ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» січня 2019 року

м. Харків

справа № 645/2065/17-ц

провадження № 22ц/818/849/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Кіся П.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Ігнатової Т.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа - Приватне підприємство «Транс-Сервіс»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2017 року у складі судді Сілантьєвої Е.Є.,

в с т а н о в и в:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа: Приватне підприємство «Транс-Сервіс» про визнання правочину недійсним та стягнення грошових коштів, який у подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є засновником та власником Приватного підприємства «Транс-Сервіс», яке надає транспортні послуги фізичним та юридичним особам, а ОСОБА_3 є адвокатом, який запропонував позивачу надання юридичних послуг в інтересах підприємства в рамках судової справи №350/1857/14-ц.

Вказав, що відповідач визначив розмір оплати надання ним послуг у сумі, еквівалентній 8000,00 доларів США, які запропонував передати йому під розписку, після чого він мав для отримання офіційних повноважень з представництва підприємства в судах та інших органах підготувати та укласти договір про надання послуг з підприємством із зазначенням суми договору у гривні, яка еквівалентна 8000,00 доларів США за курсом НБУ та розпочати роботу, та після отримання платежу у гривні безпосередньо від підприємства за надані юридичні послуги, відповідач мав повернути валютні кошти позивачу.

Зазначив, що 02 червня 2015 року передав відповідачу 8000,00 доларів США, про що ОСОБА_3 написав відповідну розписку.

Вказав, що у подальшому відповідач договір з підприємством не уклав, роботу згідно доручення не розпочав, від зустрічей ухилявся.

Зазначив, що під час зустрічі ОСОБА_3 на вимогу позивача письмово на окремому аркуші погодив з позивачем зміст завдання за дорученням та запевнив, що найближчим часом ним буде укладено договір на представництво інтересів Приватного підприємства «Транс-Сервіс» та належним чином здійснено всі дії згідно доручення позивача, проте, фактично після цієї зустрічі відповідач взагалі перестав виходити на контакт, спілкуватись за телефоном, розпочав переховуватись, до виконання обов'язків з представництва підприємства у судовій справі так і не приступив.

Вказав, що рішенням Дисциплінарної палати Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Донецької області від 27 липня 2017 року відповідача притягнуто до дисциплінарної відповідальності, встановлено факт відсутності укладеного договору про надання правової допомоги.

Зазначив, що відповідач набув кошти позивача без достатньої правової підстави, зобов'язаний повернути їх і сплатити проценти за користування чужими грошовими коштами.

Просив стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 308 686,94 грн., у тому числі: безпідставно отримані грошові кошти у сумі 216 461,51 грн. та відсотки за користування коштами в розмірі 89 225,43 грн., а також понесені судові витрати.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на його користь кошти у розмірі 308 686,94 грн., у тому числі: безпідставно отримані грошові кошти у сумі 216 461,51 грн. та відсотки за користування коштами в розмірі 89 225,43 грн., та судові витрати у розмірі 3087,87 грн.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2018 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення суду - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення суду змінити та у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не врахував, що у 2014-2015 роках він представляв інтереси працівників Приватного підприємства «Транс-Сервіс» як адвокат, з якими укладав угоди про надання правової допомоги. Проте, оскільки зазначені працівники не мали змоги особисто оплатити його послуги, директор підприємства ОСОБА_1 сплатив йому за представництво інтересів водія ОСОБА_4 24 вересня 2014 року гонорар у розмірі 104 000,00 грн. та 02 червня 2015 року за представництво інтересів водія ОСОБА_5 гонорар у розмірі 168 650,00 грн., що за курсом НБУ приблизно складало 8000,00 доларів США, про що ним надано відповідні квитанції; що окрім зазначених квитанцій позивач кожного разу вимагав від нього розписки про отримання грошей за представництво в суді із зазначенням еквіваленту отриманої суми у доларах США, які він надавав, та одна з яких використана у даній справі як доказ нібито отримання коштів; що посилання позивача на не укладення договору про надання правової допомоги є неправдивими, оскільки їм нічого не заважало укласти відповідний договір, який є стандартним та не потребує часу для його підготовки, після чого отримати гроші, як у попередніх випадках; що у розписці не вказано, за представництво у якій справі отримано кошти та не зазначено про намір укласти договір; що позивач звертався до нього з проханням вивчити матеріали цивільної справи №350/1857/14-ц та надав приблизний перелік питань, які б він хотів, щоб було вирішено, на примірнику якого відповідач написав, що згоден розглянути ці питання, проте ознайомившись зі справою, він вирішив, що бажаного результату досягти не вдасться, та повідомив позивача, що не зможе здійснювати представництво інтересів підприємства у даній справі, та жодних коштів за це не отримував; що зазначені розписка та узгодження питань подаються позивачем як дві частини одного документа, хоча вони не взаємопов'язані, складені у різний час, проте, він був позбавлений можливості заявити клопотання про призначення експертизи для встановлення цього факту; що позивач вимагав від нього неналежним чином виконувати обов'язки як адвоката під час представництва інтересів водіїв підприємства з метою перекладання відповідальності на них, на що він відповів відмовою, після чого йому почали погрожувати, про що ним подано відповідну заяву до поліції; та повідомив, що він оскаржує рішення про притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

