Постанова

Іменем України

04 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 573/627/17

провадження № 61-27815св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальність «СААН-АГРО»,

відповідачі: ОСОБА_1 , Селянське фермерське господарство «Шафорост»,

третя особа - Служба з державної реєстрації прав Білопільської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СААН-АГРО» на рішення Апеляційного суду Сумської області від 02 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Ткачук С. С., Левченко Т. А., Собини О. І. у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СААН-АГРО» до ОСОБА_1 , Селянського фермерського господарства «Шафорост», третя особа - Служба з державної реєстрації прав Білопільської міської ради, про визнання недійсним договору оренди, визнання поновленим договору оренди, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року звернувшись до суду із позовом, Товариство з обмеженою відповідальністю «СААН-АГРО» (далі - ТОВ «СААН-АГРО») просило суд: визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений 03 січня 2017 року між Селянським фермерським господарством «Шафорост» (далі - СФГ «Шафорост») і ОСОБА_1 ; визнати поновленим договір оренди землі, укладений 02 січня 2007 року між ТОВ «СААН-АГРО» і ОСОБА_1 на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором оренди землі; зобов`язати ОСОБА_1 вчинити дії щодо укладення додаткової угоди до договору оренди землі від 02 січня 2007 року.

Свої вимоги мотивує тим, що 02 січня 2007 року між ним і ОСОБА_1 було укладено договір оренди земельної ділянки, який було зареєстровано в установленому законом порядку. Зазначеним договором передбачено, що після закінчення строку його дії, орендар має переважне право на поновлення договору на новий строк.

02 грудня 2016 року товариство надіслало ОСОБА_1 лист-повідомлення про поновлення договору оренди землі, до якого додало проект додаткової угоди, відповідно до якої розмір орендної плати складатиме 8%.

Наприкінці грудня 2016 року позивач отримав від ОСОБА_1 лист, в якому відповідач відмовляється поновити договір, оскільки бажає самостійно розпоряджатися земельною ділянкою.

03 січня 2017 року ОСОБА_1 уклав договір оренди землі з СФГ «Шафорост», який було зареєстровано 10 січня 2017 року. Розмір орендної плати за цим договором визначено на рівні 7 %.

Представник позивача вказував, що діями відповідачів було порушено його право на переважне право поновлення договору оренди землі, а також те, що ним були запропоновані більш вигідні умови.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 06 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ТОВ «СААН-АГРО», суд першої інстанції виходив з того, що у позивача відсутнє переважне право на поновлення договору оренди землі на новий строк, оскільки не дотримано процедури такого поновлення, встановленої статтею 33 Закону України «Про оренду землі».

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 02 серпня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «СААН-АГРО» задоволено частково. Рішення Білопільського районного суду Сумської області від 06 червня 2017 року скасовано. Позов задоволено частково. Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 03 січня 2017 року № 5 укладений ОСОБА_1 та СФГ «Шарофост», зареєстрований 10 січня 2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису про інше речове право 18518538. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що укладення відповідачами 03 січня 2017 року договору № 5 оренди земельної ділянки, вказує на намір ОСОБА_1 на продовження здавати її в оренду, а тому оспорюваний договір порушує права позивача, яке підлягає захисту через визнання цього договору недійсним. Щодо інших позовних вимог, апеляційний суд визнав їх такими, що не підлягають задоволенню, оскільки визнавши договір оренди земельної ділянки від 03 січня 2017 року № 5 укладений між ОСОБА_1 та СФГ «Шафорост» недійсним, судом відновлено становище сторін договору від 02 січня 2007 року для подальшого вирішення питання узгодженнями ними пропозицій додаткової угоди, шляхом їх особистого волевиявлення при укладенні договору, у зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_1 у своєму листі від 20 грудня 2016 року висловив незгоду через бажання укласти такий договір з іншим орендарем в порушення наведених вище норм матеріального права, не роз`яснив з якими умовами проекту додаткової угоди він не згодний.

