Дата документу 03.12.2019 Справа № 323/3301/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 323/3301/18

Провадження №22-ц/807/3624/19

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Ващенко З.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 20 вересня 2019 року, повний текст якого складено 30 вересня 2019 року, в складі судді Смоковича М.В. в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: державний нотаріус Оріхівської державної нотаріальної контори Зайцева Анна Сергіївна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: державний нотаріус Оріхівської державної нотаріальної контори Зайцева А.С., про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку.

В обґрунтування позову зазначала, що їй на праві приватної власності належав житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Оріхівською державною нотаріальною конторою Запорізької області 19 листопада 2016 року.

29 вересня 2017 року вона уклала Договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Оріхівської районної державної нотаріальної контори Запорізької області Зайцевою А.С., за яким позивач продала відповідачу вищезазначений будинок.

Вважає, що вказаний договір слід визнати недійсним, тому що останній укладений під впливом помилки щодо його правової природи, оскільки вважала, що буде укладено договір довічного утримання (догляду), а право власності на спірний будинок залишатиметься за нею до її смерті.

Так, помилка сталася через те, що станом на час укладення спірного договору вона перебувала під впливом тяжкої життєвої обставини смерті сина ОСОБА_3 , яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внаслідок раптової та передчасної втрати сина у неї виникли депресійний стан, значне погіршення фізичного здоров`я, почуття пригнічення та самотності через відсутність інших близьких родичів, стався психічний розлад, внаслідок якого вона не здатна була в повній мірі розуміти значення своїх дій та керувати ними. Крім того, у неї значно погіршилось матеріальне становище, оскільки єдиним джерелом її доходу залишилась пенсія, а працювати вона була не здатна через похилий вік (80 років).

Перебуваючи у такій складній життєвій ситуації, позивач піддалась на пропозицію своєї сусідки ОСОБА_4 , яка після смерті сина стала виявляти підвищену зацікавленість у спілкуванні з позивачем, укласти з її ( ОСОБА_4 ) зятем ОСОБА_2 договір щодо забезпечення позивача доглядом, харчуванням та утриманням, але із залишенням права власності на спірний будинок за позивачем до її смерті. Документи, необхідні для оформлення правочину, готувала ОСОБА_4 за довіреністю, виданою позивачем. Після підписання договору його копію ані нотаріус, ані відповідач позивачеві не залишив, і тому позивач не знала, що насправді був оформлений договір купівлі-продажу спірного будинку. Грошей за будинок позивач від відповідача не отримувала. Після того, як відповідач не виконав свої обіцянки щодо догляду за нею, позивач вжила заходів щодо отримання копії спірного договору, і лише у травні 2018 року дізналась про те, що підписала договір купівлі-продажу.

Зазначає, що жодної необхідності продажу спірного будинку у неї не було, оскільки він був повністю придатний для проживання, тоді як після укладення договору вона змушена була залишитись проживати в іншому своєму будинку по АДРЕСА_2 , який потребує капітального ремонту та не становить матеріальної цінності.

Враховуючи викладене, оскільки вона помилилась стосовно своїх прав та обов`язків ОСОБА_2 , вважала, що буде укладено договір довічного утримання (догляду), а фактично було укладено договір купівлі-продажу, неправильного сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору про передачу у власність відповідачу житлового будинку, будь-яких грошей за житловий будинок вона не отримувала, посилаючись на ст. 215, 229 ЦК України, просить суд визнати недійсним з моменту вчинення договір купівлі-продажу, посвідчений 29 вересня 2017 року державним нотаріусом Оріхівської районної державної нотаріальної контори Запорізької області Зайцевою А.С., за яким вона, ОСОБА_1 , продала ОСОБА_2 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 20 вересня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, а також стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що після смерті сина у неї розпочалась депресія, яка триває досі, вона є особою похилого віку та за станом здоров`я потребує постійної допомоги, майже не бачить протягом 10 років. Вона не отримувала грошові кошти від відповідача за житловий будинок. Вказує, що зважаючи на існуючі між нею та ОСОБА_4 довірчі відносини, на її фактичну допомогу їй, на те, що ОСОБА_2 є її зятем, вона погодилась переоформити житловий будинок на відповідача, вважаючи, що головне це їх домовленість про допомогу їй до смерті. Укладення договору купівлі-продажу не відповідало її внутрішній волі. Зазначає, що суд не встановив фактичні обставини подання та оформлення документів безпосередньо у нотаріуса, а також дійсні обставини ознайомлення її та відповідача зі змістом укладеного договору. Крім того, саме умови договору довічного утримання більше року фактично виконувались сторонами.

02 грудня 2019 року до апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що оскаржуване рішення суду є законними та обґрунтованим, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин. Матеріали справи містять докази того, що позивач добре усвідомлювала значення своїх дій, неодноразово здійснювала юридично значимі дії, такі як посвідчення довіреності та підписання інших документів під час оформлення спадщини. Позивач в судовому засіданні підтвердила, що вона ніколи не мешкала та не користувалась будинком, який вона продала, та не збиралась в ньому мешкати. Вказує, що ініціатором позову є ОСОБА_5 , на яку позивач у квітні 2018 року оформила заповіт на все належне на день її смерті майно. Звертає увагу, що апелянт, посилаючись на порушення під час нотаріального посвідчення спірного договору, відмовилась в суді першої інстанції від допиту нотаріуса.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що поведінка обох сторін оспорюваного договору, як в окремих вчинках, так і в сукупності вказує на те, що кожна сторона, в тому числі позивач, мала намір укласти саме договір купівлі-продажу житлового будинку та правильно розуміла природу й наслідки правочину. Позовні вимоги є необґрунтованими, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 після смерті свого сина ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Оріхівського державною нотаріальною конторою (зареєстроване в реєстрі за № 1542), яка складається з: житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 54,3 кв.м., житловою площею 33, 9 кв. м., що належить спадкодавцю на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Цекеєвою І.О. 18 вересня 2008 року за № 6020 (а.с. 80).

19 листопада 2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою № 98927451 від 29 вересня 2017 року (а.с. 87).

18 липня 2017 року ОСОБА_1 довіреністю уповноважила Котову С.С. бути її представником з усіма необхідними повноваженнями з таких питань: отримувати оригінали будь-яких документів, в тому числі оригінали документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, здійснювати всі необхідні дії в органах державної влади та управління, а також в установах, підприємствах та організаціях усіх форм власності, подавати та одержувати від її імені необхідні документи. Підписувати будь-які інші документи, давати усні та письмові пояснення, ставити підписи та виконувати всі дії пов`язані з цією довіреністю. Довіреність дійсна до 18 серпня 2017 року та посвідчена в.о. старости сіл Вільне, Оленівка, сщ. Новотавричиське, сщ. Кирпотине виконавчого комітету Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області Закарлюкою В.М. (а.с. 98).

17 серпня 2017 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності на земельну ділянку (кадастровий номер 23239857:06:001:0060), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою № 98927451 від 29 вересня 2017 року (а.с. 86-зворот).

29 вересня 2017 року ОСОБА_1 (Продавець) та ОСОБА_2 (Покупець) уклали Договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений державним нотаріусом Оріхівської державної нотаріальної контори Запорізької області Зайцевою А.С., зареєстрований в реєстрі за № 1073, пунктом 1.1. якого передбачено, що ОСОБА_1 передає, а ОСОБА_2 приймає у приватну власність будинок, житловий з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 54, 3 кв.м., житловою площею 33, 9 кв. м., і зобов`язується сплатити за нього визначену цим договором грошову суму (а.с. 9-11, 76-78).

За змістом п. 2.1, 2.2 вказаного Договору купівлі-продажу будинку, за погодженням сторін продаж будинку вчинено за 49 000,00 грн., які одержані продавцем від покупця до підписання цього договору повністю. Зазначена ціна відповідає волевиявленню сторін і є остаточною. Підписання цього Договору сторонами є підтвердженням факту повного розрахунку за предмет договору та свідчить про відсутність у них по відношенню один до одного будь-яких претензій фінансового характеру.

У п. 4.6 Договору купівлі-продажу житлового будинку зазначено, що сторони стверджують, що укладення договору відповідає їх інтересам та не носить характеру фіктивного або удаваного правочину, однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, договір спрямований на реальне настання обумовлених ним наслідків, волевиявлення сторін є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.

У п. 4.7 Договору купівлі-продажу житлового будинку сторони засвідчили, що у тексті договору зафіксовано всі істотні умови, що стосуються купівлі-продажу житлового будинку, а будь-які попередні домовленості після підписання договору не матимуть правового значення.

У п. 6.3 Договору купівлі-продажу житлового будинку сторони стверджують, що зміст цього договору та зазначених у п. 6.2 цього договору, статей Цивільного кодексу України та інших законодавчих актів їм зрозумілий, питань, що залишилися нез`ясованими і незрозумілими для них, немає.

Також у п. 6.5 Договору купівлі-продажу житлового будинку сторони засвідчили, що текст договору ними уважно прочитаний, технічних, логічних та інших помилок не виявлено.

29 вересня 2017 року ОСОБА_1 (Продавець) та ОСОБА_2 (Покупець) уклали Договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений державним нотаріусом Оріхівської державної нотаріальної контори Запорізької області Зайцевою А.С., зареєстрований в реєстрі за № 1074, пунктом 1 якого передбачено, що Продавець зобов`язується передати у власність Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти належну Продавцю земельну ділянку (кадастровий номер 23239857:06:001:0060) з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку», що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , і сплатити за неї визначену за домовленістю сторін грошову суму (а.с. 44-46).

Із матеріалів справи вбачається, що в суді першої інстанції в якості свідків були допитані: відповідач ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживання в спірній квартирі після укладення договору.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч.1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Позивач, звертаючись з позовом до суду, свої вимоги обґрунтовувала тим, що укладаючи з відповідачем договір вона вважала, що укладає договір довічного утримання, а не договір купівлі-продажу будинку, а отже помилялась відносно природи укладеного договору. Однак, позивачем не було зазначено види матеріального забезпечення та догляду, якими ОСОБА_2 мав забезпечувати її, та які мали б бути зазначені у договорі довічного утримання.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що дії позивача свідчать про те, що вона усвідомлювала, що укладає та підписує саме договір купівлі-продажу будинку.

Так, ОСОБА_1 є особою похилого віку ІНФОРМАЦІЯ_3 , та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Похилий вік позивача безумовно не свідчить про те, що вона мала намір укласти договір довічного утримання (догляду) та потребувала сторонньої допомоги.

Дослідивши надані позивачем суду довідки, видані Оріхівською центральною районною лікарнею Поліклініка №2 від 18 листопада 2018 року (а.с. 12) та від 15 березня 2019 року (а.с. 112), та виписку із обстеження, видану ТОВ «ВІЗУС» 09 липня 2019 року (а.с 143), колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що вказані довідки не відображають стан здоров`я позивача саме на момент укладення спірного договору, тому не є належними та допустити доказами. Інших медичних документів позивачем не надано.

Житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не є єдиним житлом позивача, тому відчуження останнього не порушує її житлових прав.

Твердження апеляційної скарги про те, що якби позивач мала намір продати житловий будинок, то продала б будинок АДРЕСА_2 , який є глинобитним та потребує ремонту, не свідчать про те, що спірний договір укладений під впливом помилки.

Апеляційний суд звертає увагу, що доводи апеляційної скарги є досить суперечливими.

Так, ОСОБА_1 зазначає в апеляційній скарзі, що «коли документи на відчуження житлового будинку були готові, ОСОБА_2 в ультимативній формі поставив умову оформлення договору відчуження житлового будинку тільки як договору купівлі-продажу», що вказує на те, що позивач розуміла, що укладає саме договір купівлі-продажу житлового будинку.

Крім того, суд бере до уваги, що в день укладення договору купівлі-продажу житлового будинку 29 вересня 2017 року, позивач також вчиняла інші юридично значимі дії, а саме: уклала із відповідачем договір купівлі-продажу земельної ділянки, на якій розташований спірний житловий будинок, а також підписала заяву про те, що вона здійснює продаж житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і підтверджує, що цей продаж нерухомості є першим протягом звітного податкового 2017 року. Справжність підпису перевірено державним нотаріусом ( а.с.91).

Доводи ОСОБА_1 про те, що вона фактично не отримувала грошові кошти за спірний житловий будинок не підтверджені належними та допустимими доказами.

Відповідно до п. 2.1, 2.2 договору купівлі-продажу грошові кошти в розмірі 49 000, 00 грн. одержані Продавцем від Покупця до підписання цього договору, а підписання цього договору є підтвердженням факту повного розрахунку за договором. Позивачем не надано доказів того, що такі умови договору не виконані.

При цьому судом не встановлено будь-яких порушень нотаріусом порядку вчинення нотаріальних дій при нотаріальному посвідченні оспорюваного договору.

Ураховуючи, що позивач звернулась до суду першої інстанції із заявою, в якій заперечувала проти допиту нотаріуса Зайцевої А.С. (а.с. 148), чим створила перешкоди для перевірки власних тверджень, доводи апеляційної скарги щодо дій нотаріуса при посвідченні договору купівлі-продажу є неприйнятними.

Отже, колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, вважає, що суд першої інстанції правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що оскаржуваний договір купівлі-продажу житлового будинку вчинявся позивачем під впливом помилки, що нею неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, що позивач помилялась щодо природи договору, прав та обов`язків сторін.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 20 вересня 2019 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2019 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова