Справа №470/117/18
Провадження №22-ц/812/1870/19 Головуючий суду першої інстанції - Луста С.А.
Категорія 27 Доповідач суду апеляційної інстанції - Локтіонова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2019 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Локтіонової О.В.,

суддів: Колосовського С.Ю.,Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за участі:

представника позивача - ОСОБА_6. ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 16 вересня 2019 року, ухвалене о 17 год.10 хв. під головуванням судді Лусти С.А. в приміщенні суду в смт.Березнегувате Миколаївської області, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

23 лютого 2018 року ОСОБА_4 подала до суду зазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

17 лютого 2012 року вона позичила ОСОБА_2 14 000 доларів США під 4% на місяць, про що складено розписку.

Відповідач у ній вказав, що отримані грошові кошти поверне у строк до 30.12.2011 року, тобто ще до укладення договору позики та до отримання грошових коштів.

Посилаючись на те, що вказана у розписці дата повернення коштів не дає можливості визначити реальний строк виконання зобов`язання, позивач вважала, що позика повинна була бути повернута ОСОБА_2 протягом тридцяти днів від дня пред`явлення нею вимоги, про що зазначено у ч.1 ст.1049 ЦК України.

Позивач зазначала, що у 2016 році відповідач частково сплатив на погашення заборгованості за відсотками 14 300 доларів США. Однак, повного погашення заборгованості за відсотками та сумою позики не здійснив.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 зобов`язань за договором позивач 30 грудня 2017 року направила на його адресу вимогу про повернення позики, яку він отримав 02 січня 2018 року.

Однак, кошти відповідачем сплачені не були.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 374 500 грн., що еквівалентно 14 000 доларів США, заборгованість по сплаті процентів в сумі 681 055 грн., що еквівалентно 25 460 доларів США, 3% річних від простроченої суми на підставі ст.625 ЦК України в сумі 40 915,17 грн. та судові витрати.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач вказував, що сторонами було обумовлено, що позика має бути повернута у строк до 30 грудня 2012 року. Зазначений у розписці строк повернення грошей до 2011 року є опискою. Відповідач наголошував на тому, що повністю повернув позичені кошти, а тому вимоги позивача є безпідставними та заявленими із пропуском строку позовної давності.

Ухвалою Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 26 лютого 2018 року забезпечено позов ОСОБА_4 шляхом заборони відчуження нежитлових будівель по АДРЕСА_1 площею 268,6 кв.м та по АДРЕСА_2 цього ж населеного пункту (а.с.32).

Рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 16 вересня 2019 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. З ОСОБА_2 на її користь стягнуто заборгованість за договором позики в сумі 218 730,79 грн., яка складається з заборгованості за відсотками в сумі 202 474,38 грн. та три відсотки річних в сумі 16 256,41 грн. Також з відповідача в дохід держави стягнуто судовий збір в сумі 1757,47 грн.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач повернув ОСОБА_4 основну суму позики в розмірі 14 000 доларів США та відсотки у розмірі 300 доларів США після пред`явлення позивачем першої вимоги 12 травня 2016 року у сумі 6300 доларів США 12.05.2016 р., у сумі 2500 доларів США 21.11.2016 р. та у сумі 5500 доларів США 09.12.2016 р. Оскільки позивач звернулася до суду з позовом 23 лютого 2018 року, а відповідач мав виконати зобов`язання після пред`явлення вимоги до 12 червня 2016 року, то з врахуванням строків позовної давності суд вважав обґрунтованим стягнення з відповідача відсотків за користування позикою за період з 23 лютого 2015 року по 12 червня 2016 року за вирахуванням сплачених 300 доларів США у сумі 8193,8 доларів США, що становить 202 474,38 грн. (валюта, у якій позивач просила стягнути борг), а також 3% річних за період з 18 березня 2015 року по 23 лютого 2018 року у сумі 657,87 доларів США, що становить 16 256,41 грн. (валюта, у якій позивач просила стягнути борг).

Додатковим рішенням суду від 03 жовтня 2019 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 стягнуто витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1994,61 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

ОСОБА_2 вказував, що строком повернення грошових коштів сторони обумовили 30 грудня 2012 року. Вимоги ОСОБА_4 пред`явлено до нього 23 лютого 2018 року, тобто із пропуском строків позовної давності. Борг він повернув, а тому у позивача відсутні підстави для стягнення з нього процентів та штрафних сум, передбачених ст.625 ЦК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 17 лютого 2012 року ОСОБА_4 позичила ОСОБА_2 14000 доларів США зі сплатою 4% на місяць, що підтверджується розпискою (т.1 а.с.93).