Узагальнені вимоги та доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі ТОВ «СААН-АГРО» посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання договору оренди земельної ділянки, укладеного 02 січня 2007 року між ОСОБА_1 та ТОВ «СААН-АГРО» поновленим та зобов`язання ОСОБА_1 вчинити дії щодо укладенні/підписання додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки від 02 січня 2007 року між ОСОБА_1 та ТОВ «СААН-АГРО» та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судом апеляційної інстанції не було надано належної оцінки фактичним обставинам справи, що призвело до ухвалення частково неправильного рішення по суті спору, адже на думку представника заявника у зазначений судом спосіб неможливо поновити порушені права позивача, оскільки саме за 30 днів до закінчення дії договору оренди землі йому надано переважне право на поновлення договору оренди. Проте цей строк сплив, що унеможливлює ним скористатись таким правом.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Білопільського районного суду Сумської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

19 травня 2018 року справу № 573/627/17-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_1 на підставі державного акту на право приватної власності на землю належить земельна ділянка загальною площею 2,96 га, з яких 2,78 га ріллі та 0,18 га кормових угідь, що розташована на території Річківської сільської ради, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка передана йому у приватну власність на підставі рішення VІІІ сесії 23 скликання Річківської сільської ради народних депутатів від 30 квітня 1999 року.

02 січня 2007 року між ОСОБА_1 і ТОВ «СААН-АГРО» було укладено договір оренди земельної ділянки площею 2,78 га строком на 10 років з січня 2007 року до січня 2017 року. Вказаний договір 07 березня 2008 року було зареєстровано в Білопільському відділі Сумської регіональної філії за № 16.

Земельна ділянка була передана позивачу в користування за актом приймання-передачі від 02 січня 2007 року.

Відповідно до п.8 укладеного договору оренди, строк дії договору становить 10 років - з січня 2007 року до січня 2017 року. Після закінчення строку дії договору орендар має право на поновлення договору на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово про намір продовжити його дію.

Пунктом 9 зазначеного договору передбачено, що орендна плата становить 1,5 % від грошової оцінки, що становить 425,07 грн.

Вперше позивачем у листопаді 2016 року було направлено лист-повідомлення про бажання поновити строк дії договору від 02 січня 2007 року із додатковими угодами, з якими відповідно запису на цьому відповідач ОСОБА_1 не був згодний.

02 грудня 2016 року ТОВ «СААН-АГРО» надіслало ОСОБА_1 лист-повідомлення про намір поновити договір оренди землі, до якого додало 3 примірники додаткової угоди згідно якої розмір орендної плати визначено на рівні 8 % нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

20 грудня 2016 року ОСОБА_1 листом повідомив позивача про те, що він не має наміру продовжувати дію договору оренди землі, не погоджується з додатковою угодою та залишає за собою право самостійно розпоряджатися земельною ділянкою.

03 січня 2017 року ОСОБА_1 уклав з СФГ «Шафорост» договір оренди спірної земельної ділянки № 5 на 10 років строком до 03 січня 2027 року, який було зареєстровано 10 січня 2017 року, згідно якого розмір орендної плати було визначено на рівні 7 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Згідно відомостей про виплату грошей останньому виплачувалась орендна плата.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів касаційної скарги, за наслідками чого зробив такі висновки.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною другою статті 792 ЦК України передбачено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема, ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Правові підстави поновлення договору оренди землі визначені статтею 33 Закону України «Про оренду землі».

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 33 цього Закону по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, установлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.

При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Частинами восьмою та дев`ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди можуть бути оскаржені в суді.

Тобто реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена частиною першою статті 33 Закону України «Про оренду землі», можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури і строків.

Отже, для застосування частини першої статті 33 Закону України «Про оренду землі» та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди згідно з частинами другою-п`ятою цього закону необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обов`язки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення.

Відповідно до частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі», у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Отже, статтею 33 Закону України «Про оренду землі» регламентовано поновлення договору оренди землі на новий строк як у випадку реалізації переважного права орендаря перед іншими особами за умови дотримання порядку, визначеного частинами другою-п`ятою цієї норми, так і у випадку, коли орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди (частина шоста цієї норми).

