст.13 Конвенції МОП №158; ст.2 та ч.1 ст.3 ЗУ від 15.11.1996 №504/96-ВР «Про відпустки»; п.п.3, 15, 30, 78, 84 та 87 інструкції з діловодства у виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України, її робочих органів та їх відділень, яка затверджена наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 16.11.2017 №244-ос; постанови КМУ №100 від 8.02.1995 „Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", п.1, п.18 та п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 за №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд

ВИРІШИВ:

Визнати незаконним та скасувати наказ управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області від 21.12.2017 року № 466-к про звільнення ОСОБА_1 за п.1 ст.40 КЗпП України (скорочення чисельності або штату працівників).

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу контрольно-ревізійної роботи та аудиту управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області з 29 грудня 2017 року.

Стягнути з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 грудня 2017 року до дня ухвалення судом рішення в сумі 194 813 (сто дев`яносто чотири тисячі вісімсот тринадцять) грн. 81 коп.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середньомісячного заробітку у межах суми платежу за один місяць в сумі 9 296 (дев`ять тисяч двісті дев`яносто шість) грн. 98 коп.

Стягнути з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області () в дохід державного бюджету України судові витрати в сумі 2 652 (дві тисячі шістсот п`ятдесят два) грн. 93 коп.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд м.Житомира протягом місяця з дня його проголошення.

Суддя О. П. Сингаївський