Згідно з її змістом ОСОБА_2 зобов`язався повернути гроші вчасно до 30 грудня 2011 року. Вказана дата ним до звернення позивача до суду не оспорювалася. Даних про те, що він намагався внести зміни до договору позики щодо дати її повернення, ОСОБА_2 суду не представив. Розписка свідчить, що 12 травня 2016 року він повернув борг у сумі 6300 доларів США, 21 листопада 2016 року - у сумі 2500 доларів США та 09 грудня 2016 року - у сумі 5500 доларів США.

Посилання позивача про те, що ці суми були не боргом, а відсотками спростовані висновком судової технічної експертизи документів №551 від 10 січня 2019 року, з якого випливає, що у текст розписки від імені ОСОБА_2 від 17.02.2012 року вносилися зміни, а саме знаки «%», розташовані між словами «12.05.2016 віддали долг» та «6300 доларів США»; «21.11.2016 рік віддав долг» та «2500 долар»; «09.12.2016 віддав долг» та «5500» - були дописані. Рукописні записи та підписи та знаки «%» виконані різними типами пишучих приладів (т.1 а.с.128-133).

Отже, ОСОБА_2 , виходячи з загальної суми, було повернуто у 2016 році борг у сумі 14 000 доларів США та відсотки у сумі 300 доларів США.

Відповідно до письмових пояснень ОСОБА_4 у травні 2016 року вона вперше пред`явила до ОСОБА_2 вимогу щодо повернення боргу з процентами. Після цього він почав повертати гроші частинами. Але у грудні відмовився повернути решту боргу (т.1 а.с.158).

30 грудня 2017 року ОСОБА_4 направила ОСОБА_2 письмову вимогу про повернення боргу протягом 30 днів з моменту її отримання, яку останньому було вручено 02 січня 2018 року (т.1 а.с.11-13).

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У статті 1047 ЦК України зазначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Стаття 1048 ЦК України визначає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Частина 3 статті 1049 ЦК України регламентує, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Стаття 204 ЦК України передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до вимог ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Вказана стаття передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з ст.ст.256, 257, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Стаття 267 ЦК України передбачає, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про наявність підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_4 є обґрунтованим.

Судом застосовано правильний алгоритм нарахування як процентів за договором, так і 3% річних, передбачених ст.625 ЦК України. Вирахувана судом сума заборгованості не порушує прав відповідача.

Посилання ОСОБА_2 на те, що стаття 625 ЦК України не застосовується до правовідносин позики у іноземній валюті є частково слушними. Дійсно вказана норма не може бути застосована до вирахування боргу в іноземній валюті з урахуванням встановленого індексу інфляції. Однак, це не стосується 3% річних, які є відповідальністю за порушення грошового зобов`язання.

За такого, застосування судом зазначеної норми щодо 3% річних як виду відповідальності за порушення грошового зобов`язання є правильним.

Судом обґрунтовано не взято до уваги доводи відповідача про те, що строк виконання зобов`язання був визначений 30 грудня 2012 року, оскільки такого тексту не містить розписка. Відповідачем не було представлено доказів намагання визначити обома сторонами строку виконання договору, який би був зрозумілим і не вимагав би різних трактувань.

При наявності сумніву щодо зазначеного у розписці строку закінчення договору і відсутності спростування сумнівів належними доказами судом першої інстанції правомірно застосовано норми ст.1049 ЦК України, визначені у абзаці другому частини першої, а саме, що позика повинна була бути повернута ОСОБА_2 позивачу протягом тридцяти днів від дня пред`явлення вимоги про це.

Зазначеного не спростовує представлена відповідачем заява представника позивача ОСОБА_5 , яка подавалася до районного суду у січні 2017 року (т.1 а.с.44-48).

Твердження відповідача про порушення позовної давності також є помилковими, виходячи з положень ч.5 ст.261 ЦК України.

Оскільки він отримав письмову вимогу про повернення боргу 02 січня 2018 року з зазначенням 30 денного строку для його повернення, а позивач звернулася з позовом 23 лютого 2018 року, то не має підстав вважати, що позовна давність спливла по всіх платежах.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи відповідача висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 16 вересня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О.В. Локтіонова

Судді С.Ю. Колосовський

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 4 грудня 2019 року.