КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: № 22-ц/824/9364/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2019 року м. Київ

Справа № 761/22696/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 квітня 2019 року, ухвалене у складі судді Притули Н.Г.,

у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , до Головного управління Національної поліції в м. Києві, прокуратури міста Києва, Печерського районного суду м. Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду,

встановив:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_2 з позовом до відповідачів Головного управління Національної поліції в м. Києві, Прокуратури міста Києва, Печерського районного суду м.Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що ОСОБА_2 є її донькою, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач ОСОБА_1 обвинувачувалась у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та була засуджена Печерським районним судом м. Києва до позбавлення волі строком на вісім років. Проте 31.03.2016 року Апеляційний суд м. Києва скасував вирок Печерського районного суду м. Києва, а кримінальне провадження закрив у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості. Зазначає, що 01.04.2014 року їй було обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою і по 31.03.2016 року вона знаходилась у Київському слідчому ізоляторі Управління Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області.

Таким чином, держава в особі відповідачів завдала доньці позивача значної моральної шкоди внаслідок незаконного затримання, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу щодо ОСОБА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що своїми діями (бездіяльністю) держава України в особі органу дізнання і досудового слідства, прокуратури і суду завдала її дочці значної і моральної (немайнової) шкоди внаслідок незаконного затримання, незаконного притягнення матері до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжних заходів тримання під вартою. Під обвинуваченням (слідством) вона перебувала фактично з 01.04.2014 року по 31.03.2016 року.

За весь цей час порушувались нормальні життєві зв`язки, були утруднені спілкування і стосунки з оточуючими людьми, та не можливе спілкування з матір`ю, оскільки остання не мала засобів для зв`язку. Зазначає, що її неповнолітня донька, яка в свою чергу була позбавлена материнського піклування, вважала весь час перебування її під вартою вбивцею рідного батька. Ці обставини негативно вплинули на її психічний стан і шкода, яка завдана дочці, взагалі є непоправною. Були порушенні її право на спілкування, як це передбачено в статті 153 СК України, згідно з якою мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду скасувати.

Представники відповідачів Головного управління Національної поліції в м. Києві та Прокуратури міста Києва заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили рішення суду залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач пов`язує моральні страждання доньки саме з негативними наслідками, які зазнала сама позивач внаслідок здійснення досудового розслідування кримінального провадження та судового розгляду, то за змістом положень статті 1176 ЦК України мала право звернутись до суду сама ОСОБА_1 з позовом про відшкодування їй моральної шкоди та не надано такого права її доньці. Позивачем не доведено у відповідності до положень діючого законодавства спричинення моральної шкоди ОСОБА_2 , протиправність діяння заподіювача відносно ОСОБА_2 , наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, висновки суду щодо підстав для відмови у задоволенні позову є законними і обґрунтованими та такими, що відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 . Її матір`ю згідно з копією свідоцтва про народження є ОСОБА_1 .

Вироком Печерського районного суду м. Києва від 07.07.2015 року (справа №757/27487/14-к) ОСОБА_1 було визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та призначено їй покарання у виді 8 років позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 31.03.2016 року вирок Печерського районного суду м. Києва від 07.07.2015 року скасовано, а кримінальне провадження закрито у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості. Обвинувачену ОСОБА_1 було звільнено з під-варти в залі апеляційного суду.

На підставі розпорядження Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 06.05.2014 року №243 ОСОБА_2 отримала статус «дитина позбавлена батьківського піклування».

Згідно з розпорядженням Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 13.10.2014 року №522 над малолітньою ОСОБА_2 встановлено опіку та призначено опікуна - ОСОБА_5 .

У зв`язку із закриттям кримінального провадження відносно ОСОБА_1 та надходженням відповідних заяв, розпорядженням Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 24.05.2016 року №267 було припинено піклування над неповнолітньою ОСОБА_3 та повернуто на виховання до матері.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (стаття 1 зазначеного Закону).

Пунктом 2 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених ним, виникає, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 3 цього Закону, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 4 цього Закону, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

За змістом вказаних норм законодавства, право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями (іншими незаконними діями або бездіяльністю) органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду, має фізична особа (громадянин), відносно якої цими органами, прокуратурою або судом здійснювались незаконне засудження, незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконне взяття і тримання під вартою, незаконне притягнення як обвинуваченого та інші дії, визначені у статті 1176 ЦК України, та в Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», та у випадку постановлення відносно даної особи (громадянина) виправдувального вироку суду, закриття кримінального провадження, закриття справи про адміністративне правопорушення.

Крім того, поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 ЦПК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про

відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність передбачених статтею 1176 ЦК України правових підстав для відшкодування неповнолітній ОСОБА_2 моральної шкоди, у зв`язку з чим обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог, оскільки відносно неповнолітньої ОСОБА_2 відповідачами у справі не здійснювались дії, визначені статтею 1176 ЦК України та положеннями Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Тоді як частиною 2 ст. 1176 ЦК України передбачено, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Встановлено, що ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 31.03.2016 року скасовано вирок Печерського районного суду м. Києва від 07.07.2015 у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, а кримінальне провадження, у якому здійснювались певні процесуальні дії саме відносно ОСОБА_1 , - закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

За таких обставин, позивачем не доведено заподіяння моральної шкоди неповнолітній ОСОБА_2 саме відповідачами, протиправність діяння заподіювача відносно ОСОБА_2 , наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останніх в її заподіянні.

Доводи апеляційної скарги про те, що діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, неповнолітній ОСОБА_2 було завдано моральну (немайнової) шкоду внаслідок незаконного затримання, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжних заходів тримання під вартою її матері ОСОБА_1 , колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки право на відшкодування моральної шкоди, завданої такими незаконними діями має лише та фізична особа (громадянин), відносно якої цими органами, здійснювались процесуальні дії, визначені статті 1176 ЦК України.

Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та спростовуються встановленими апеляційним судом обставинами, додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2019 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.