Справа № 148/374/15-ц
Провадження № 22-ц/801/2521/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Карнаух А.П.
Доповідач:Ковальчук О. В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 рокуСправа № 148/374/15-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Ковальчука О. В.,

суддів: Шемети Т. М., Якименко М. М.,

за участі секретаря Кирилюк Л. М.

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тульчинської міської ради Вінницької області про скасування рішення сесії та визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 30 березня 2015 року у м. Тульчині суддею цього суду Карнаухом А. П., дата складання його повного тексту не відома,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Тульчинської міської ради Вінницької області про скасування рішення сесії та визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним, мотивуючи його тим, що відповідно до договору дарування від 22 листопада 1994 року його мати - ОСОБА_3 подарувала йому 37/50 ідеальних часток жилого будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 . На момент дарування земельна ділянка площею 0,1133 га, на якій розташоване зазначене нерухоме майно, була у користуванні ОСОБА_3 .

Рішенням 5 сесії 4 скликання Тульчинської міської ради Вінницької області від 19 вересня 2002 року ОСОБА_3 передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку для обслуговування будинку по АДРЕСА_1 та на підставі цього рішення їй було виготовлено державний акт на право приватної власності на землю, відповідно до якого вона стала власником земельної ділянки площею 0,1133 га за вказаною адресою, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, а також ведення особистого селянського господарства, хоча власником будинку вже не була.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла та після її смерті спадщину позивач не приймав, оскільки вважав, що спадкового майна немає.

У 2005 році ОСОБА_1 звернувся до Тульчинської міської ради із заявою про приватизацію земельної ділянки, на якій розташована належна йому частина будинку, однак йому повідомили, що власником земельної ділянки є його мати - ОСОБА_3 .

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 15 червня 2005 року за ОСОБА_1 визнано право власності на земельну ділянку площею 0,1133 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 .

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 10 лютого 2015 року зазначене рішення суду першої інстанції скасовано і в задоволенні його позову відмовлено.

ОСОБА_1 зазначив, що строк звернення до суду за захистом своїх прав ним пропущений з поважних причин, оскільки до постановлення рішення Апеляційним судом Вінницької області від 10 лютого 2015 року, він вважав себе власником земельної ділянки площею 0,1133 га.

Пославшись на викладене та на те, що до позивача перейшло право користування земельною ділянкою попереднього власника домоволодіння, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд скасувати пункт 1.8 рішення 5 сесії 4 скликання Тульчинської міської ради Вінницької області від 19 вересня 2002 року про передачу ОСОБА_3 безкоштовно у приватну власність земельної ділянки площею 0,1133 га для обслуговування будинку по АДРЕСА_1 та визнати .

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 30 березня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю та скасування державної реєстрації права власності цієї земельної ділянки за ОСОБА_3 залишено без розгляду у зв`язку з поданням позивачем заяви про залишення цих вимог без розгляду.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 30 березня 2015 року позовні вимоги задоволено, скасовано пункт 1.8 рішення 5 сесії 4 скликання Тульчинської міської ради Вінницької області від 19 вересня 2002 року про безкоштовну передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1133 га, призначеної для обслуговування та будівництва житлового будинку і господарських будівель, а також для ведення особистого селянського господарства, розташованої по АДРЕСА_1 .

Особа, яка не брала участі у справі, ОСОБА_2 , не погодившись із рішенням суду першої інстанції, 28 грудня 2016 року подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що цим рішенням порушуються її права як власника земельної ділянки та іншого спадкоємця ОСОБА_3 , та під час ухвалення рішення судом неповно з`ясовано обставини справи, порушено норми процесуального права, а тому просила рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 27 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 30 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено, скасовано пункт 1.8 рішення 5 сесії 4 скликання Тульчинської міської ради від 19 вересня 2002 року про безкоштовну передачу ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки площею 0,1133 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, а також для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року рішення Апеляційного суду Вінницької області від 27 січня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження.

Касаційний суд зазначив, що суд апеляційної інстанції під час розгляду апеляційної скарги, дійшовши висновку, що оскаржуваним рішенням не порушено права ОСОБА_2 , одночасно частково задовольнив її апеляційну скаргу, скасував рішення суду першої інстанції та вирішив спір по суті, що не відповідає нормам процесуального права.

Відповідно до ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

Перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційне провадження підлягає закриттю з наступних міркувань.

