КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2019 року

м. Київ

справа № 377/231/16-ц

провадження № 22-ц/824/1305/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Махлай Л.Д., Мазурик О.Ф.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1

на рішення Славутицького міського суду Київської області від 13 листопада 2018 року у складі судді Ахутіної А.А.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області про відшкодування ядерної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків на роботах на ліквідації наслідків ядерної аварії на Чорнобильській атомній електростанції, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом про відшкодування ядерної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків на роботах на ліквідації наслідків ядерної аварії на Чорнобильській атомній електростанції, в якій просила стягнути з відповідача на її користь 6 770 грн. у рахунок відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок невиплати щорічної допомоги на оздоровлення за 2016 рік як інваліду ІІ групи у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказала, що у зв'язку з виконанням нею службових обов'язків по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС з 1986 року по 1991 рік на роботах в зоні іонізуючого випромінювання, її здоров'ю завдано шкоду, внаслідок чого вона отримала 2 групу інвалідності (довічно), що підтверджується витягом з акту огляду МСЕК № 152056 від 28.06.1994 року.

Вказувала, що відповідно до ст. 1189 ЦК України, Віденської конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду від 25 травня 1963 року, Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» вона має цивільне право на відшкодування ядерної шкоди, заподіяної ушкодженням її здоров`я на роботах по ліквідації наслідків ядерної аварії на ЧАЕС. Відповідно до довідки № 02/01-15 від 28.01.2016 року Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Славутицької міської ради не виплатило їй щорічну допомогу на оздоровлення за 2016 рік за шкоду заподіяну здоров`ю під час ліквідації наслідків ядерної аварії на ЧАЕС у розмірі 5 мінімальних заробітних плат відповідно до ч.4 ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а виплатило лише частково у розмірі 120 гривень.

Уважає, що розмір збитків у результаті порушеного права на відшкодування ядерної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, за 2016 рік становить 6 770,00 гривень.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 13 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, 26 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.

Посилаючись на частину четверту статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», уважає, що відповідач зобов'язаний виплатити їй компенсацію по щорічній допомозі на оздоровлення, зокрема за 2016 рік, у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат.

22 грудня 2018 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив начальника Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради на апеляційну скаргу, в якому останній просить відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд апеляційної скарги проводиться у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Постанови Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а тому виплата відповідачем ОСОБА_1 щорічної допомоги на оздоровлення за 2016 рік у сумі 120 грн. є правомірною.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на законі.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, їй встановлена 2 група інвалідності з причини профзахворювання, пов'язаного з роботами по ЛНА на ЧАЕС, що підтверджується довідкою МСЕК № 152056 від 28.06.1994 року.

13 липня 1994 року Київоблдержадміністрацією ОСОБА_1 видано посвідчення громадянина, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорія 1 НОМЕР_1.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес, саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Статтею 16 Конституції України передбачено, що забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської АЕС катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов'язком держави.

Відповідно до статті 1189 ЦК України, особливості відшкодування ядерної шкоди встановлюються законом.

Дана норма статті носить відсилочний характер та відсилає до спеціального законодавства, що регулює особливості відшкодування завданої ядерної шкоди. До такого спеціального законодавства можна віднести Закон України «Про цивільну відповідальність за ядерну шкоду та її фінансове забезпечення» №2893-111 від 13.12.2001; Віденську конвенцію про цивільну відповідальність за ядерну шкоду, а також Закон України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» № 39/95-ВР від 08.02.95 із змінами та доповненнями.

У зв'язку із ратифікацією 12 липня 1997 року Україною Віденської Конвенції Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з приєднанням до Віденської конвенції» від 03 грудня 1997 року внесено зміни до Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» від 08 лютого 1995 року.

Як зазначено у статті 1 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» ядерна шкода - втрата життя, будь-які ушкодження, завдані здоров'ю людини, або будь-яка втрата майна, або шкода, заподіяна майну, або будь-яка інша втрата чи шкода, що є результатом небезпечних властивостей ядерного матеріалу на ядерній установці або ядерного матеріалу, який надходить з ядерної установки чи надсилається до неї, крім шкоди, заподіяної самій установці або транспортному засобу, яким здійснювалося перевезення.

Згідно зі статтею 72 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» відповідальність за ядерну шкоду є абсолютною - тобто настає незалежно від встановлення вини оператора (установи, що експлуатує ядерну установку). Жодна особа, крім оператора, не несе відповідальності за ядерну шкоду, за винятком випадків, передбачених цим Законом.

До основних особливостей відповідальності за ядерну шкоду, встановлених вищезазначеним спеціальним законодавством, можна віднести наступні:

а) відповідальність настає за завдання спеціального виду шкоди - ядерної шкоди. Відповідно до преамбули до Закону «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» ядерною шкодою визнається втрата життя, будь-які ушкодження, завдані здоров'ю людини, або будь-яка втрата майна, або шкода, заподіяна майну, або будь-яка інша втрата чи шкода, що є результатом небезпечних властивостей ядерного матеріалу на ядерній установці або ядерного матеріалу, який надходить з ядерної установки чи надсилається до неї, крім шкоди, заподіяної самій установці або транспортному засобу, яким здійснювалося перевезення.

б) суб'єктом відповідальності за ядерну шкоду є оператор ядерної установки (експлуатуюча організація) (ст. 72 Закону «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку»). Оператором (експлуатуючою організацією) є призначена державою юридична особа, яка здійснює діяльність, пов'язану з вибором майданчика, проектуванням, будівництвом, введенням в експлуатацію, експлуатацією, зняттям з експлуатації ядерної установки або вибором майданчика, проектуванням, будівництвом, експлуатацією, закриттям сховища для захоронення радіоактивних відходів, забезпечує ядерну та радіаційну безпеку і несе відповідальність за ядерну шкоду.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради Київської області не є оператором ядерної установки та не є суб'єктом відповідальності за ядерну шкоду в розумінні Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» та уважає його обґрунтованим.

ОСОБА_1, обґрунтовуючи вимоги як позовної заяви, так і апеляційної скарги, ототожнювала поняття щорічної допомоги на оздоровлення та компенсації за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальних захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з чим колегія суддів не погоджується та уважає таке тлумачення норм закону помилковим, з огляду на те, що статтею 48 вищевказаного закону визначено два види допомоги, а саме: одноразова компенсація за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій, ядерних випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, сім'ям у зв'язку із втратою годувальника; щорічна допомога на оздоровлення.

Отже, одноразова компенсація за шкоду заподіяну здоров'ю внаслідок аварії на ЧАЕС та допомога на оздоровлення це два різних види допомоги, порядок та розмір виплат яких визначено різними законодавчими актами України.

Згідно Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» № 76-VIII від 28.12.2014 статтю 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» викладено в іншій редакції, а саме встановлено, що одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, дітям-інвалідам, сім'ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, батькам померлого, щорічна допомога на оздоровлення виплачується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Рішенням Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 у справі № 1-11/2018(3830/15) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними): підпункт 2, абзаци перший, другий підпункту 3, підпункт 4, абзаци перший, другий підпункту 5, абзаци перший - четвертий підпункту 6, підпункт 7 пункту 4 розділу I Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року № 76-VIII; частину третю статті 22, частину другу статті 24, частину сьому статті 30 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року № 796-XII зі змінами; статтю 53 (крім її назви), статтю 60 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року № 796-XII у редакції Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року № 76-VIII. Підпункт 2, абзаци перший, другий підпункту 3, підпункт 4, абзаци перший, другий підпункту 5, абзаци перший - четвертий підпункту 6, підпункт 7 пункту 4 розділу I Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року № 76-VIII; частина третя статті 22, частина друга статті 24, частина сьома статті 30 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року № 796-XII зі змінами; стаття 53 (крім її назви), стаття 60 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року № 796-XII у редакції Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року № 76-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Разом з тим, з наведеного убачається, що Конституційний Суд України надав висновок щодо неконституційності окремих статей та положень вказаного Закону та не вирішував питання щодо конституційності чи неконституційності статті 48 цього Закону.

Отже, оскільки Конституційним Судом України стаття 48 Закону України «Про статус і соціальних захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» неконституційною не визнавалася, тому є чинною.

Рішенням Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 надано тлумачення, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України під час вирішення справ про соціальний захист підлягають застосуванню тоді, коли вони видані у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Виходячи з наведеного, чинним нормативно-правовим актом, який встановлював розмір виплат щорічної допомоги на оздоровлення на час здійснення позивачу виплат у 2016 році була постанова Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року №562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідно до якої установлено, зокрема, такі розміри виплат: інвалідам І і II групи - 120 гривень.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно виходив із того, що спеціальним законом, який регулює правовідносини, що склалися між сторонами, є Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», статтею 48 якого встановлено, що щорічна допомога на оздоровлення виплачується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, та відповідно до Постанова Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року №562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» складає 120 грн., у зв'язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

У п. 3 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» визначено, що в судових рішеннях мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя. В умовах дії такого принципу, суди не повинні обмежуватися заявленими сторонами доводами та поданими ними доказами, а мають здійснювати активну роль у встановленні об'єктивної істини, вживаючи усіх можливих заходів для перевірки та встановлення усіх фактичних даних зі спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об'єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги вже були предметом розгляду місцевим судом, мотивовано ним відхилені та зводяться до переоцінки доказів у справі.

Обставин, які б свідчили про наявність підстав для сумніву у правильності висновків суду першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів уважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, немає, а отже, в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Славутицького міського суду Київської області від 13 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай