КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№22-ц/824/1751/2019 Головуючий в суді 1 інстанції - Рибак М.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Панченка М.М.

суддів Слюсар Т.А., Волошиної В.М.

при секретарі Кемському В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Вищої ради правосуддя як правонаступника Вищої ради юстиції та Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Вищої ради юстиції(правонаступником якої є Вища рада правосуддя) та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення 10 000 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 03.12.2015 року він звернувся до Вищої ради юстиції із скаргою про притягнення до відповідальності судді Вищого адміністративного суду України Ситникова О.Ф. за грубе порушення матеріального і процесуального права, позбавлення його доступу до правосуддя та порушення присяги під час постановлення ухвали від 04.09.2015 року у справі № К/800/39963/15.

Листом від 22.09.2016 року № 9997/0/9-16 заступник голови Вищої ради юстиції повідомив позивача про те, що за результатами проведеної перевірки на засіданні 14.07.2016 року було прийнято рішення про відмову у відкритті дисциплінарної справи стосовно судді Ситникова О.Ф.

Позивач вважав, що дії Вищої ради юстиції під час розгляду його скарги були незаконними та зазначав, що такими діями було принижено його честь, гідність та ділову репутацію, а також завдано моральної шкоди, яку позивач оцінив в 10 000 000 грн. та просив стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 вересня 2018 року у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

В поданій апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неналежне встановлення судом першої інстанції обставин справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 07.12.2015 року до Вищої ради юстиції надійшла скарга позивача ОСОБА_3 (вх. № Б-2223/8/7-15) щодо наявності підстав для притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Вищого адміністративного суду України Ситникова О.Ф.

На думку автора скарги, суддя допустив істотні порушення норм процесуального права при здійсненні правосуддя, пов'язані з відмовою у доступі до правосуддя, чим порушив присягу судді.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу матеріалів між членами Вищої ради юстиції від 7 грудня 2015 року вказана скарга передана члену Вищої ради юстиції ОСОБА_4 для проведення перевірки.

За наслідками перевірки відомостей, викладених у скарзі, член Вищої ради юстиції ОСОБА_4 дійшла висновку про відмову у відкритті дисциплінарної справи стосовно судді ВАСУ Ситникова О.Ф. (висновок від 13 червня 2016 року).

На засіданні 5 липня 2016 року дисциплінарна секція Вищої ради юстиції дійшла висновку рекомендувати Вищій раді юстиції прийняти рішення про відмову у відкритті дисциплінарної справи стосовно ВАСУ Ситникова О.Ф.

Дослідивши матеріали перевірки, заслухавши доповідача - члена Вищої ради юстиції ОСОБА_4, врахувавши висновок дисциплінарної секції, Вища рада юстиції прийшла до висновку, що слід відмовити у відкритті дисциплінарної справи стосовно судді ВАСУ Ситникова О.Ф., про що було винесено рішення від 14.07.2016 року № 1419/0/15-16.

Під час прийняття рішення, Вища рада юстиції дійшла наступних висновків: Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 3 березня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 серпня 2015 року, позов ОСОБА_3 до Головного управління Міністерства внутрішніх справи України у Львівській області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії задоволено частково.

Зобов'язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області надати ОСОБА_3 відповідь на його звернення від 28 серпня 2014 року в частині надання копій документів, які підтверджують вартість кожного предмета речового майна, яка була використана при розрахунку грошової компенсації ОСОБА_3 за невидані предмети речового майна за період несення служби в Сокальському районному відділі Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області. У решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалою судді ВАСУ Ситникова О.Ф. від 4 вересня 2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 3 березня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 серпня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою ВАСУ, ОСОБА_3 подав заяву про роз'яснення судового рішення.

Суддею ВАСУ Ситниковим О.Ф. постановлено ухвалу від 19 жовтня 2015 року про повернення ОСОБА_3 заяви про роз'яснення ухвали ВАСУ від 4 вересня 2015 року про відмову у відкритті касаційного провадження.

Вивчивши матеріали перевірки, ВРЮ дійшла висновку про те, що доводи заявника про вчинення суддею Ситниковим О.Ф. дисциплінарного правопорушення не знайшли свого підтвердження та під час перевірки встановлено, що суддя ВАСУ Ситников О.Ф. діяв на підставі, у межах та у спосіб, передбачені законом, і у його поведінці не було виявлено ознак дисциплінарного правопорушення, які відповідно до частини першої статті 92 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» можуть бути підставою дисциплінарної відповідальності судді.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, виходив з безпідставності позовних вимог.

Так, відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

За змістом ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У пункті 5 зазначеної вище Постанови Пленуму ВСУ судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в тій частині, що в даному випадку предметом доказування є вина відповідача, причинно-наслідковий зв'язок між неправомірними діями відповідача та спричиненням моральної шкоди позивачу.

При цьому, як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність вищевказаних обставин.

Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначаючи про те, що діями уповноважених осіб Вищої ради юстиції(Вищої ради правосуддя) йому завдано моральної шкоди, позивач не надає будь-яких доказів про неправомірність дій відповідача під час ухвалення рішення за скаргою ОСОБА_3.

Матеріали справи не містять відомостей про звернення позивача до суду адміністративної юрисдикції про визнання рішення ВРЮ неправомірним.

Встановлення зазначеної обставини(неправомірності дій Вищої ради юстиції, незаконності рішення ВРЮ) не належить до компетенції судів загальної юрисдикції.

Щодо посилання скаржника на те, що рішення та подальші листи Вищої ради юстиції містять недостовірну інформацію, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Зазначаючи про недостовірність відомостей, викладених у документах ВРЮ, позивач при цьому не ставить питання про спростування відповідної інформації або щодо визнання такої інформаційної недостовірною.

На підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди позивач не надав будь-яких доказів у розумінні ст.ст.76-81 ЦПК України на підтвердження факту неправомірності дій відповідача, наявності факту недостовірності інформації та, відповідно, факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру саме внаслідок неправомірних дій відповідача.

Таким чином, позивачем при подачі позову до суду про відшкодування моральної шкоди, завданої відповідачем, не було доведено в чому саме полягає ця шкода, якими неправомірними діями її заподіяно та з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.374,375 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 25 січня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді