532/2500/18
РІШЕННЯ

Іменем України

16 січня 2019 р. Кобеляцький районний суд Полтавської області у складі:

судді - Мороз Т.М.,

з участю:

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

третьої особи ОСОБА_3,

секретаря судового засідання Крейс О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кобеляки цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про виселення та зняття з реєстрації місця проживання,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1, звернулась до суду з позовом про виселення ОСОБА_2 з житлового будинку та зняття його з реєстрації місця проживання. В позовній заяві позивач вказала, що вона є власником будинку № 104 по вулиці Раїси Кириченко (Калініна) в м. Кобеляки Полтавської області. В даному домоволодінні крім неї, зареєстровані її дочка ОСОБА_3, зять ОСОБА_2 та онук ОСОБА_4, однак вони фактично проживають у літній кухні. У літній кухні знаходиться система водопостачання та газопостачання, а в будинку де вона проживає, не має, вона не може спокійно приготувати собі їжу, попрати одяг, використовувати ванну кімнату для особистих потреб. Відповідач ОСОБА_2 перешкоджає їй користуватися літньою кухнею, порушує її право на спокійне життя у власному будинку, псує її майно, вчиняє сварки, погрожує позбавити життя. Оскільки відповідач добровільно відмовляється знятись з місця реєстрації, позивач прохає суд виселити його з житлового будинку та зняти з реєстрації місця проживання.

Ухвалою судді від 13 грудня 2018 року відкрито провадження по даній справі та призначено судове засідання.

Позивач ОСОБА_1, в судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги. Пояснила, що з 1998 р., коли дочка ОСОБА_3 одружилася з відповідачем, останній став проживати разом з ними в будинку. Потім зі своєю сімєю вони вибралися на квартиру. Чоловік помер у 2014 році і вона є власником будинку, згідно свідоцтвва про право на спадщину за законом. Влітку 2016 року вона дозволила дочці та її сім'ї проживати у даному будинку, і з її згоди вони поселилися в літній кухні. Пояснила, що відповідач перешкоджає їй у нормальному користуванні літньою кухнею, позбавляє доступу до водопостачання, газопостачання, пошкодив майно з літньої кухні. Крім того, постійно ображає нецензурними словами, погрожує фізичною розправою.

Відповідач ОСОБА_2, в судовому засіданні позов не визнав, та пояснив, що він після одруження із ОСОБА_3, яка є дочкою позивача, проживав зі своєю сімєю в одному будинку з позивачем та її чоловіком (тестем). 15 років прожив у даному будинку. Допомагав робити ремонт в будинку із тестем, поставили платикові вікна, двері, відремонтували кришу. У будинку є газове опалення. Вода знаходиться надворі. Доступ вільний. В 2011 році колишнім власником будинку ОСОБА_5Г, зі згоди позивача, він був зареєстрований у вказаному будинку як член сімї. З 2016 року він разом зі своєю дружиною та двома дітьми знову заселилися до даного домогосподарства, і з позивачем було узгоджено, що вони будуть проживати у флігелі (літній кухні). З позивачем неприязних стосунків не має, сварок не вчиняє, її майна не псує, перешкод у користуванні водою та газом не створює. Їхньою сімєю за власні кошти придбано та встановлено газову плиту у будинку позивачки, якою вона користується. Прохав відмовити у задоволенні позову.

Третя особа ОСОБА_3, в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Пояснила, що вона є дочкою позивачки. Після одруження вона з чоловіком проживала у будинку своїх батьків. В 2011 році відповідач був зареєстрований у вказаному будинку як член сімї за згоди позивача. Пояснила, що відповідачем не чиняться перешкоди у користуванні позивачем водою та газом. Відповідач ніяких неправомірних дій відносно позивачки та її майна не вчиняє. Особові рахунки по наданню комунальних послуг одні і нею оплачуються самостійно. Позивачка сама провокує та вчиняє сварки, однак вони намагаються на все це не реагувати.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши сторони, вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом серія НАК № 226645 № 1-2820 від 02.12.2014 року ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_5, який помер 06.04.2014 р., з урахуванням 1/2 частки, від якої відмовилася дочка ОСОБА_3, а саме: житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями № 104 по вулиці Калініна в м. Кобеляки Полтавської області (а.с. 6-7).

В даному житловому будинку зареєстровані ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 - власник житлового будинку, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 дочка, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 зять та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 - онук (а.с. 8).

Із акту обстеження матеріально-побутових умов сімї, вбачається, що ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_5, в житловому будинку не проживають, фактично проживають у літній кухні (а.с. 9).

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Відповідно до статті 150 Житлового кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (далі - ЖК УРСР) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із частиною 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із частиною 1 статті 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Судом встановлено, що третя особа ОСОБА_3 є дочкою позивача ОСОБА_1Ю та дружиною відповідача ОСОБА_2, проживають разом, хоча в різних приміщеннях, оскільки сторонами було узгоджено, що сімя ОСОБА_2 з 2016 р. проживатиме в літній кухні. Тому ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є членами сімї ОСОБА_1Ю

Згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно зі статтею 157 ЖК УРСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК УРСР.

Відповідно частини першої статті 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення.

Як роз'яснив судам Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Позивач у позовній заяві посилається на ст.405 ЦК України щодо втрати відповідачем права користування житлом, однак дана норма не може бути застосована до даних правовідносин, оскільки вона передбачає, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідач ОСОБА_2 не втратив права користування житлом, оскільки користувався ним з 1998 по 2012 року, а потім безперервно з 2016 р. і до цього часу.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відповідач є членом сім'ї власника, був вселений до будинку за його згодою. Позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що при вселенні відповідача у будинок позивача між ними було укладено угоду про інший порядок користування спірним будинком. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Керуючись ст. ст. 7, 12, 128, 141, 268 ЦПК України, ст. 15, 16 ЦК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення та зняття з реєстрації місця проживання відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Кобеляцького районного суду Полтавської області.

Суддя