Суддя Попова В. О.
Справа № 644/6622/18
Провадження № 2/644/668/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року Орджонікідзевський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді- Попової В.О.,

за участю секретаря - Дашкової К.С.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представник відповідача адвоката Сороки О.О.,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,

про усунення перешкод у праві користування власністю та виселення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова із позовом до ОСОБА_2 , уточнивши який, остаточно просив усунути перешкоди у здійсненні права користування власністю, а саме квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою, та виселити ОСОБА_2 .

Позовні вимоги вмотивовані тим, що 11.06.2018 року за результатами проведення ДП "Сетам" електронних торгів з реалізації лоту № 3279330, предметом якого була двокімнатна квартира АДРЕСА_1 загальною площею 42,2 м2 , придбав у власність вказану квартиру. На підставі виданих ДП "Сетам" документів, 03.07.2018 року приватним нотаріусом ХМНО Сергієнко Н.В. було видано позивачу свідоцтво про придбання квартири з електронних торгів, зареєстроване у реєстрі за № 2549 , право власності було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Проте, позивач не має можливості користуватися та розпоряджатися своїм нерухомим майном через проживання там відповідача. На адресу відповідача було направлено вимогу про добровільне виселення, яка була проігнорована. Оскільки наявність колишнього власника у квартирі позивача порушує його права як власника та створює перешкоди у користуванні та вільному розпорядженні майном, позивач звернувся до суду з даним позовом.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 наполягав на задоволенні позову, обґрунтовуючи свої доводи аналогічно викладеному в ньому.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Сорока О.О. позовні вимоги не визнали з підстав, викдадених у відзові на позов.

У судове засідання представник Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь в судовому розгляді, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими такі факти та відповідні ним правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи і це беззаперечно встановлено судом, позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 29.08.2019 року, свідоцтвом від 03.07.2018 року (а.с.а.с.158-160, 25).

Набуття права власності за позивачем та його реєстрація на час розгляду справи неправомірними та недійсними не визнані і не скасовані.

З відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 02.08.2006 року , (а.с. 20).

Згідно із Правовою позицією Верховного Суду України, яка висловлена у справі №6-709цс16: «Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистогопроживання і проживання членівїх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час».

Окрім того, норми статей 15,16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.

Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Наведе свідчить про те, що позивач, як власник житла, має право на реалізацію свого права власності, оскільки колишні власники житла в силу закону втратили право користування житлом.

Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким,

що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що оскільки позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , а відповідач, який зареєстрований в ній, не відноситься до кола членів сім`ї власника, то позовні вимоги в частині визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню.

Щодо вимог про виселення відповідача слід зазначити наступне.

Судом встановлено, що за результатами проведення електронних торгів ДП "СЕТАМ" позивач придбав квартиру АДРЕСА_1 , презумпція чинності яких на момент розгляду цього спору не спростована.

Спірна квартира була предметом іпотеки .

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

У частини 2 цієї статті вказано, що після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.

З матеріалів справи вбачається, що 17.07.2018 року позивачем на ім`я відповідача цінним листом з описом вкладеного було надіслано вимогу про добровільне звільнення спірної квартири.

Однак, матеріалами справи жодним чином не підтверджено, що вказану поштову кореспонденцію отримав адресат - відповідач ОСОБА_2 .

За правилами ч.1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Заперечуючи проти вимог позову представник відповідача у судовому засіданні зазначив, що виселення відповідача із спірного житла порушить його право на проживання.

З досліджених та оголошених в судовому засіданні матеріалов справи вбачається , що відповідач має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 , та зазначена спірна квартира, є його "житлом" у розумінні статті 8 Конвенції, саме це житло задовольняє потреби відповідача, необхідні для фізичного його існування.

Матеріали справи не містять доказів наявності у відповідача іншого придатного для проживання майна.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких умов відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача про виселення відповідача.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати по справі в розмірі 704,80 грн. слід покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст. 12,13, 76-82, 141,263-266 , 268, 273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про усунення перешкод у праві користування власністю та виселення - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1

В задоволенні позову в іншій частині - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду або через Орджонікідзевіський районний суд м. Харкова. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Вступну та резолютивну частини рішення складено 27.11.2019 року. Повний текст рішення складено 04.12.2019 року.

Суддя: В.О. Попова