Пунктом 8 договору оренди земельної ділянки від 02 січня 2007 року передбачено, що договір укладено на 10 (десять) років. Після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновити його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Судами встановлено, що 02 грудня 2016 року ТОВ «СААН-АГРО» надіслало ОСОБА_1 лист-повідомлення про намір поновити договір оренди землі, до якого додало 3 примірники додаткової угоди згідно якої розмір орендної плати визначено на рівні 8 % нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

20 грудня 2016 року ОСОБА_1 листом повідомив позивача про те, що він не має наміру продовжувати дію договору оренди землі, не погоджується з додатковою угодою та залишає за собою право самостійно розпоряджатися земельною ділянкою.

З наведеного вбачається, що ТОВ «СААН-АГРО» було ініційовано процедуру поновлення договору оренди земельної ділянки на новий строк відповідно до положень частин першої-п`ятої статті 33 Закону України «Про оренду землі».

З огляду на вищенаведене колегія судів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що висновок місцевого суду, про несвоєчасне направлення позивачем орендодавцю ОСОБА_1 листа-повідомлення про поновлення договору оренди на новий строк із пропозицією у додатковій угоді щодо збільшення розміру орендної плати до 8% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка є більш привабливою ніж умови укладеного останнім 03 січня 2017 року договору оренди землі з СФГ`Шафорост» є неправильним.

Судами встановлено, що 03 січня 2017 року ОСОБА_1 уклав з СФГ «Шафорост» договір оренди спірної земельної ділянки № 5 на 10 років строком до 03 січня 2027 року, який було зареєстровано 10 січня 2017 року, згідно якого розмір орендної плати було визначено на рівні 7 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Апеляційним судом було правильно встановлено, що незважаючи на той факт, що 20 грудня 2016 року ОСОБА_1 , у визначений законом строк, повідомив позивача про відсутність наміру поновити договір оренди земельної ділянки, він до спливу строку дії договору від 02 січня 2017 року та повернення йому орендованої земельної ділянки, уклав 03 січня 2017 року новий договір оренди цієї ж земельної ділянки з іншою юридичною особою, внаслідок чого порушив право позивача, за захистом якого останній звернувся до суду з вимогою про визнання цього договору оренди землі не дійсним.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду, обґрунтовано виходив із того, що переважне право ТОВ «СААН-АГРО» на поновлення договору оренди земельної ділянки є порушеним, оскільки поміж іншим ним було запропоновано умови, які були вигідніші за умови запропоновані СФГ «Шафорост», а вказані вище дії вказували на намір ОСОБА_1 на продовження здавати земельну ділянку в оренду, а тому оспорюваний договір порушував права позивача, які підлягали захисту.

Разом з тим колегія суддів зазначає, що є правильним висновок суду апеляційної інстанції про те, що інші позовні вимоги не підлягають задоволенню, з тих підстав, що визнавши договір оренди земельної ділянки № 5 від 03 січня 2017 року укладений між ОСОБА_1 та СФГ «Шафорост», судом відновлено становище сторін договору від 02 січня 2007 року для подальшого вирішення питання узгодженнями ними пропозицій додаткової угоди, шляхом їх особистого волевиявлення при укладенні договору, у зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_1 у своєму листі від 20 грудня 2016 року висловив не згоду через бажання укласти такий договір з іншим орендарем в порушення наведених вище норм матеріального права, не роз`яснив з якими умовами проекту додаткової угоди він не згодний.

Верховний Суд погоджується з такими висновками апеляційного суду та за таких же підстав не приймає до уваги аналогічні доводи відповідача, які містяться у касаційній скарзі.

Колегія суддів перевірила інші доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення апеляційного суду відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядається в межах доводів касаційної скарги.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, доводи касаційної скарги правильність висновків суду не спростовують, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СААН-АГРО» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Сумської області від 02 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк І. М. Фаловська