Дата документу 03.12.2019 Справа № 331/5670/14-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №331/5670/14 Головуючий у 1 інстанції: Антоненко М.В.
Провадження № 22-ц/807/3724/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» грудня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Ващенко З.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2014 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 23 травня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №010/02-2/285, відповідно до якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 220 000 доларів США строком до 22 травня 2017 року під 17% річних.

В якості забезпечення належного виконання зобов`язань по кредитному договору між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки №12/02-2/285/3 від 24 листопада 2011 року, за умовами якого поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник.

Станом на 06 травня 2014 року загальна сума заборгованості за кредитним договором становить 1 756 057,61 грн., в тому числі: основна заборгованість по тілу кредиту 1 654 070,93 грн., заборгованість за несплаченими відсотками 93217,09 грн., пеня на заборгованість за тілом кредиту 5320,78 грн., пеня на заборгованість за відсотками 3448,80 грн.

На підставі зазначеного просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором в сумі 1 756 057,61 грн. та судовий збір в розмірі 3654 грн.

АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до суду із заявами про залучення до участі у справі ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» в якості правонаступника позивача, посилаючись на укладення між банком та товариством договору №б/н від 11 квітня 2018 року, згідно з умовами якого АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» права вимоги за кредитним договором №010/02-2/285 від 23 травня 2007 року зі змінами та доповненнями та укладеними додатковими угодами до нього, в обсязі та на умовах, що заявлені у даній справі. Також 11 квітня 2018 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» укладено договір відступлення прав за договорами поруки №б/н, згідно з умовами якого АТ «Райффайзен Банк Аваль» передало, а ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» прийняло права вимоги за договором поруки №12/02-2/285/3 від 24 листопада 2011 року.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2019 року залучено до участі у справі в якості правонаступника позивача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» - ТОВ «Фінансова компанія «Форінт».

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» договір є договором факторингу, який укладено з порушенням норм діючого законодавства; з наданих позивачем документів не можливо встановити яка сума грошових коштів була сплачена за відступлення права вимоги до відповідача; не надано первинної документації, яка підтверджує загальний розмір можливої кредиторської заборгованості ОСОБА_1 ; договір факторингу не передбачає заміну сторони у кредитному договорі, суд першої інстанції не звернув уваги на наявність в справі двох заяв АТ «Райффайзен Банк Аваль» про залучення до участі у справі ТОВ «Фінансова компанія «Форінт»: посилання на господарську справу №908/2505/14, що знаходилась в провадженні Господарського суду Запорізької області, є безпідставним, оскільки сторонами у справі є інші особи.

Просив скасувати ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначило, що за своєю правовою природою договір від 11 квітня 2018 року є оплатним відступленням права вимоги, до якого застосовуються положення про договір купівлі-продажу, а не договором факторингу; договір укладено з додержанням форми, змісту та суб`єктного складу; посилання на необхідність наявності у товариства банківської ліцензії є безпідставним; посилання на необхідність оприбутковування та обліковування у податковому та бухгалтерському обліку товариства кредитної заборгованості не стосуються предмету розгляду, ухвала Господарського суду Запорізької області від 24 травня 2018 року у справі №908/2505/14, якою замінено стягувача АТ «Райффайзен Банк Аваль» на ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» у зв`язку з укладенням договору від 11 квітня 2018 року, постановлена у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором №010/02-2/285 від 23 травня 2007 року з поручителя.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постановляючи ухвалу про залучення до участі у справі в якості правонаступника позивача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» - ТОВ «Фінансова компанія «Форінт», суд першої інстанції виходив з того, що перехід права вимоги підтверджується договором №б/н від 11 квітня 2018 року.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до суду з позовом про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором №010/02-2/285 від 23 травня 2007 року, укладеним між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 .

Вимоги до ОСОБА_3 пред`явлені на підставі укладеного нею з банком договору поруки №12/02-2/285/3 від 24 листопада 2011 року, за умовами якого поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник.

Заявляючи вимоги про залучення до участі у справі в якості правонаступника позивача ТОВ «Фінансова компанія «Форінт», АТ «Райффайзен Банк Аваль» посилалось на укладені між товариствами договір №б/н від 11 квітня 2018 року та договір відступлення прав за договорами поруки, які не посвідчені нотаріально, №б/н від 11 квітня 2018 року.

Згідно з умовами договору №б/н від 11 квітня 2018 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» зобов`язалось передати, а ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» зобов`язалось прийняти права вимоги, вказані в Реєстрі кредитних операцій до відступлення (т. 3 а.с.114-116).

Відповідно до Реєстру відступлення прав вимоги АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступило право вимоги за кредитним договором №010/02-2/285 від 23 травня 2007 року, позичальник ОСОБА_1 (т. 3, а.с. 118).

Згідно з умовами договору відступлення прав за договорами поруки, які не посвідчені нотаріально, №б/н від 11 квітня 2018 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступило та передало, а ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» прийняло та набуло всіх належних банку прав за договорами поруки, до перелічені у додатку №1 до договору (т. 3, а.с. 117).

Відповідно до Реєстру договорів поруки, який є додатком №1 до договору відступлення прав за договорами поруки, які не посвідчені нотаріально, №б/н від 11 квітня 2018 року, АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступило право вимоги за договором поруки №12/02-2/285/3 від 24 листопада 2011 року, поручитель ОСОБА_3 (т. 3, а.с. 119).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилався на те, що між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» 11 квітня 2018 року укладено договір факторингу, якій не відповідає вимогам чинного законодавства та не може бути підставою для передачі права вимоги.

Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Матеріали справи не містять доказів визнання недійсним договору №б/н від 11 квітня 2018 року, укладеного між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Фінансова компанія «Форінт». Законодавством нікчемність такого договору також не передбачена.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про належність ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» як правонаступника позивача у даній справі.

Питання виконання умов договору, укладеного між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Фінансова компанія «Форінт», щодо його оплати, на яке посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, не впливає на правомочність договору, а недійсність правочину про відступлення права вимоги не є предметом розгляду цієї справи у межах вирішення питання про наявність підстав для заміни позивача.

Необхідність ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» оприбуткувати та облікувати на своєму податковому та бухгалтерському обліку кредитної заборгованості, на що посилається в апеляційній скарзі ОСОБА_4 , також не є предметом розгляду даної справи.

Доводи апеляційної скарги про наявність в матеріалах справи двох різних за змістом заяв АТ «Райффайзен Банк Аваль» не спростовують висновків суду щодо наявності підстав для залучення правонаступника позивача, оскільки при вирішенні вказаного питання оцінка надається саме договору №б/н від 11 квітня 2018 року та договору відступлення прав за договорами поруки, які не посвідчені нотаріально, №б/н від 11 квітня 2018 року.

Посилання апеляційної скарги на відсутність підстав для врахування ухвали Господарського суду Запорізької області від 24 травня 2018 року у господарській справі №908/2505/14 не заслуговує на увагу, оскільки в апеляційній скарзі ОСОБА_4 фактично не погоджується з поясненнями ТОВ «Фінансова компанія «Форінт», до того ж, суд першої інстанції свої висновки вказаною ухвалою Господарського суду Запорізької області від 24 травня 2018 року не обґрунтовував.

Довід апеляційної скарги про те, що в зв`язку з набуттям ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» права вимоги, товариство набуло функцій банку, що потребує наявності банківської ліцензії, не має під собою правового обґрунтування.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 05 грудня 2019 року.

Головуючий

Судді: