Справа № 303/4448/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 січня 2019 року м. Ужгород

Закарпатської апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Джуги С.Д., Собослоя Г.Г.,

за участі секретаря - Балаж Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 02 березня 2016 року (головуючий суддя Морозова Н.Л.) у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі: Банк) звернулося до суду із позовом про солідарне стягнення заборгованості з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2.

Позов обґрунтовано тим, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № МКА0GА00000243 від 15.03.2007, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 75 984,02 доларів США зі сплатою 0,92% на місяць (11,04% річних) на строк до 14.03.2017.

Для забезпечення виконання зобов'язань позичальника за цим кредитним договором між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № МКА0GА0000024 від 15.03.2007.

Взяті на себе зобов'язання позичальник належним чином не виконувала, унаслідок чого станом на 25.05.2015 утворилася заборгованість у розмірі 134 458,23 доларів США (2 801 686,36 гривень), з яких: 48 935,75 доларів США - заборгованість за кредитом; 35 490,78 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5 640,66 доларів США - заборгованість по комісії; 37 976,84 долари США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань; 12,00 доларів США - штраф (фіксована частина), 6 402,20 доларів США - штраф (процентна складова).

Посилаючись на дані обставини, Банк просив стягнути вказану заборгованість солідарно із відповідачів.

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», у відповідності до нової редакції Статуту, погодженого НБУ 11.06.2018, згідно з рішенням Єдиного акціонера Банку від 21.05.2018 № 519 змінило тип банку з публічного на приватне та змінило найменування на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

Справа розглядалася судами різних інстанцій неодноразово.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 02 березня 2016 року у задоволенні позову Банку відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 07.06.2016 рішення суду першої інстанції скасовано у частині вимог Банку до позичальника ОСОБА_1, та в цій частині позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 134 458,23 доларів США, що за курсом НБУ станом на 25.05.2015 становить 2 801 686,36 гривень. Вирішено питання про судові витрати. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.11.2017 рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 07.06.2016 у частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Отже, суд апеляційної інстанції переглядає рішення місцевого суду у частині вирішення позовних вимог Банку до позичальника ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги Банку зводяться до того, що у матеріалах справи відсутні докази, що Банк раніше звертався з позовом про дострокове стягнення заборгованості у повному обсязі за кредитним договором.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та матеріали цивільної справи № 2/0707/2868/2012 за позовом ПАТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_1, про звернення стягнення на предмет іпотеки, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову Банку, суд першої інстанції виходив із того, що Банк направив вимогу позичальнику 12.06.2012 про дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені у повному обсязі, і пред'явивши таку вимогу кредитор, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до боржника протягом трьох років. Натомість, Банк пред'явив позовні вимоги після спливу трьох років після пред'явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, таким чином пропустивши строк позовної давності.

Проте такі висновки суду не в повній мірі відповідаються обставинам справи та нормам матеріального права.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 за Договором кредиту № МКА0GА00000243 від 15.03.2007 отримала «споживчий кредит» на ремонт будинку в розмірі 68 300,00 доларів США та сплату страхових платежів у розмірі 7 684,02 доларів США, зі сплатою відсотків за користування у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку кредиту, строком дії до 14 березня 2017 року ( п. 7.1. Договору) (а.с.13-15 т.1).

Позичальник взяті на себе зобов'язання належним чином не виконувала. Останній платіж ОСОБА_1 на погашення кредиту було здійснено 25.10.2011 (а.с.6 т.1).

Станом на 25.05.2015 Банком визначена заборгованість в розмірі 134 458,23 доларів США, що за курсом 20,84 відповідно до службового розпорядження НБУ від 25.05.2015 складає 2 801 686,36 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 48 935,75 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 35 490,78 доларів США, заборгованість по комісії - 5 640,66 доларів США, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 37 976,84 долари США, та штрафи, відповідно до Договору: - 12,00 доларів США штраф (фіксована частина), 6 402,20 доларів США - штраф (процентна складова), що стверджується розрахунком заборгованості (а.с 4-8).

Також встановлено, що 12.06.2012 Банк направив ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (поручителю за кредитним договором) вимогу, в якій, посилаючись на положення ст. ст. 1050, 1054 ЦК України, вимагав від ОСОБА_1 повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту, в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги (а.с.77 т. 1 ).

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що 27 липня 2012 року Банк уже звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки - будинок, який було передано в іпотеку в забезпечення виконання кредитного договору № МКА0GА00000243 від 15.03.2007, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 (справа № 0707/2868/2012). Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 18 грудня 2012 року звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок стягнення заборгованості в розмірі 61445,68 доларів США. Згідно розрахунку заборгованості, що міститься в матеріалах справи, така заборгованість складається з: заборгованість за кредитом - 48 543,20 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 7465,19 доларів США, заборгованість по комісії - 996,26 доларів США, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 1485,25 долари США, та штрафи, відповідно до Договору: - 31,29 доларів США штраф (фіксована частина), 2924,50 доларів США - штраф (процентна складова).

Представниками сторін визнано, що таке рішення суду не виконано.

Звернувшись у червні 2012 року до боржника з вимогою про дострокове повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту, позивач використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Сторонами визнано, що така вимога була отримана 14 червня 2012 року. З врахуванням 30 днів, вказаних у повідомленні, повне погашення кредиту позичальник мав здійснити не пізніше 14 липня 2012 року.

Таким чином, строк позовної давності про стягнення суми кредиту та пов'язаних із ним платежів за кредитним договором № МКА0GА00000243 від 15.03.2007 слід рахувати з 15 липня 2012 року.

Позовна заява про стягнення заборгованості за кредитом подана позивачем до суду 21 липня 2015 року (а.с.2 т. 1).

Представником відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 - до суду першої інстанції було подано заяву про застосування позовної давності (а.с.78 т. 1).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України за зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Проте, якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, позовна давність обчислюється від цієї дати.

Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до боржника протягом трьох років від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту. (Правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі за № 6-990цс15).

Позивач пред'явив позовні вимоги до боржника з пропуском строку позовної давності, відтак судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позову в частині стягнення з боржника заборгованості за тілом кредиту. Також за спливом позовної давності слід відмовити у стягненні заборгованості по процентам за користування кредитом, та комісії, що були нараховані на час пред'явлення ОСОБА_1 вимоги про дострокове повернення суми кредиту. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки. Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача штрафу та пені. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена. Відповідна правова позиція викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі N 444/9519/12, провадження N 14-10цс18 77.

Щодо вимоги про стягнення іншої суми заборгованості по процентам за користування кредитом, комісії, пені та штрафів (після пред'явлення ОСОБА_1 вимоги про дострокове повернення суми кредиту) судова колегія зазначає таке.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідний висновок викладено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц, провадження N 14-154цс18.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Представник апелянта в судовому засіданні апеляційного суду зазначала, що пунктом 7.4 Кредитного договору, укладеного між сторонами 15.03.2007, передбачено, що, згідно умов ст. 212 ЦК країни, при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених п.п. 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього Договору, позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,40 % на місяць, розраховані на суму непогашеного в строк заборгованості за кредитом. Вказувала, що саме таке положення Договору кореспондується з положеннями ст. 625 ЦК України, а тому Банком відсотки правомірно нараховані.

Судова колегія з такою позицією Банку не погоджується. Положення п. 7.4 Кредитного договору від 15.03.2007 не містять посилання на норми ст. 625 ЦК України, а зі змісту цього пункту вбачається що він застосовуються протягом строку дії договору. Правом нарахування відсотків у розмірі 2,40 % на місяць (28,8 % річних) Банк скористався, проводив нарахування таких відсотків ще з квітня 2007 року.

Позивач, звернувшись у червні 2012 року до боржника з вимогою про дострокове повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту, змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, а, відтак, і щодо інших умов цього договору, в тому числі, порядку нарахування та сплати процентів.

Таким чином, домовленості про порядок повернення позики та сплати процентів поза межами строку дії договору умови Кредитного договору від 15.03.2017 не містять.

З вимогою про стягнення коштів відповідно до частини другої статті 625 ЦК України Банк не звертався.

Таким чином, Банком безпідставно пред'явлено вимоги про стягнення з відповідача відсотків та пені, нарахованих після звернення Банку у червні 2012 року до боржника з вимогою про дострокове повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту, а відтак такі вимоги задоволенню не підлягають.

В той же час, суд першої інстанції у своєму рішенні відмовив у задоволенні всіх позовних вимог за спливом строку позовної давності.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України плив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Проте, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Оскільки позов Банку частково є безпідставним - у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами, комісією та штрафами, нарахованими після 15 липня 2012 року, слід відмовити саме за безпідставністю матеріально-правової вимоги, тому, через невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права, відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, рішення місцевого суду слід змінити. Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати, зокрема, в зміні його мотивувальної частини. При цьому резолютивну частину судового рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, ст. ст. 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Мотивувальну частину рішення Мукачівського міськрайонного суду від 02 березня 2016 року - змінити.

Резолютивну частину рішення Мукачівського міськрайонного суду від 02 березня 2016 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 січня 2019 року.

Головуюча:

Судді: