Справа № 463/3013/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/811/1015/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.

з участю: представника ПАТ «Кредобанк» - Хом`яка О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2018 року,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» про визнання недійсним кредитного договору №А470047 від 08 травня 2008 року, визнання недійсним договору іпотеки № 766 від 08 травня 2008 року, скасування обтяження, накладене на підставі договору іпотеки № 766 від 08.05.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Галанюк Н.Я. на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 08.05.2008 року між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № А 470047, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в сумі 65000 доларів США на строк до 08.05.2008 року, з метою придбання нерухомості на вторинному ринку. Всупереч вимогам чинного законодавства банк не надав йому повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору та не довів до відома позичальника існування валютних ризиків і в кінцевому, договір укладено з істотним дисбалансом прав та обов`язків сторін на шкоду споживачу. Банк не повідомив позичальника окремим письмовим документом інформацію, передбачену ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, в договорі зазначено місцезнаходження та ідентифікаційний код філії, а місцезнаходження та ідентифікаційні дані кредитодавця не зазначені. Також у кредитному договорі немає детального розпису загальної вартості кредиту, дати його видачі, річної відсоткової ставки та реальної процентної ставки, не зазначено, які саме інші комісії позичальник сплачує банку. Крім того, за змістом договору на позичальника покладено обов`язок щорічного страхування на користь банку предмета іпотеки, проте не визначено страхувальника та вартості такої послуги. Також відсутнє підтвердження повідомлення банком про валютні ризики. В свою чергу, обов`язок погашення кредиту та відсотків у доларах США вважає несправедливою умовою та способом зловживання правом, коли всі ризики від знецінення національної валюти несе споживач, що значно погіршує становище останнього. З огляду на зазначене, вважає кредитний договір таким, що суперечить актам цивільного законодавства, що має наслідком його недійсність, а також недійсність похідного забезпечувального зобов`язання, а саме, укладеного між сторонами договору іпотеки від 08.05.2008 року, та відповідно, скасування обтяження, накладеного за таким договором.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2018 року в позові ОСОБА_1 - відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Зазначає, що відповідно до п. 2.4, п.2.5 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» затверджених постановою Правління Національного банку України 10.05.2007 N 168, банки зобов`язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів. Однак, всупереч ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п.2.4,2.5 Правил, перед укладенням договору окремий письмовий документ з інформацією, передбаченою ч.2 ст.11 Закону п.2.1 Правил позивачу не надавався, до його відома не доводився та ним не підписувався. Також всупереч п.3.3 Правил, в кредитному договорі та додатках до нього, не вказано реальної вартості процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі або абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі). Зазначає, що суд безпідставно прийшов до висновку про те, що розпорядження в.о. начальника відділення Другої Львівської філії ВАТ «Кредобанк» від 08.05.2008 року, якщо таке існувало на момент укладення спірного договору, було доведено до відома позивача, оскільки будь-які докази на підтвердження зазначеної обставини матеріали справи не містять. Також апелянт покликається на те, що всупереч п.3.2 Правил банком не надано споживачу графіку платежів із зазначенням сум погашення основного боргу, відсотків за користування кредитом та інших супутніх послуг чи фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним період, сукупної вартості кредиту, і такий графік між сторонами не підписувався. Зазначені обставини щодо ненадання позивачу інформації, обов`язковість надання якої визначена приписами законодавства, спростовують висновки суду про досягнення сторонами в день укладення договору згоди з усіх його істотних умов. Апелянт вказує, що в період з травня 2008 року по серпень 2014 року позивач справно сплачував погашення кредиту в відділеннях банку в розмірі вказаних сум, однак працівники банку не доводили до його відома реальну відсоткову ставку, розмір нарахованих відсотків на суму кредиту, залишок заборгованості по кредиту, цільове зарахування коштів, тощо. Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника ПАТ «Кредобанк» Хом`яка О.Г. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні кредитного договору сторонами досягнуто домовленості щодо всіх істотних умов договору, у якому чітко зазначено умови кредитування, зокрема: розмір наданого кредиту, строк, на який наданий кредит, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов`язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін, а докази про те, що відповідач, підписуючи оспорюваний договір, ввів позивача в оману, в матеріалах справи відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності справедливості. Згідно із ст. 11 ЦК України, підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків є договори.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 08.05.2008 року між та ВАТ «Кредобанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № А470047 згідно якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти в сумі 65000 доларів США, а останній зобов`язався прийняти та належним чином використати і повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом, розмір яких визначається як ставка LIBOR 3m збільшена на маржу 9,5 %. Згідно п. 2.1 кредитного договору, кредит надано на строк до 01.05.2028 року.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, 08.05.2008 року, між ВАТ «Кредобанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк», як іпотекодержателем, з однієї сторони, та ОСОБА_1 , як іпотекодавцем, було укладено договір іпотеки, пункт 1.3 якого передбачає, що предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 загальною площею 46,7 кв.м., яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності підставі договору купівлі-продажу від 08.05.2008 року.

Позивач виконав умови кредитного договору, надавши позичальнику ОСОБА_1 кредитні кошти, в розмірі, зазначеному у кредитному договорі, що підтверджується меморіальним ордером №7808928 від 08.05.2008 року.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним кредитного договору, визнання недійсним договору іпотеки, скасування обтяження, накладеного на підставі договору іпотеки, ОСОБА_1 посилається на те, що укладений між ним на ПАТ «Кредобанк» кредитний договір є недійсним, оскільки умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, в них створений істотний дисбаланс договірних прав і обов`язків на погіршання становища споживача, банком не надано споживачу графіку платежів із зазначенням сум погашення основного боргу, відсотків за користування кредитом та інших супутніх послуг чи фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом, в договорі немає детального розпису загальної вартості кредиту, дати видачі кредиту, річної відсоткової ставки за кредитом, на позичальника покладено додатковий обов`язок щодо щорічного страхування на користь банку предмета іпотеки, відсутнє підтвердження факту попередження ОСОБА_1 , що валютні ризики під час виконання зобов`язань за цим договором несе саме він, а також несправедливими є умови кредитного договору в частині погашення кредиту та сплату відсотків у доларах США.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення договору) вбачається, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту, право дострокового повернення кредиту, річна відсоткова ставка за кредитом, інші умови, визначені законодавством. Споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. До договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

За змістом п. 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року, в редакції, чинній на момент укладення договору, банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів.

Згідно розпорядження в.о. начальника відділення Другої Львівської філії ВАТ «Кредобанк» від 08.05.2008 року, саме у день підписання кредитного договору позивачу, у відповідності до вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надано інформацію про умови кредитування, а згідно п. 9,7 кредитного договору, шляхом підписання цього договору позичальник підтвердив, що ознайомився з умовами кредитування, діючими тарифами банку та загальною вартістю кредиту.

Крім того, відповідно до п. п. 4.1, 4.4 кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі в порядку і в терміни, передбачені цим договором та/або додатками до нього. Повернення кредиту здійснюється щомісячно рівними частинами по 270,83 доларів США не пізніше останнього робочого дня поточного місяця, якщо інше не передбачено цим договором та/або додатками до нього. Останній платіж дорівнює залишку заборгованості за кредитом. Якщо будь-який термін здійснення платежів за договором припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, то платежі повинні бути здійсненні у попередній робочий день. Пункт 4.8 кредитного договору визначає право позичальника на дострокове погашення кредиту зі сплатою відсотків, нарахованих на дату дострокового погашення кредиту.

Вказане в сукупності свідчить про те, що положення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідачем дотримані, форма графіку платежів затверджена Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, така обставина не може свідчити про невідповідність умов кредитного договору вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року (в редакції, чинній на момент укладення договору) у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов`язані під час укладення кредитного договору:

попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач;

надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

Не заслуговує на увагу посилання ОСОБА_1 на те, що банк його не попередив про ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов`язань за кредитними договорами внаслідок підвищення курсу іноземної валюти не є підставою для визнання кредитних договорів недійсними, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті (пункт 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

Крім того, згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно з пунктом 1 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання, а саме на здійснення операцій, пов`язаних з торгівлею іноземною валютою, з правом відкривати на території України пункти обміну іноземних валют, у тому числі на підставі агентських угод з іншими юридичними особами - резидентами (пункти 2 та 3 статті 5 Декрету).

Підпунктами «в», «г» пункту 4 статті 5 Декрету встановлено, що для проведення резидентами валютних операцій, а саме надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу потребує отримання індивідуальні ліцензії на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Згідно з пунктом 5 статті 5 Декрету одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії.

Відповідно до пункту 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії (індивідуальної ліцензії) дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Як вбачається з матеріалів справи, 27.01.2006 року відповідач отримав банківську ліцензію на право здійснення банківських операцій, визначених ч. 1 та пунктами 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (а.с.157 т.3) та крім цього, 27.01.2006р. отримав дозвіл № 43-2 на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (а.с.159- т.3). Згідно додатку до цього дозволу (а.с.160 т.3), такий дозвіл стосується в тому числі права здійснювати банківські операції з валютними цінностями.

Отже, відповідач, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську ліцензію на здійснення валютних операцій та письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» від 15 лютого 2011 року № 3024-VI є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, мав право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету).

Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до роз`яснень, наданих в п. 20 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Як вбачається зі змісту оспорюваного договору, сторонами досягнуто домовленості щодо всіх умов договору, де чітко визначено всі умови кредитування, зокрема: розмір наданого кредиту, строк, на який наданий кредит, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов`язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін, тоді як позивач не долучив жодного доказу на підтвердження мотивів позову про те, що відповідач підписуючи оспорюваний договір ввів його в оману.

Доводи апеляційної скарги про зміну банком в односторонньому порядку процентної ставки є безпідставними, оскільки за умовами кредитного договору (п.3.2) розмір процентної ставки визначається як ставка LIBOR 3m збільшена на маржу 9,5 %, що не свідчить про збільшення її розміру в односторонньому порядку. В свою чергу, право на збільшення маржі, яке передбачено п. 3.7 не може розцінюватись як несправедлива умова, оскільки таке право за умовами договору виникає у випадку зміни законодавства України щодо здійснення кредитування, облікової ставки НБУ, інших економічних умов, що впливають на ціну кредитних коштів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що укладений між сторонами кредитний договір відповідає вимогам ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору).

Оскільки суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання кредитного договору недійсним, обгрунтованою та законною є відмова суду першої інстанції в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки та скасування обтяження, оскільки такий договір відносно кредитного договору є забезпечувальними, а позовні вимоги похідними.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381 - 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 05.12.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.