Згідно з ч. 1 ст. 292 ЦПК України в редакції 2004 року, чинній на момент звернення з апеляційною скаргою, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 352 ЦПК України, чинній на момент розгляду справи апеляційним судом.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

В обґрунтування порушення оскаржуваним рішенням прав ОСОБА_2 як спадкоємиці майна остання зазначає, що судом першої інстанції не було встановлено чи порушені, невизнані або оспорені її права, свободи та інтереси, а скасування рішення Тульчинської міської ради порушує її право власності на земельну ділянку площею 0,1133 га.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Земельного кодексу України (в редакції 1990 року, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При застосуванні ст. 30 ЗК України у поєднанні з нормою статті 22 ЗК України (в редакції 1990 року, чинній на час виникнення спірних правовідносин) слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності або користування земельною ділянкою у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти.

Отже, за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 30 ЗК України (в редакції 1990 року, чинній на час виникнення спірних правовідносин) , особа яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником або користувачем земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику (користувачу), якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1258 ЦК України).

Згідно з положеннями ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

За приписами ч. 1 та 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Частиною 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору дарування від 22 листопада 1994 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 37/50 ідеальних часток жилого будинку з господарськими будівлями розташованого на присадибній земельній ділянці по АДРЕСА_1 (а. с. 6).

На підставі цього договору 28 листопада 1994 року за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на 37/50 часток будинку АДРЕСА_1 (а.с.6).

Рішенням 5 сесії 4 скликання Тульчинської міської ради Вінницької області від 19 вересня 2002 року ОСОБА_3 передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,1133 га для обслуговування будинку по АДРЕСА_1 (а. с. 8-9).

На підставі цього рішення ОСОБА_3 було виготовлено державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ - ВН № 018669, відповідно до якого вона стала власником земельної ділянки площею 0,1133 га, розташованої на території АДРЕСА_1 , призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, а також ведення особистого селянського господарства (а. с. 5).

Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 14).

З рішення Апеляційного суду Вінницької області від 10 лютого 2015 року у справі № 2-1072/2005 за позовом ОСОБА_1 до Тульчинської міської ради Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно вбачається, що ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_2 . Згідно відповіді Тульчинської державної нотаріальної контори від 03 лютого 2015 року після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкова справа не відкривалась (а. с. 25-27).

Рішенням 62 сесії 6 скликання Тульчинської міської ради Вінницької області від 21 квітня 2015 року № 1496 ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, яка знаходиться в його користуванні, орієнтованою площею 0,1133 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 на умовах власності (а. с. 70).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що на час прийняття рішення Тульчинською міською радою Вінницької області про надання у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_3 , розташований на ній житловий будинок із господарськими будівлями належав позивачу, а відтак відповідач не вправі був надавати земельну ділянку у власність особі, яка не була власником нерухомого майна, розташованого на ній.

Дослідивши подані ОСОБА_2 в обґрунтування вимог апеляційної скарги докази, судом встановлено, що скаржником не надано доказів на підтвердження того, що вона зверталася у встановлений законом шестимісячний строк до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини або до суду із позовом про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, а також доказів, що вона відносилася до категорії осіб, які за законом мали право на обов`язкову частку у спадщині, або на час відкриття спадщини постійно проживали із спадкодавцем, як і не надано доказів її права власності на спірну земельну ділянку.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що спадкоємець ОСОБА_2 не надала суду належних та допустимих доказів вчинення нею дій, передбачених наведеними вище нормами матеріального права, спрямованих на прийняття спадщини після смерті її матері - ОСОБА_3 , та належних доказів про право на обов`язкову частку у спадщині, тому права на спадщину вона не набула.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Враховуючи, що ОСОБА_2 не набула права на прийняття спадщини після смерті її матері, тому питання про її права та обов`язки оскаржуваним рішенням суду першої інстанції не вирішувалося, а відтак вона позбавлена права на його оскарження, тому апеляційне провадження, яке було відкрито у цій справі, підлягає закриттю.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 352, 362, 390 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційне провадження за апеляційною ОСОБА_2 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 30 березня 2015 року, ухвалене у вказаній цивільній справі, закрити.

Ухвала набирає законної сили із дня її постановлення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання її повного тексту.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : Т. М. Шемета

М. М. Якименко

Повний текст ухвали виготовлено 10 грудня 2019 року.