Дата документу 03.12.2019 Справа № 336/2160/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 336/2160/19

Провадження №22-ц/807/3731/19

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Ващенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Дерев`янко Ірини Олександрівни на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2019 року в складі судді Жупанової І.Б. в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у майні,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у майні.

В обґрунтування позову зазначав, що він є власником 2/3 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до договору довічного утримання (догляду) від 22 вересня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Банківською Ю.В., та 1/6 частини вказаного житлового будинку відповідно до договору дарування частки житлового будинку від 07 липня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н.Г., разом 5/6 частки житлового будинку.

Іншою 1/6 часткою зазначеного будинку володіє відповідач ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом серія та номер 3-637, видане 09 червня 2017 року п`ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою, та внесено в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 09 червня 2017 року.

Відповідач ОСОБА_2 1/6 частку будинку отримав у спадщину більше 30 років тому, право на неї оформив тільки в 2017 році, в зазначеному будинку не проживає та ніколи не проживав, зареєстрований та проживає в м. Одеса, не виконує обов`язки, що покладені на власника майна.

У зв`язку з тим, що на теперішній час будинок старий (1958 рік побудови), знаходиться в поганому стані та потребує капітального ремонту, позивач позбавлений змоги робити будь-які будівельні роботи в будинку без узгодження зі співвласником, відносини з яким у нього не склалися.

Неможливість спільного володіння та користування майном обґрунтовує тим, що відповідач проживає в іншому місті, не приймає участі в утриманні будинку, інтересу до нього не проявляє, але й дозволу на будь-які роботи в будинку позивачу не дає.

Посилаючись на те, що відповідач в будинку не проживає, та ніколи не проживав, має постійне житло в іншому місті, вважає, що задоволення позову не порушить його прав та інтересу як співвласника.

Посилаючись на ст. 346, 365 ЦК України, просить суд припинити право власності ОСОБА_2 на 1/6 частку будинку АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частку будинку АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 , відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом серія та норм 3-637, виданим 09 червня 2017 року п`ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою, в рахунок сплаченої ОСОБА_1 ОСОБА_2 грошової компенсації в розмірі 65 250, 00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника адвоката Дерев`янко І.О. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що неможливість спільного володіння та користування майном обґрунтовується тим, що відповідач проживає в іншому місті, не приймає участі в утриманні будинку, інтересу до нього не проявляє, але й дозволу на будь-які роботи в будинку апелянту не надає. Задоволення позову не порушить права та інтереси відповідача як співвласника, оскільки останній не проживає в будинку, має житло в іншому місті. Суд не звернув уваги на те, що відповідач не надав доказів про право власності на земельну ділянку, на якій знаходиться будинок. Звертає увагу, що ОСОБА_2 , зазначаючи у відзиві, що він бажає вирішити з позивачем питання щодо виділення йому в натурі 1/6 частки житлового будинку, не звертався до суду з відповідним позовом.

02 грудня 2019 року до апеляційного суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на ті ж самі доводи, що і в позовній заяві, які були розглянуті судом. Вважає, що його частка спірного будинку може бути виділена в натурі, а спільне володіння та користування є можливим. Апелянт не вказує, що саме не дослідив суд при ухваленні рішення та які докази, доводи та посилання не взяв до уваги.

У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу міститься клопотання про розгляд справи без його участі та участі його представника ( а.с.126).

ОСОБА_1 приймає участь в судовому засідання через свого уповноваженого представника - адвоката Дерев`янко І.О.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Дерев`янко І.О., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що позовні вимоги не підтверджені належними та допустимими доказами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє аргументи, викладені в апеляційній скарзі з наступних мотивів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником 2/3 житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору довічного утримання (догляду) від 22 вересня 2016 року (зареєстрований в реєстрі за №986), посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Банковською Ю.В. (а.с. 10-11), про що 22 вересня 2016 року внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою № 69121137 від 27 вересня 2016 року, а також інформаційною довідкою № 161457963 від 28 березня 2019 року (а.с. 6-8, 12-13).

ОСОБА_1 є власником 1/6 житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування частки житлового будинку від 07 липня 2017 року (зареєстрований в реєстрі за №1105), посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н.Г. (а.с. 14-15), про що 07 липня 2017 року внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 91428669 від 07 липня 2017 року, а також інформаційною довідкою № 161457963 від 28 березня 2019 року (а.с. 6-8, 16).

ОСОБА_2 є власником 1/6 житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер 3-367, видане 09 червня 2017 року п`ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою, про що 09 червня 2017 року внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою № 161457963 від 28 березня 2019 року (а.с. 6-8).

ОСОБА_1 внесено на депозитний рахунок суду 62 500, 00 грн. як компенсацію вартості частки майна ОСОБА_2 в цій справі (а.с. 82).

Згідно з довідкою Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради № 1576/01-02-10 від 26.04.2019, ОСОБА_2 зареєстрований з 30 травня 1990 року за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 40).

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1,2 ст. 321 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою - третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї).

Аналіз статті 365 ЦК України свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Аналогічний висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18).

Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч.1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

ОСОБА_1 обґрунтовуєнеможливість спільного володіння та користування майном тим, що відповідач проживає в іншому місті, не приймає участі в утриманні будинку, інтересу до нього не проявляє, але й дозволу на будь-які роботи в будинку позивачу не надає.

Згідно до ст.. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційний суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що факт неможливості спільно володіти та користуватися спірним будинком позивачем не доведено.

Само по собі посилання одного із співвласників на неможливість спільного володіння майном з іншим співвласником не є безумовною підставою для прийняття рішення про припинення власника на частку у спільному майні.

В матеріалах справи не міститься доказів звернення позивача до відповідача з метою проведення будівельних робіт у спірному будинку, а також ненадання ОСОБА_2 дозволу на проведення таких робіт.

Доводи апеляційної скарги про наявність у ОСОБА_2 іншого місця проживання, безумовно не свідчать про відсутність завдання істотної шкоди інтересам відповідача у випадку припиненням його права власності на частку у спірному будинку, враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази, що відповідач має інше житло, яке належить йому на праві приватної власності.

Окрім того, позивачем не доведена визначальна обставина при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні, а саме неспричинення істотної шкоди внаслідок такого припинення ОСОБА_2 .

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши повно та всебічно наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із встановлених обставин, взяв до уваги інтереси обох сторін щодо володіння та користування належними їм частками спірного будинку та дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем підстав, передбачених статтею 365 ЦК України для припинення права відповідача на частку у спільному майні.

Оскільки вимога позивача про припинення права власності ОСОБА_2 на 1/6 частку спірного будинку задоволенню не підлягає, відповідно не підлягає задоволенню і вимога про визнання права власності позивача на цю частку.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну оцінку.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Дерев`янко Ірини Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2019 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2019 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова