КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2019 року м. Київ

Справа № 752/11133/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 квітня 2019 року, постановлене у складі судді Плахотнюк К.Г.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

встановив:

04 червня 2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що 17.09.2017 року на Південному мосту у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Honda Accord», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 та автомобіля «КІА CERATO», д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 , в результаті чого автомобілі отримали пошкодження. Зазначена дорожньо-транспортна пригода сталася з вини водія ОСОБА_1 , її також визнано винною у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 18.10.2017 року. Звернувшись до страхової компанії з заявою про отримання страхового відшкодування, завданої внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди, позивач отримав відмову з тих підстав, що поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на автомобіль «Honda Accord», д.н.з. НОМЕР_1 не укладався.

Для відновлення належного позивачу автомобіля було витрачено 148 270 грн., які складалися з ремонтних робіт на суму 12 630 грн. та вартості запасних частин і лакофарбувальних матеріалів на суму 135 640 грн. Крім того, зазначив, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, йому відповідачем ОСОБА_1 завдано моральної шкоди, яку він оцінює у грошовому еквіваленті в розмірі 10 000 грн.

Тому просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь майнову шкоду у розмірі 148770 грн. та 10 000 грн. моральної шкоди, а також судові витрати по сплаті судового збору.

В ході розгляду справи позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 178 158,79 грн. з урахуванням індексу інфляції та 3% річних.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 квітня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на відшкодування майнової шкоди 148 770 грн., інфляційні втрати - 23 308 грн. 04 коп.; 3% річних - 6580 грн. 75 коп. судові витрати по сплаті судового збору 1 897, 71 грн., що разом складає належну до стягнення суму в розмірі 180 556 грн. 50 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість.

Вказує, що суд першої інстанції не прийняв до уваги заяву її представника про відкладення розгляду справи та безпідставно посилався в рішенні суду на те, що відповідач та її представник не з`явились в судове засідання, чим порушив ст. 217 ЦПК України, а також права відповідача та її представника.

Вважає, що не повинна сплачувати індекс інфляції та 3% річних згідно зі ст. 625 ЦК України, оскільки вона зверталась до страхової компанії, яка і повинна була сплатити суму майнової шкоди, що підтверджується довідкою Солом`янського управління поліції про реєстрацію ЄДДР кримінального провадження за зверненням ОСОБА_5 від 22.09.2017 року.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що відповідач фактично виражає незгоду з правильним по суті рішенням та відмовляється сприйняти обставини, що були вірно встановлені судом під час розгляду справи.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити рішення суду без змін.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, будучи повідомленою про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за її відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 18.10.2017 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, внаслідок чого було пошкоджено належний позивачу автомобіль KIA CERATO д.н.з. НОМЕР_2 (а.с.4).

Згідно зі звітом № 92-D/35/6/0917 про вартість матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу KIA CERATO д.н.з. НОМЕР_2 складеного 13.02.2018 року ТОВ «Всеукраїнська Експертна Компанія «СОВА», матеріальний збиток без врахування втрати товарної вартості, заподіяний власнику транспортного засобу KIA CERATO д.н.з. НОМЕР_2 внаслідок його пошкодження станом на 29.09.2017 року складає 165 186 грн. 03 коп. (а.с.6-20).

Як вбачається з акту виконаних робіт № ГР-352 від 18.10.2017 року складеного ФОП ОСОБА_7 , замовником яких є ОСОБА_2 , вартість виконаних ремонтних робіт складає суму в розмірі 12 630 грн.( а.с 22), яка сплачена позивачем відповідно до товарного чеку № ГР-352 від 18.10.2018 року ( а.с. 23).

За даними накладної вартості запчастин та лакофарбувальних матеріалів № Н-14 від 18.10.2017 року загальна сума складає 135 640 грн. ( а.с.24), оплата вартості яких підтверджується товарним чеком № Н-14 від 18.10.2017 року.( а.с. 25).

Крім того, після дорожньо-транспортної пригоди позивач скористався послугами евакуатора, вартістю 500 грн. ( а.с. 26).

Отже, загальний розмір збитку, що завданий ОСОБА_2 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 17.09.2017 року, склав 148 770 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що постанова суду від 18.10.2017 року у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП, містить висновки, що ОСОБА_1 вчинила дії (порушення п.п. 2.3б, 13.1 Правил дорожнього руху), що стало причиною пошкодження автотранспортного засобу KIA CERATO д.н.з. НОМЕР_2 , належного на праві власності позивачу.

Отже, при вирішенні судом спору щодо відшкодування шкоди, завданої за наслідками зазначеної дорожньо-транспортної пригоди, а саме власнику транспортного засобу автомобіля KIA CERATO д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_2 , суд першої інстанції прийняв до уваги зазначену вище постанову про визнання відповідача ОСОБА_1 винною у порушенні правил дорожнього руху, що стало причиною пошкодження транспортного засобу позивача та дійшов висновку, що позивач має право на відшкодування ОСОБА_1 завданої йому майнової шкоди у повному обсязі.

Крім того, пошкодження належного на праві власності позивачу майна спричинило йому моральні страждання, оскільки з моменту настання дорожньо-транспортної пригоди за наслідками було пошкоджено належний йому транспортний засіб і до завершення ремонтних робіт ОСОБА_2 був позбавлений можливості використовувати своє майно за призначенням, докладав зусилля для його відновлення, збирання доказів на підтвердження вартості понесених ним витрат, а також факт його звернення до суду з позовом свідчить про необхідність вжиття заходів для відновлення його порушених прав та законних інтересів відповідачкою. Тому суд дійшов висновку, що завдана позивачу моральна шкода може бути компенсована відповідачкою грошовою сумою в розмірі 5000 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду в частині відшкодування майнової шкоди в розмірі 148 770 грн. та моральної шкоди сторонами не оскаржується, тому відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України судом апеляційної інстанції в цій частині рішення не переглядається.

Рішення оскаржується відповідачем лише у частині стягнення з неї інфляційних втрат та 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України.

Звертаючись з заявою про збільшення позовних вимог позивач стверджував, що оскільки відповідач добровільно не відшкодувала розмір шкоди, яка була завдана нею ж, а тому має обов`язок відшкодувати збитки з урахуванням втрат від інфляції та трьох процентів річних від розміру завданого йому збитку та переліку з 18.10.2017 року по 10.04.2019 року на загальну суму 29 888,79 грн. з яких: 23 308,04 грн. - інфляційні втрати; 6 580,75 грн. - 3% річних.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, суд першої інстанції виходив з того, що з підстав невиконання відповідачем зобов`язань щодо добровільної сплати завданої нею майнової шкоди позивач має право на отримання штрафних санкцій, які передбачені ст. 625 ЦК України, а саме - 3 % річних, оскільки наведений позивачем розрахунок є правильним та прострочення відповідачем виконання зобов`язання із відшкодування майнової шкоди є доведеним.

Проте погодитись з такими висновками суду першої інстанції неможливо, виходячи з наступного.

Частиною 2 ст. 625 ЦПК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Висловлюючи правові позиції щодо застосування зазначеної норми, Верховний Суд України у постанові № 6-113-цс14 від 01 жовтня 2014 року та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, зазначали, що за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч.2. ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

У справах, що були предметом розгляду Верховного Суду України у постанові № 6-113-цс14 від 01 жовтня 2014 року та Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, грошове зобов`язання відповідача перед позивачем, що виникло із заподіяння матеріальної та моральної шкоди, підтверджувалось відповідним судовим рішенням, яким було встановлено розмір грошового зобов`язання.

Аналіз положень статей 11 та 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування майнової шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди. По своїй суті зобов`язання про відшкодування майнової шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру відшкодування.

Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 757/3725/15-ц, джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки відшкодування шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду, в якому визначається спосіб та розмір відшкодування шкоди. Тільки після конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди, те чи інше зобов`язання може бути кваліфіковане як грошове, і відповідно може відбутися прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) щодо його виконання.

У даній справі між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договір про відшкодування шкоди не укладався. Рішення суду про стягнення ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування майнової шкоди, яке не виконувалося ОСОБА_1 , не ухвалювалося.

Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, на зазначені вище вимоги закону уваги не звернув та не врахував відсутність судового рішення або договору (правочину), на підставі якого між сторонами виникло грошове зобов`язання, невиконання якого зумовлює застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог у частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних на підставі статті 625 ЦПК України, оскільки нарахування процентів у відповідності до вказаної норми, застосовується з моменту прострочення суми зобов`язання, яке виникає з договорів, інших правочинів, передбачених законом, або з рішення суду.

За таких обставин, оскільки конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди не відбулося, прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) не настало, тому підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 трьох відсотків річних та інфляційних втрат відсутні.

Тому відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України рішення суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних на підставі ст. 625 ЦК України підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат - 23 308 грн. 04 коп. та 3% річних - 6580 грн. 75 коп. В іншій частині рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 квітня 2019 року - скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Прийняти в цій частині постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат - 23 308 грн. 04 коп. та 3% річних - 6580 грн. 75 коп. - відмовити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 квітня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування майнової шкоди в сумі 148 770 грн. та судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 1897 грн. 71 коп. - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2019 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.