Дата документу 03.12.2019 Справа № 331/4948/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/3499/19 Головуючий у 1-й інстанції: Антоненко М.В.
Є.У.№ 331/4948/16 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Дашковської А.В.,

Кримської О.М.,

секретар: Ващенко З.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за поданням державного виконавця Олександрівського відділу Державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції Прінь В.О. про обмеження виїзду за кордон осіб, які мають невиконані зобов`язання, покладені на них судовими рішеннями,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Галагуза Віталія Васильовича на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 липня 2016 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2016 року до суду звернувся державний виконавець Олександрівського відділу Державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції Прінь В.О. із поданням про обмеження виїзду за кордон ОСОБА_1 без вилучення паспортного документу. Зазначав, що на виконанні Олександрівського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції знаходиться виконавче провадження № 50955322 із примусового виконанню виконавчого листа № 296/8872/15-ц від 21.01.2016 р., виданого Королівським районним судом м. Житомира про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості у розмірі 54 300 грн. Рішення боржником не виконано, будь яких дій, спрямованих на його виконання не здійснено, що суперечить вимогам частини п`ятої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 липня 2016 року подання задоволено.

Тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України до виконання своїх зобов`язань без вилучення паспортного документа ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзіОСОБА_1 в особі представника - адвоката Галагуза В.В., посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, та ухвалити нову, якою відмовити у задоволенні подання. В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що він не знав про наявність виконавчого листа та виконавчого провадження, яке було відкрито на підставі рішення Королівського районного суду м.Житомира про стягнення з нього на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 54 300,00 грн. Крім того, ОСОБА_1 вказав на те, що він ніколи не мешкав та не був зареєстрований у АДРЕСА_1 , завжди проживав у м. Житомирі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Постановляючи ухвалу про обмеження ОСОБА_1 у праві тимчасового виїзду за межі України, суд першої інстанції виходив з того, що боржник ухиляється від виконання судових рішень, законні вимоги державного виконавця умисно не виконує .

З висновком суду погодитися не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм процесуального права, вони не ґрунтуються на зібраних у справі доказах.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права та свободи, не передбачені в Конвенції та в Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, виключно зі своєю власною волею. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав та свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена в здійсненні права на пересування лише у випадках, установлених законом.

Це право віднесено в ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме: до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи. Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК України особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Остання не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути їх позбавлена.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України (в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 441 ЦПК України (в чинній редакції), тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення; суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Пунктом 18 ч. 3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали суду), передбачено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Аналогічна норма міститься в п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» чинної редакції.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзд в Україну громадян України» громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобов`язань.

Зі змісту наведених норм вбачається, що тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України можливе лише за умов саме ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього за рішенням суду. На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Обов`язок доказування факту ухилення боржника від виконання зобов`язань відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України покладається в даному випаду на державного виконавця, який звертається до суду із відповідним поданням.

Під поняттям «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які не залежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Встановлено, що підставою звернення державного виконавця до суду із подання про обмеження виїзду за кордон ОСОБА_1 було те, що на виконанні Олександрівського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області перебуває виконавче провадження № 50955322 по примусовому виконанню виконавчого листа № 296/8872/15-ц від 21.01.2016 р. виданий Королівським районним судом м. Житомира про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості у розмірі 54300 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов`язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Аналогічна норма міститься в ч.1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» чинної редакції.

До подання в обґрунтування його доводів державний виконавець долучив виконавчий лист, постанову про відкриття виконавчого провадження та витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна станом на 07.07.2016р.

Із витягу з реєстрів вбачається, що ОСОБА_1 , має квартиру, яка розташована у АДРЕСА_2 та яка є предметом договору іпотеки.

Із виконавчого листа, виданого у справі №296/8872/15-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості, вбачається, що адреса боржника ОСОБА_1 : АДРЕСА_3 , а в постанові про відкриття виконавчого провадження ВП №50955322 від 28.04.2016, адреса божника вже була зазначена інша: АДРЕСА_1 .

Тобто, адреса божника у виконавчому листі та у постанові про відкриття виконавчого провадження різна, доказів того, що саме на правильну адресу боржникові ОСОБА_1 направлялась постанова про відкриття виконавчого провадження, до суду першої інстанції не надано, а тому доводи скаржника про те, що він не знав про наявність відкритого виконавчого провадження відносно нього є слушними.

Обізнаність боржника щодо наявності відкритого виконавчого провадження та проведення виконавчих дій матеріалами справи не підтверджена.

Державним виконавцем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту ухилення ОСОБА_2 від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду.

Доказів на підтвердження обставин, викладених у поданні державного виконавця, не було представлено.

Таким чином, суд першої інстанції не встановивши, чи мало місце і у чому полягало ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, які саме свідомі діяння (дії або бездіяльність) чинить боржник, що спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, та чи є у нього реальні можливості виконати цей обов`язок, дійшов до помилкового висновку про задоволення подання державного виконавця.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушення норм матеріального та процесуального права, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для її скасування з прийняттям постанови про відмову в задоволенні подання державного виконавця.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 липня 2016 року у цій справі скасувати.

В задоволенні подання головного державного виконавця Олександрівського відділу Державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції Прінь В.О. про обмеження виїзду за кордон ОСОБА_1 без вилучення паспортного документу, - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 04 грудня 2019 року.

Головуючий:

Судді: