П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2019 року

м. Рівне

Справа № 570/305/19

Провадження № 22-ц/4815/1468/19

Головуючий у Рівненському районному суді

Рівненської області: суддя Гнатущенко Ю.В.

Ухвалу суду першої інстанції постановлено

повним текстом о 13 год. 42 хв. 27 вересня

2019 року в м. Рівне Рівненської області

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Воронюк Катерини Юріївни на ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 27 вересня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів,

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів. Мотивуючи свої вимоги, зазначав, що з 18 вересня 1998 року по 14 березня 2013 року перебував з відповідачем у шлюбі, від якого вони мають двох синів - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 15 вересня 2015 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 на утримання молодшого сина аліменти в розмірі ј частині всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 17 червня 2015 року і до його повноліття. Проте з грудня 2015 року дитина постійно проживає з позивачем та знаходиться на його утриманні, а матір самоусунулась від виконання батьківських обов`язків й утворила нову сім`ю.

З наведених мотивів просив звільнити його від сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, відповідно до рішення Рівненського районного суду від 15 вересня 2015 року (справа №570/2388/15-ц).

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 26 лютого 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання.

У поданому на позов відзиві відповідач вважала позов безпідставним і необґрунтованим та просила відмовити в його задоволенні. Стверджувала, що позивач перешкоджає їй спілкуватись з сином, чинить психологічне насильство, зводить наклеп. Проте, не зважаючи на такі дії, відповідач постійно спілкується з сином по телефону, цікавиться його життям, вподобаннями, купує необхідні речі та бачиться з ним, зокрема, забирає його до себе на канікули. Крім того, зазначала, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 24 липня 2019 року заяву представника відповідача - адвоката Меніка В.В. про відвід судді передано до канцелярії суду для визначення судді відповідно до ст.ст. 33, 40 ЦПК України, а провадження в справі до вирішення відповідного питання зупинено.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 12 вересня 2019 року поновлено провадження у справі та призначено дату продовження судового засідання.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 27 вересня 2019 року задоволено заяву ОСОБА_2 та зупинено провадження в справі до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №570/2534/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини.

На ухвалу суду представником позивача - адвокатом Воронюк К.Ю. подано апеляційну скаргу, де покликалась на її незаконність та необґрунтованість.

На її обґрунтування вказувала, що право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина, а тому сплата аліментів є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Таким чином, з 01 грудня 2015 року, коли син почав проживати з батьком, підстав для стягнення з нього аліментів не було. Оскільки ОСОБА_2 не пред`являла виконавчий лист до виконання, спонукань для звернення до суду не виникало. Однак за її зверненням 12 листопада 2018 року постановою державного виконавця виконавче провадження відкрито, що змусило ОСОБА_1 подати позов про звільнення від сплати аліментів. В свою чергу, ОСОБА_2 , маючи на меті затягнути розгляд справи, подала позов про визначення місця проживання дитини. Вважала, що судом порушено норми матеріального права, адже аліменти, які стягуються, на даний час не використовуються для утримання дитини. Також відповідно до ч. 2 ст. 252 ЦПК України не допускається зупинення провадження у справі про стягнення аліментів з підстави наявності спору про батьківство (материнство), визначення місця проживання дитини, про участь одного з батьків або родичів у вихованні дитини, спілкуванні з дитиною. Крім того, за час зупинення провадження в справі будуть безпідставно стягуватись аліменти на користь відповідача, яка взагалі не займається вихованням сина з того часу, коли дитина почала проживати з батьком.

З викладених підстав просила скасувати ухвалу суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві відповідач вважала ухвалу суду законною та обґрунтованою, а апеляційну скаргу такою, що не відповідає обставинам в справі. Стверджувала, що подальший її розгляд неможливий до вирішення спору про визначення місця проживання дитини. Окрім цього, 25 вересня 2019 року ОСОБА_1 засуджено Костопільським районним судом Рівненської області за ч.1 ст. 301 КК України, що змушує її звернутись до суду із позовом про позбавлення батьківських прав.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Як з`ясовано, рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 15 вересня 2015 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі ј частині всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 17 червня 2015 року і до повноліття.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 покликався на те, що син, на утримання якого проводяться відповідні відрахування, з грудня 2015 року проживає разом з ним, він його виховує і фактично утримує. Зі свого боку, мати своїх батьківських обов`язків не виконує, що викликало підстави для звільнення заявника від сплати аліментів.

Постановляючи оскаржуване судове рішення, суд попередньої інстанції виходив із того, що подальший розгляд цивільної справи про звільнення від сплати аліментів є об`єктивно неможливим до вирішення цивільного спору щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини, на утримання якої позивач зобов`язаний сплачувати аліменти на корить відповідача, позаяк вирішення спору про визначення місця проживання сина безпосередньо вплине на вирішення спору щодо звільнення від сплати аліментів.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Згідно з п.6 ч.1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Такі самі ж положення процесуального права містилися у п. 4 ч. ст. 201 ЦПК України 2004 року.

З роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які надані у п.33 постанови "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 року №2, вбачається, що визначаючи наявність передбачених статтею 201 ЦПК підстав, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, як зазначено у пункті 4 частини першої цієї статті - неможливість розгляду цивільної справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства, застосовується у тому разі, коли в цій іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом учинення процесуальних дій під час судового розгляду з визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і передбачити усунення яких неможливо.

За змістом висновків, зазначених у постанові Верховного Суду України від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, вирішуючи питання про зупинення провадження у справі, суд повинен враховувати, що зупинення провадження у цивільній справі з мотивів наявності іншої справи, може мати місце тільки в тому разі, коли лише в тій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав вимог у даній справі чи умов, від яких залежить можливість її розгляду, і з`ясувати, чи дійсно від наслідків розгляду зазначеної цивільної справи залежить прийняття рішення у цій цивільній справі.

Між тим, районний суд, зазначивши іншу справу, до вирішення якої зупиняється провадження, не перевірив і не дослідив предмети спорів у справах та не вказав обставин, які спонукали до висновку про те, що наявність спору у справі про визначення місця проживання дитини виключає можливість встановити при розгляді даної справи наявність обставин, якими ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги, причинний матеріально-правовий зв`язок, який полягає у тому, що факти, встановлені в одній зі справ, будуть мати преюдиціальне значення для іншої справи.

Тобто можливе визначення рішенням суду місця проживання дитини в майбутньому жодним чином не впливає на обставини, на які покликається позивач в теперішньому часі, що на його думку, слугують для задоволення позову, а лише створять певні права для відповідача у випадку, коли позов буде задоволено.

Крім наведеного, зупинення провадження у справі не повинно призводити до зменшення розумного строку її розгляду.

При цьому, розгляд даної справи проводиться в порядку спрощеного позовного провадження, яке відкрито 26 лютого 2019 року.

Відповідно до ст. 8 Конституції України та ч.1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Фрідлендер проти Франції").

Згідно зі статтями 55, 124 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист; юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. У зв`язку із цим суди не повинні допускати випадків безпідставної відмови у відкритті провадження у справі або необґрунтованого закриття провадження у справі на підставі того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а також фактів незаконного залишення заяв без руху, без розгляду, повернення їх позивачам або необґрунтованого зупинення провадження у справах, оскільки це призводить до порушення конституційних прав сторін, зволікання і затягування строків розгляду справ.

Як видно, суд першої інстанції уваги на викладене не звернув, неправильно застосував норму процесуального права, що призвело до постановлення ухвали про зупинення провадження в справі, де передбачені стислі строки розгляду, тому оскаржуване судове рішення не може залишатися чинним.

Підставою для скасування судового рішення як такого, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції в порядку ст. 379 ЦПК України є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст. 374, 379, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Воронюк Катерини Юріївни задовольнити.

Ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 27 вересня 2019 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.В. Бондаренко

Н.М. Ковальчук