ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«11» грудня 2019 року

м. Харків

справа № 643/13356/19-ц

провадження № 22ц/818/5388/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - Управління комунального майна та приватизації житлового фонду Харківської міської ради

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Московського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2019 року в складі судді Кононенко Т.О.

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління комунального майна та приватизації житлового фонду Харківської міської ради про визнання права на адміністративні послуги та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просила визнати, що вона має право отримати адміністративні послуги, а саме на приватизацію однокімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати незаконними дії відповідача стосовно відмови їй на адміністративні послуги, як приватизацію однокімнатної квартири; зобов`язати відповідача вчинити певні дії, які забезпечать належну приватизацію однокімнатної квартири на її користь, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а також просила звільнити її від сплати судового збору повністю або частково, чи відстрочити сплату судових витрат до ухвалення судом рішення у справі.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2019 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання позову - відмовлено; позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачеві.

Не погоджуючись з ухвалою судді ОСОБА_1. подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу скасувати, повернути справу до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що при постановленні ухвали суд не врахував її матеріальне становище.

28 листопада 2019 року ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надала письмові пояснення до апеляційної скарги з додатками, в яких зазначила, що її позов складається з однієї вимоги, яка стосується незаконної відмови у наданні адміністративних послуг, за яку вона сплатила. Вважала протиправним обмеження її права на доступ до правосуддя.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, ухвалу судді - скасувати.

Ухвала судді суду першої інстанції мотивована тим, що позивачкою не надано належних доказів на підтвердження її скрутного матеріального становища.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» у рішенні від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 10 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи в провадженні суду першої інстанції перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Управління комунального майна та приватизації житлового фонду Харківської міської ради про визнання права на адміністративні послуги та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 20 серпня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та запропоновано позивачу надати документи в паперовому вигляді протягом 5 днів з дня отримання цієї ухвали.

На виконання ухвали судді 06 вересня 2019 року ОСОБА_1 до суду першої інстанції подала позовну заяву у паперовому вигляді з додатками та оригінал квитанції про сплату судового збору в розмірі 640,00 грн.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2019 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про відстрочення сплати судового збору відмовлено; позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та позивачу надано строк 10 днів для сплати судового збору з дня отримання копії цієї ухвали.

На виконання ухвали судді 20 вересня 2019 року ОСОБА_1 до суду першої інстанції подала клопотання про розстрочку сплати судового збору до ухвалення рішення або звільнити її в цій частині, мотивуючи це тим, що вона майже рік не працює і не має можливості сплатити судовий збір у повному обсязі.

Також, до суду ОСОБА_1 надала довідку з Харківського міського центру зайнятості № 2494 від 05 червня 2019 року, в якій зазначено, що ОСОБА_1 у Харківському центрі зайнятості та в інших центрах зайнятості України на обліку як безробітна не перебуває.

З довідки Пенсійного фонду України Управління в Московському районі м. Харкова № 1268/14 від 24 травня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 на обліку у відділі з призначення пенсій Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова не перебуває та пенсію станом на 24 травня 2018 року не одержує.

Із довідки Адміністрації Московського району Управління праці та соціального захисту населення Харківської міської ради № 4920/07 від 21 травня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 на обліку у відділі соціальних допомог Управління праці та соціального захисту населення Адміністрації Московського району Харківської міської ради не перебуває та ніяких видів допомог не отримує.

Відповідно до індивідуальні відомості про застраховану особу Пенсійного фонду України № 4773/3009 від 05 серпня 2019 року сума фактичного заробітку/доходу ОСОБА_1 за 2018 рік становить 32 540,01 грн.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2019 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання позову відмовлено та позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачеві.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року ЄСПЛ підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

Відповідно до практики ЄСПЛ пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає від держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Разом з тим, там де такі суди існують, гарантії, що містяться у статті 6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до цих судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «цивільних прав та обов`язків» (Рішення ЄСПЛ у справі «Гоффман проти Німеччини» («Hoffmann v. Germany») від 11 жовтня 2001 року, пункт 65; Рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» («Cudla v. Poland») від 26 жовтня 2000 року).

ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (Рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59). Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (Рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (Рішення ЄСПЛ «Kniat v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункт 44; Рішення ЄСПЛ «Jedamski and Jedamska v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункти 63-64).

Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Аналогічні положення містить і стаття 136 ЦПК України.

Аналізуючи наведені норми права слід зазначити, що положення статей ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не містять визначеного (чіткого) переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі наданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням. Водночас підстави для відмови суду у подібних клопотаннях мають бути аргументовані.

Розглядаючи питання про можливість розстрочення або звільнення від сплати судового збору та вважаючи надані ОСОБА_1 докази на їх підтвердження недостатніми для висновку про майновий стан позивача, суд не навів мотивів такої відмови у клопотанні з урахуванням того, що ОСОБА_1 частково сплачено судовий збір; не вказав, які саме документи необхідно надати ОСОБА_1 для того, щоб скористатися правом на розстрочення судового збору або звільнення від його сплати, та зробив передчасний висновок про невиконання нею вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.

Таким чином, повертаючи позов, суд першої інстанції порушив вимоги Цивільного процесуального Кодексу України, Закону України «Про судовий збір» та статті 6 Конвенції.

Аналогічний правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 686/114/16-ц (провадження № 61-16723св18), від 21 серпня 2019 року у справі № 369/9301/18 (провадження № 61-7262св19), від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/2112/16-ц (провадження № 61-35378св18), від 17 квітня 2019 року у справі № 359/5884/17 (провадження № 61-36234св18).

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що ухвала про повернення позивачці позовної заяви є передчасною, постановлена суддею з порушенням норм процесуального права.

За таких обставин відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України ухвала судді підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року визначено, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, яка перешкоджає розгляду справи, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ЦПК України.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі в розмірі 384,20 грн.

Оскільки наразі вирішується процесуальне питання, а не розглядається справа по суті, питання щодо стягнення судового збору за розгляд апеляційної скарги не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.4 ч.1 ст. 379, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу судді Московського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2019 року - скасувати. Справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

Повний текст постанови складено 11 грудня 2019 року.