ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2808/19 Справа № 206/5079/18 Суддя у 1-й інстанції - Сухоруков А. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н ОВ А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "Приват Банк"

на ухвалу судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2018 року позовну заяву Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - визнано не поданою та повернуто позивачу (а.с. 17).

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення суддею першої інстанції норм процесуального права, просить її скасувати (а.с. 47-49).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.09.2018 року АТ КБ "ПриватБанк" звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (а.с. 2-4).

Ухвалою судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2018 року позовну заяву залишено без руху з тих підстав, що позовна заява подана з порушенням ст.ст. 175, 177 ЦПК України: а саме: долучений до позовної заяви розрахунок заборгованості є відображенням одностороннього розрахунку позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум, та не може слугувати доказом розміру грошових вимог позивача до відповідача та наданий платіжний документ про сплату судового збору є не належним підтвердженням його сплати (а.с.9).

Ухвалою судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2018 року зазначена позовна заява була повернута позивачу як неподана. В обґрунтування ухвали суддя посилався на те, 19.09.2018 року позивач надіслав до суду виправлену позовну заяву, однак вказані недоліки усунуто не було. Зокрема, що представником позивача не було усунуто недоліки в частині зазначення у позовній заяві обґрунтованого розрахунку сум, що стягуються. Таким чином, виходячи з того, що позивач вимоги судді не виконав, недоліки, зазначені в ухвалі від 12.09.2018 року не усунув, суддя дійшов висновку про визнання неподаною та повернення позовної заяви позивачу у відповідності до ч. 3 ст. 185 ЦПК України.

Однак з вказаними висновками судді 1 інстанції, колегія суддів не може погодитись з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Частинною 3 ст. 185 ЦПК України, визначено, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Колегія апеляційного суду не погоджується з висновком судді щодо обов'язкової необхідності на стадії вирішення питання щодо відкриття провадження по справі надання позивачем обґрунтованого розрахунку сум, що стягуються.

Чинним законодавством України не передбачено, що підставою для повернення позовної заяви є ненадання доказів, зокрема згідно п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначено, що подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред'явленні позову залишати заяву без руху та повертати її заявнику.

Необхідні для вирішення справи докази можуть бути долучені до початку розгляду справи, зокрема, у попередньому судовому засіданні, а недоведеність тієї чи іншої вимоги, чи відсутність доказів на підтвердження такої вимоги може стати підставою для відмови в задоволенні позову чи окремих позовних вимог при вирішенні справи по суті.

Також, колегія суддів враховує необхідність забезпечення права позивача на доступ до правосуддя, встановлене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно частини 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і далі кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Елементом права на справедливий судовий розгляд є право на доступ до суду.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).

Так у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

Водночас у справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

За таких обставин колегія суддів вважає, що ухвала судді постановлена з порушенням норм процесуального права, тому підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, відповідно до вимог ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 259, 367,368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" - задовольнити.

Ухвалу судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2018 року - скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: