Постанова

Іменем України

24 січня 2019 року

м. Київ

справа № 461/2451/16-ц

провадження № 61-31230св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк»,

третя особа - ОСОБА_6,

представник третьої особи - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 та касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 липня 2016 року у складі судді Волоско І. Р. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 14 червня 2017 року у складі колегії суддів: Шандри М. М., Левика Я. А., Струс Л. Б.,

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду до публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» (далі - ПАТ «ВіЕс Банк», банк), третя особа - ОСОБА_6, з позовом, предмет якого змінила під час розгляду справи та просила визнати припиненими її зобов'язання за кредитним договором від 16 вересня 2008 року, укладеним між відкритим акціонерним товариством «Фольксбанк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк».

Позов мотивовано тим, що 16 вересня 2008 року між позивачем та ВАТ «Фольксбанк» правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», укладено кредитний договір, згідно умов якого відповідач зобов'язувався надати позичальнику кредитну лінію в розмірі 23 000 доларів США строком на 5 років. Разом з тим, перед та під час укладення спірного кредитного договору банком не дотримано вимоги пунктів 3.1, 3.2 кредитного договору, позичальнику не було надано кредит в розмірі 23 000 доларів США протягом 5-ти банківських днів з моменту вступу в дію даного договору.

У зв'язку з ненастанням факту отримання позичальником кредитних коштів в повному розмірі протягом 5-ти банківських днів, як це було передбачено умовами пунктами 1.1., 3.1 кредитного договору, зобов'язання за ним припинило свою дію в момент закінчення 5-го банківського дня з моменту укладення договору, а саме 22 вересня 2008 року, в безальтернативному порядку, згідно з пунктом 3.2 кредитного договору.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 12 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 14 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду мотивовані тим, що банк виконав свої договірні зобов'язання по наданню позичальнику окремими частинами (траншами) грошових коштів в межах кредитної лінії (ліміту) на підставі письмової заяви позивача протягом 5-ти банківських днів з моменту вступу в дію договору. Правові підстави вважати, що ПАТ «ВіЕс Банк» порушив пункт 3.2 договору немає, оскільки за його умовами позичальник міг отримувати кошти по кредитній лінії протягом п'яти років в будь-якій сумі та у бідь-який час. Кредитний договір не припинив своєї дії на підставі пункту 3.2. договору, а також відсутні підстави вважати його припиненим і у зв'язку з його виконанням.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не було застосовано норми статей 526, 610, 1054 ЦК України, які підлягали застосуванню, у зв'язку з чим дійшли неправильних висновків, що кредитний договорі не припинив своєї дії на підставі пункту 3.2 договору.

Судами не враховано, що банк допустив порушення умов кредитного договору, не видавши кредит у повному обсязі в 5-тидений строк, як це передбачено пунктом 3.1. договору. При цьому, умовами пункту 3.2 кредитного договору в імперативному, безальтернативному порядку встановлено, що у разі, якщо позичальник на протязі 5-ти банківських днів з моменту вступу в дію даного договору не отримав кредит, даний договір припиняє свою дію. Жодних додаткових угод про зміну строку видачі кредиту чи буд-яких інших додатків між сторонами протягом 5-ти банківських днів не укладалось, пункти 3.1., 3.2. договору недійсними не визнавались, тому вказаний договір припинив свою дію 22 вересня 2008 року.

Банк не надав позичальнику в повному обсязі кредит на умовах та в строк, передбачені Кредитним договором, чим здійснив порушення зобов'язання, правовим наслідком якого згідно умов Кредитного договору є припинення дії кредитного договору на майбутнє. В пункті 3.2 кредитного договору не передбачено жодних обов'язків сторін, а лише передбачено обставину, з настанням якої сторони обумовили безальтернативне припинення дії договору.

Видача грошових коштів в сумі 6700 доларів США мало місце вже після того, як кредитний договір припинив свою дію, а тому правових підстав вважати, що такі кошти видані банком на підставі та на виконання умов кредитного договору немає.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалені у справі судові рішення з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що незважаючи на те, що предметом позову у справі було визнання зобов'язання припиненим у зв'язку з його виконанням, факти та обставини, що входять до предмета доказування, зокрема щодо того, в якому обсязі позивачем виконано зобов'язання зі сплати кредиту за договором, судом першої інстанції та апеляційним судом не досліджувались.

Судами відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання зобов'язання припиненим у зв'язку з його виконанням, в той час як ступінь виконання такого не досліджувався, а розмір заборгованості та існування такої взагалі не встановлювався.

Відсутність будь-якого дослідження судами обох інстанцій обставин обсягу виконання позивачем (позичальником) зобов'язань перед відповідачем зі сплати кредиту за договором, що входять до предмету доказування, унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Крім того, у касаційній скарзі ОСОБА_4 (третя особа у справі без самостійних вимог) посилається на те, що судами першої та апеляційної інстанції порушено його право на захист, обмежено право брати участь через представника у судовому розгляді, оскільки суд першої інстанції не повідомляв його належним чином про день, час та місце розгляду справи, а апеляційний суд розглянув справу за його відсутності та безпідставно відхилив клопотання представника про відкладення розгляду справи у зв'язку з перебуванням на стаціонарному лікуванні.

Посилаючись на те, що обставини щодо належного виконання позивачем (позичальником) своїх договірних зобов'язань за кредитним договором є важливою частиною предмету доказування у даній справі, однак судами першої та апеляційної інстанції в порушення норм процесуального права взагалі не досліджувались, заявник вважає, що для встановлення цих обставин необхідно скасувати ухвалені у справі судові рішення з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У відзиві на касаційну скаргу, відповідач не погодився з доводами касаційної скарги позивача, просив залишити ухвалені у справі судові рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Частиною першою статті 1054 ЦК Українивизначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Установлено, що 16 вересня 2006 року між ВАТ «Фольксбанк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк» та позивачем укладено кредитний договір, згідно з умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику ОСОБА_4 кредитну лінію в розмірі 23 0000 доларів США, строком на 5 років на поновлювальній основі під 14% річних.

У пункті 1.1,1.2 договору сторонами обумовлено, що надання коштів по кредитній лінії здійснюється банком повністю або окремими частинами (траншами) на письмову вимогу позичальника в межах вищевказаної суми кредитної ліні (ліміту). Позичальник зобов'язується повернути банку суму кредиту та сплатити проценти за користування кредитом у строки та в порядку, передбаченому договором.

На підставі поданої ОСОБА_4 заяви від 16 вересня 2008 року банк надав їй транш в сумі 16 300 доларів США в рахунок відкритої кредитної лінії згідно з договором.

Друга сума траншу у розмірі 6 700 доларів США була надана банком позичальнику також на підставі її письмової заяви від 10 жовтня 2008 року, згідно пункту 1.1 договору від 16 вересня 2008 року.

Установивши, що банк виконав свої договірні зобов'язання по наданню позичальнику окремими частинами (траншами) грошових коштів в межах кредитної лінії (ліміту) на підставі письмової заяви ОСОБА_4 протягом 5-ти банківських днів з моменту вступу в дію договору, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав вважати, що ПАТ «ВіЕс Банк» порушив пункт 3.2 договору, оскільки за його умовами позичальник міг отримувати кошти по кредитній лінії протягом п'яти років в будь-якій сумі та у бідь-який час.

Доводи касаційних скарг, що неотримання позичальником у повному розмірі, кредитних коштів протягом 5-ти банківських днів тягне собою безумовне припинення зобов'язань за кредитним договором відповідно до пункту 3.2 договору, є необґрунтованими, спростовуються встановленими під час розгляду справи обставинами та змістом договору, укладеного між сторонами, які в свою чергу погодили умови і порядок видачі кредиту.

Доводи касаційної скарги третьої особи - ОСОБА_6 про безпідставність відмови судом у задоволенні позовних вимог про визнання зобов'язання припиненим у зв'язку з його виконанням, без встановлення і дослідження обставин щодо такого виконання позичальником, без перевірки розміру заборгованості, є безпідставними та спростовуються змістом заявлених в суді першої інстанції позовних вимог з урахуванням поданої позивачем заяви про зміну предмету позову, згідно із якою, у якості підстави для припинення зобов'язань за кредитним договором позивачем вказувалось саме порушення банком пункту 3.2 договору.

Обставинами про належне виконання у повному обсязі зобов'язання за кредитним договором, як правову підставу для припинення цього зобов'язання, позивач свої вимоги не мотивувала, лише послалася в заяві про зміну предмету позову на те, що після припинення кредитного договору за пунктом 3.2, продовжувала виконувати зобов'язання по поверненню отриманих за договором кредитних коштів в сумі 16 300 доларів США. При цьому, посилалася на те, що на отримані другим траншем кошти у розмірі 6700 доларів США не поширюється умови кредитного договору, оскільки він припинив свою дію на підставі пункту 3.2 договору.

Правовою підставою, визначеною позивачем у позовній заяві для задоволення позовних вимог про припинення зобов'язання ОСОБА_4 за кредитним договором є порушення банком пункту 3.2 договору, і саме наявність цих підстав перевірялась судами попередніх інстанцій з урахуванням диспозитивності цивільного судочинства та в межах заявлених в суді першої інстанції позовних вимог.

При цьому, за умов настання передбачених статтею 599 ЦК України підстав для припинення зобов'язання та у разі спору щодо такого припинення, позивач не позбавлена можливості звернутися до суду з відповідним позовом саме на підставі цієї норми, обґрунтовуючи свої вимоги обставинами належного та у повному обсязі виконання зобов'язання.

Доводи касаційної скарги третьої особи без самостійних вимог - ОСОБА_6 про порушення судами його права на захист, обмеження права брати участь у розгляді справи через представника, неналежне повідомлення про розгляд справи судом першої інстанції та розгляд справи апеляційним судом за відсутності представника ОСОБА_8 спросовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що про день час, місце розгляду справи ОСОБА_6 повідомлявся судом першої інстанції у встановленому порядку за місцем проживання. Під час апеляційного розгляду справи третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_6 неодноразово подавав заяви про відкладення розгляду справи, які розглядались судом у встановленому порядку, у зв'язку з чим та на підставі положень статті 305 ЦПК України (в редакції чинній на момент розгляду справи) апеляційний суд мав право розглянути справу за відсутності третьої особи та його представника.

При цьому, розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції за відсутності третьої особи без самостійних вимог - ОСОБА_6 та ухвалення оскаржуваних ним рішень не призвело до неправильного встановлення обставин справи та її вирішення. Апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для скасування правильного по суті рішення суду, при цьому дав належну оцінку усім доводам апеляційних скарг, в тому числі аргументам апеляційної скарги ОСОБА_6

Доводи касаційних скарг не спростовують висновків судів про відсутність підстав, на які посилається позивач для припинення зобов'язання за кредитним договором.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 14 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська