Справа № 361/7320/16-ц Головуючий 1 інстанція - Селезньова Т.В.
Провадження № 22-ц/824/1998/2019 Доповідач апеляційна інстанція - Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 січня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

при секретарі Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 червня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», до ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» звернувся до суду із вказаним вище позовом,який мотивував тим, що 03 грудня 2007 року між банком і відповідачем ОСОБА_3 було укладено кредитний договір в редакції додаткової угоди від 11 червня 2009 року, згідно якого банк надав відповідачу кредит для придбання автомобіля в розмірі 25220 доларів США терміном до 02 грудня 2015 року із розрахунку від 12,1 % до 6,5 % річних, а позичальник зобов'язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування.

Вказував, що за умовами кредитного договору в редакції додаткової угоди від 11 червня 2009 року позичальник ОСОБА_3 мав повертати кредит та проценти щомісячними платежами до 10 числа кожного місяця згідно графіку погашення заборгованості (додаток № 1), однак не виконував цих обов'язків і після закінчення терміну надання кредиту станом на 25 серпня 2016 року має заборгованість у розмірі 507233,70 грн., з яких: тіло кредиту - 224904,92 грн., проценти - 58094,92 грн. та пеня 224233,86 грн. Посилаючись на ст.1054 ЦК України та умови кредитного договору, просив стягнути із відповідача на користь банку борг за кредитним договором станом на 25 серпня 2016 року у розмірі 507233,70 грн. та судові витрати.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 червня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» борг за кредитним договором в розмірі 243212,18грн. та судовий збір у розмірі 3652,08 грн.

- 2 -

Не погоджуючись із таким рішенням, ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоовленні позовних вимог і ухвалити нове, яким вимоги банку задоволити в повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення і неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права. Скарга мотивована тим, що суд прийшов до хибних висновків про неправомірність застосування судом збільшеної процентної ставки 15 %, не врахувавши, що таке відповідає п.11 додаткової угоди та матеріалам справи, з яких вбачається, що у 2009 році позичальник порушив зобов'язання, що у свою чергу потягло збільшенння процентної ставки згідно умов кредитного договору.

Відповідач ОСОБА_3 відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 грудня 2018 року у зв'язку із укладенням між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» і ТОВ «Вердикт Капітал» договору про відступлення права вимоги, останнє залучене до участі у справі у якості правонаступника позивача ПАТ «Банк «Фінанси та кредит».

В суді апеляційної інстанції представник ТОВ «Вердикт Капітал» адвокат Цермолонський І.М. апеляційну скаргу підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області як незаконне.

Відповідач ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 03 грудня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» і відповідачем ОСОБА_3 було укладено кредитний договір із послідуючою додатковою угодою № 1 від 11 червня 2009 року до цього договору (а.с.6-11).

За умовами кредитного договору банк надав відповідачу кредит на споживчі потреби для придбання автомобіля в розмірі 25220 доларів США терміном до 02 грудня 2015 року із розрахунку 12,1 % річних з послідуючим зниженням процентної ставки до 6,5 % річних, а позичальник зобов'язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування.

- 3 -

Повернення тіла кредиту і процентів згідно пунктів 3.3, 4.3 кредитного договору і графіку платежів (додаток № 1 в редакції додаткової угоди від 11 червня 2009 року) передбачено шляхом внесення позичальником щомісячних платежів в період із 1 по 10 число місяця.

Також, судом встановлено, що позичальник не в повному обсязі виконував обов'язки по своєчасному поверненню кредитних коштів, покладені на нього кредитним договором, має заборгованість.

Після закінчення терміну надання кредиту, тобто після 02 грудня 2015 року відповідач кредитні кошти в повному обсязі не повернув, в результаті чого має заборгованість за тілом кредиту в розмірі 8887,58 доларів США. Крім того, банк нарахував відповідачу проценти в розмірі 2295,74 долари США та пеню 224233,86 грн.

Вирішуючи спір, суд прийшов до висновків, що позичальник ОСОБА_3 не виконав обумовлених кредитним договором обов'язків по внесенню щомісячних платежів на погашення кредиту і після закінчення строку надання кредиту має прострочену заборгованість, що у свою чергу свідчить про порушення прав позивача як кредитора і необхідність їх захисту шляхом повернення боргу за кредитним договором.

Такі висновки суду є правильними, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися із визначеною судом сумою заборгованості за кредитним договором, яка підлягає стягненню із відповідача на користь банку, з наступних міркувань.

Визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, суд виходив з того, що відповідач здійснював платежі у жовтні-грудні 2008 року своєчасно, не мав боргу, а тому банк неправомірно збільшив процентну ставку за кредитом до 15 %, що у свою чергу потягло штучне збільшення розміру процентів і невірне визначення розміру тіла кредиту.

При цьому суд не звернув уваги, що у жовтні-грудні 2009 року, про що зазначав банк, відповідач не вносив платежів, що у свою чергу згідно положень п.4.7 кредитного договору (в редакції додаткової угоди від 11 червня 2009 року) дало банку підстави застосувати підвищену процентну ставку.

За таких обставин, наведений судом у рішенні розрахунок боргу, який грунтується на інших ставках процентів, зокрема 6,5 % та 9,2 %, є невірним.

Окрім того, вирішуючи спір, суд допустив наступні порушення норм матеріального права.

Стягуючи борг за процентами в розмірі 22268,11 грн. та пеню за несвоєчасне повернення процентів у розмірі 16143,82 грн., суд обрахував наведені суми за період по 25 серпня 2016 року, хоча строк дії договору закінчися 02 грудня 2015 року.

При цьому суд не врахував, що право банку нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом 02 грудня 2015 року строку кредитування, а нарахування процентів поза межами строку дії договору (строку кредитування) суперечить закону, зокрема ст.1048 ЦК України.

Це ж стосується неустойки (штраф, пеня), під якою згідно ч.1 ст.549 ЦК України

- 4 -

розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредитору у разі порушення боржником зобов'язання

За змістом ст.ст.546, 549, 550, 551 ЦК України неустойка за своєю правовою природою є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов'язань і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов'язання, а відтак може нараховуватися лише в межах погодженого сторонами строку дії договору.

Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), де Велика Палата вказала, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (провадження № 14-154цс18).

Отже, суд невірно застосував положення ст.ст.546, 549, 550, 551 ,1048 ЦК України.

Також, вирішуючи спір, суд допустив порушення норм матеріального права, що регулюють позовну давність.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, який передбачає повернення боргу частинами, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів має обчислюватися з моменту несплати окремого платежу.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, де Велика Палата зазначила, що встановлення у договорі окремих зобов'язань, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування (п.63).

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України

- 5 -

у постановах: від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

З матеріалів справи вбачається, що повернення відповідачем як тіла кредиту, так і процентів мало здійснюватися шляхом внесення щомісячних платежів до 10 числа кожного місяця, а відтак з урахуванням письмової заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд мав застосувати цей строк, чого не зробив, прийшовши до помилкового висновку, що строк позовної давності не пропущено.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру боргу за кредитним договором, який підлягає стягенню з відповідача на користь банку.

При цьому, колегія суддів враховує, що апеляційна скарга позивача не містить доводів щодо незаконності рішення в частині стягнення процентів і пені поза межами строку дії договору, а також щодо застосування позовної давності, проте, змінюючи рішення, колегія суддів керується наступним.

Відповідно до приписів ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що при вирішенні спору суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють позовну давність (ст.ст.261, 267 ЦК), неустойку (ст.ст.546,549 ЦК) та проценти (ст.1048 ЦК), колегія суддів згідно ч.4 ст.367 ЦПК України вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги з метою дотримання вимог закону та прав і законних інтересів відповідача.

Відповідно до наданого банком розрахунку, суд стягує на користь позивача у межах строку позовної давності за період із грудня 2013 року (позов подано у грудні 2016 року) по 02 грудня 2015 року (закінчення строку кредитного договору):

- борг за тілом кредиту у розмірі 90996,40 грн., що становить 3284,63 доларів (в цей період позичальник мав сплатити 5426,88 доларів, а сплатив 2142,25 доларів) за курсом НБУ 27,7037 грн. за долар США;

- борг за процентами у розмірі 34750,41 грн., що становить 1254,36 доларів (в цей період мав сплатити 2806,28 доларів, сплатив - 1551,92 долари) за курсом НБУ 27,7037 грн. за долар США;

Також, суд стягує пеню за прострочення повернення кредиту згідно вимог банку у межах позовної давності в розмірі 74536,20 грн.

Рішення в частині судових витрат суд залишає без змін.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

- 6 -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» задоволити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 червня 2018 року змінити, стягнувши із ОСОБА_3 (мешкає за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (місцезнаходження: 04053 м.Київ, вул.Кудрявський узвіз 5-Б, ) заборгованість за кредитним договором в розмірі 200283 гривні 01 коп., з яких тіло кредиту - 90996 гривень 40 коп., проценти - 34750 гривень 41 коп., пеня - 74536 гривень 20 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: