У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2019 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Іванова А.П.,

за участі секретаря Боти О.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви,

встановив:

21.11.2019 ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову, в якій просить суд накласти арешт на житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Заяву мотивовано тим, що ОСОБА_1 не виконала вимогу про погашення заборгованості перед ОСОБА_2 через неприйняття останнім відповідної оплати., а тому буде в майбутньому звертатися до суду з позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії. У разі невжиття заходів існує реальна загроза примусового виселення ОСОБА_1 зі свого єдиного приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Дослідивши та оцінивши подану заяву та додані до неї документи, суд приходить до наступних висновків.

Із матеріалів справи вбачається, що між сторонами виник спір, щодо стягнення аліментів на утримання дітей.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Положенням ч. 3ст. 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність, зокрема, полягає в тому, щоб засіб забезпечення відповідав предмету позову.

Що стосується вимоги позивачки ОСОБА_3 про забезпечення позову, суд виходить з наступного.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 4постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Заявником ставиться питання про застосування виду забезпечення позову (накладення арешту на майно) на квартиру АДРЕСА_2 .

При цьому заявниця вказує, що виконати зобов`язання за вищевказаним кредитним договором не видається за можливе, оскільки стягувач ОСОБА_2 ухиляється від прийняття виконання зобов`язання. Тому заявницею в майбутньому буде подано позов до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є майновим поручителем за кредитним договором №014/4070/82/32206 від 11.04.2007. За договором іпотеки, ОСОБА_1 як іпотекодержатель передала в іпотеку належну їй квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до прохальної частини заяви, заявниця просить звузити право іпотекодрежателя, застосувавши захід забезпечення позову у вигляді арешту на майно, шляхом заборони володіти, користуватися, розпоряджатися іншим чином вказаним майном.

При цьому предметом позову, у разі пред`явлення такого ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , буде виступати не квартира АДРЕСА_2 ,а зобов`язання останнім вчинити певні дії, до прикладу прийняти оплату в рахунок погашення заборгованості перед ОСОБА_2 .

Крім того, заявницею не надано доказів того, яким чином невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду за її ймовірним позовом про зобов`язання вчинити певні дії.

Саме по собі припущення заявника про те, що нерухоме майно на яке заявниця пропонує накласти арешт може бути реалізовано третім особам не є належним обґрунтуванням поданої заяви.

Враховуючи, що заявницею не доведено яким чином предмет її майбутнього позову про зобов`язання вчинити певні дії співвідноситься з квартирою АДРЕСА_2 , не підтверджено наявність реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у вищевказаному позові, при цьому можуть бути порушені права й інших осіб у зв`язку із застосуванням заходів забезпечення позову, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст.149-153,260,353 ЦПК України, суд

постановив:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви, шляхом накладення арешту на житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду, якщо апеляційна скарга подана потягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду А.П. Іванов