14 січня 2019 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 та приватного підприємства «ТРАНС-СЕРВІС» надійшли відзиви на апеляційну скаргу, в яких і ОСОБА_1 і товариство вважали рішення суду законним, а апеляційну скаргу - необгрунтованою. При цьому зазначили, що отримані за розпискою грошові кошти не стосуються справ щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_4, так як договір з ОСОБА_5 про надання правової допомоги укладено 20 серпня 2014 року, справа щодо нього розглянута 12 листопада 2014 року, а розписку складено 02 червня 2015 року. Також, вказали, що ОСОБА_3 не міг представляти інтереси товариства та інтереси ОСОБА_1, оскільки вони суперечать інтересам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Вважали, що копії квитанції, які надав ОСОБА_3, не є належними та допустимими доказами у цій справі.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, заочне рішення суду - залишити без змін.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач довів, що відповідач набув грошові кошти без достатньої правової підстави.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно даних Єдиного реєстру адвокатів України ОСОБА_3 є адвокатом, здійснює свою діяльність на підставі свідоцтва №3639 від 10 листопада 2010 року, виданого Донецькою обласною кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатів.

ОСОБА_1 є засновником Приватного підприємства «Транс-Сервіс», яке зареєстровано 10 червня 2004 року. Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, керівником Приватного підприємства «Транс-Сервіс» з 19 квітня 2012 року є ОСОБА_6

З розписки від 02 червня 2015 року вбачається, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 8000,00 доларів США для представництва інтересів у суді.

08 лютого 2017 року ОСОБА_1 направлено письмову вимогу до ОСОБА_3 щодо повернення грошових коштів у розмірі 8000,00 грн., отриманих згідно розписки від 02 червня 2015 року.

Рішенням дисциплінарної палати Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Донецької області від 27 липня 2017 року притягнуто ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності, застосовано стягнення у вигляді зупинення права на зайняття адвокатською діяльністю строком на 6 місяців та зазначено, що адвокат ОСОБА_3 в наданій 02 червня 2015 року ОСОБА_1 розписці вказав, що гроші ним отримані задля представництва інтересів в суді. Отримавши від ОСОБА_1 гроші за надання правової допомоги, адвокат фактично отримав гонорар та повинен був оформити його внесення відповідно до закону. Не оформляючи договір у передбачений законом спосіб, адвокат позбавив клієнта можливості звернутися до іншого спеціаліста за допомогою. Адвокат ОСОБА_3 ввів клієнта в оману, створив видимість намірів надання правової допомоги.

Зазначене рішення у вересні 2018 року оскаржене ОСОБА_3

Як вбачається з матерілаів справи рішенням Вищої кваліфікаційно - дисциплінарної комісії адвокатури від 29 листопада 2018 року скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не грунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов'язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини.

Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків.

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 вересня 2014 року № 6-122цс14.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_3 безпідставно отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 8000,00 доларів США, оскільки договір про надання правової допомоги з ОСОБА_1, за укладання якого він отримав ці кошти, він не уклав.

У частині другій статті 1214 ЦК України із посиланням на статтю 536 цього Кодексу передбачено нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами у випадку безпідставного одержання чи збереження грошей.

За змістом статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір таких процентів визначається договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів.

Аналізуючи зазначені норми права, можна зробити висновок, що законодавець, передбачаючи можливість нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами у випадку безпідставного одержання чи збереження грошей, не визначив у законі або іншому акті законодавства його розмір. До того ж, беручи до уваги позадоговірний характер спірних грошових правовідносин, особи позбавлені можливості визначити такий розмір і в договорі.

У частині першій статті 1048 ЦК України, регулюючи проценти за договором позики (грошовим зобов'язанням), законодавець закріпив, якщо цим договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБ України.

Відповідно до частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 41 Конституції України, частиною першою статті 317 і частиною першою статті 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

З урахуванням указаних норм міжнародного та національного права, виходячи з принципу верховенства права, закріпленого у частині першій Конституції України та пункті 1 частини третьої статті 2 ЦПК України, з урахуванням загальних засад цивільного законодавства, закріплених у статтях 3 та 8 ЦК України, підлягають нарахуванню проценти за користування чужими грошовими коштами у випадку безпідставного одержання чи збереження грошей на рівні облікової ставки Національного банку України.

Матеріали справи свідчать про те, що розмір відсотків за користування коштами нараховано правильно в сумі 89 225,43 грн., виходячи з положень статті 1048 ЦК України, (а.с. 104, т. 1).

Згідно частини 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

За змістом частин 1, 3 статті 27 вказаного Закону договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Відповідно до статті 30 вказаного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до частини першої, другої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Із матеріалів справи не вбачається, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 існують договірні відносини. Грошові кошти в розмірі 8000,00 доларів США передані ОСОБА_1 ОСОБА_3 для представництва інтересів в суді у справі №350/1857/14-ц. Однак, договору на надання правової допомоги між ними не укладено.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 пояснив, що ці кошти він отримав за представництво інтересів працівників товариства ОСОБА_5 та ОСОБА_4 і надав оригінали квитанцій відповідно на суму 168 650,00 грн. та 104 000,00 грн., які отримані ним від ОСОБА_1 При цьому зазначив, що ці квитанції він написав особисто. Квитанції датовано відповідно 02 червня 2015 року та 24 вересня 2014 року, однак, сума в них визначена в національній валюті і вона не співпадає з сумою, яку отримав ОСОБА_3 від ОСОБА_1 02 червня 2015 року.

В свою чергу представник ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції пояснила, що договору для представництва інтересів в суді ОСОБА_3 після отримання зазначених грошових коштів не укладено. Оригінали квитанцій написані особисто ОСОБА_3 і не можуть бути належними доказами.

До апеляційної скарги ОСОБА_1 надав договір про надання правової допомоги від 16 січня 2014 року, укладений між ним та ОСОБА_4, та від 20 серпня 2014 року, укладений між ним та ОСОБА_5, в яких не передбачено порядок та строки розрахунку. Сума в розмірі 8000,00 доларів США передана ОСОБА_1 за розпискою 02 червня 2015 року, однак ця розписка не свідчить про те, що передані кошти стосуються виконання саме цих договорів.

Інші доводи ОСОБА_3 щодо того, що окрім зазначених квитанцій позивач кожного разу вимагав від нього розписки про отримання грошей за представництво в суді із зазначенням еквіваленту отриманої суми у доларах США, які він надавав, та одна з яких використана у даній справі як доказ нібито отримання коштів; що посилання позивача на не укладення договору про надання правової допомоги є неправдивими, оскільки їм нічого не заважало укласти відповідний договір, який є стандартним та не потребує часу для його підготовки, після чого отримати гроші, як у попередніх випадках; що у розписці не вказано, за представництво у якій справі отримано кошти та не зазначено про намір укласти договір; що позивач звертався до нього з проханням вивчити матеріали цивільної справи №350/1857/14-ц та надав приблизний перелік питань, які б він хотів, щоб було вирішено, на примірнику якого відповідач написав, що згоден розглянути ці питання, проте ознайомившись зі справою, він вирішив, що бажаного результату досягти не вдасться, та повідомив позивача, що не зможе здійснювати представництво інтересів підприємства у даній справі, та жодних коштів за це не отримував; що зазначені розписка та узгодження питань подаються позивачем як дві частини одного документа, хоча вони не взаємопов'язані, складені у різний час, проте, він був позбавлений можливості заявити клопотання про призначення експертизи для встановлення цього факту; що позивач вимагав від нього неналежним чином виконувати обов'язки як адвоката під час представництва інтересів водіїв підприємства з метою перекладання відповідальності на них, на що він відповів відмовою, після чого йому почали погрожувати є безпідставними, не підтверджуються жодним доказом та фактично зводяться до переоцінки доказів. Ці доводи не дають підстав вважати, що при розгляді справи судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Аналізуючи наведене, судова колегія вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено безпідставність набуття коштів відповідачем.

При цьому суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права, які їх регулюють, та дійшов обгрунтованого висновку щодо задоволення позову.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді П.В.Кісь

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 25 січня 2019 року.