ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7376/19 Справа № 213/1401/18 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів : Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретаря судового засідання- Голуб О.О.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

Відділ реєстрації місця проживання громадян Виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради м.Кривий Ріг Дніпропетровської області,

Криворізька міська рада в особі виконкому Інгулецької районної у місті ради м.Кривий Ріг Дніпропетровської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 травня 2019 року, ухваленого суддею Поповим В.В. в м.Кривому Розі, Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 06 червня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , предметом якої є визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття його з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

В обґрунтування позову зазначила, що вони з відповідачем ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 1983 року. Від шлюбу мають двох дітей - ОСОБА_3 , 1986 року народження та ОСОБА_4 , 1984 року народження, які досягли повноліття. Шлюб розірвано 19 грудня 2017 року.

У 1993 році, після отримання на сім`ю трикімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , на відповідача, як на головного квартиронаймача, був оформлений особовий рахунок на її користування.

В квартирі були прописані позивач та треті особи як члени його сім`ї. Однією сім`єю з відповідачем вони мешкали з 1983 року по 2008 рік.

Квартира не приватизована. Після припинення сімейних стосунків у 2008 році, відповідач забрав речі і переїхав жити до іншої жінки. В період з 2008 року по теперішній час відповідач жодного разу не з`являвся у квартирі, всі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення, виконуються позивачем та дітьми, які несуть усі витрати за утримання квартири. Перешкод в користуванні житлом відповідачеві позивач не створювала і вважає, що відповідач не користується спірною квартирою без поважних причин.

Рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені повністю.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Відповідач ОСОБА_2 , не погоджуючись з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неналежне надання оцінки доказам, незаконність і необґрунтованість оскаржуваного рішення, ставить питання про його скасування та ухвалення нового, яким у повному обсязі відмовити позивачу у задоволенні її позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує, що суд не надав належної оцінки його твердженням про те, що відомості, зазначені в акті про не проживання, записані зі слів сусідів, належність до квартир яких не підтверджена жодним доказом, що судом не були перевірені повноваження осіб, які склали акт, що судом не були оцінені його пояснення щодо причин відсутності в спірному житлі, які пов`язані з конфліктами із позивачем, неправомірною поведінкою його сина ОСОБА_3 , та його намаганням уникнути конфліктів, на його звернення до поліції з приводу усунення перешкод у користуванні квартирою через зміну замків від дверей тамбуру до квартири, та відсутність у нього іншого житла. Відповідач вважає, що висновок суду про встановлення факту його відсутності без поважних причин в спірній квартирі не підтверджений належними та допустимими доказами та необґрунтований судом в оскаржуваному рішенні.

Скаржник наголошує на тому, що висновок суду про віднесення спірного житла до державного та громадського житлового фонду та застосування до спірних правовідносин відповідних норм матеріального права є незаконним, оскільки судом не було з`ясовано правовий статус спірної квартири. Вказує на те, що він надав суду докази, що спірна квартира надавалася йому ОСОБА_5 ГЗК як кооперативна, наголошував на тому, що саме він сплачував вартість квартири періодичними платежами, що за давністю часу платіжні документи не збереглися, однак надані ним докази не були оцінені судом, їм не була надана належна правова оцінка.

Відповідач зазначає, що після ухвалення рішення в особистих документах він знайшов квитанцію до касового ордеру №2127 від 22.03.1993 про сплату внеску за кооперативну квартиру АДРЕСА_3 і цей платіж був здійснений після укладення 15.02.1993 договору про надання пільг, пов`язаних з доплатою за будівництво кооперативного житла, у зв`язку із чим просив дослідити цей доказ під час апеляційного розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши відповідача ОСОБА_2 , його представника ОСОБА_6 , які, кожен окремо у повному обсязі підтримали викладені в апеляційній скарзі доводи та просили їх задовольнити, думку представника позивача ОСОБА_7 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що відповідач є головним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 68,3 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м.

В квартирі зареєстровані позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 та треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , але відповідач з 2008 року за даною адресою не проживає.

Суд, першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , керувався положеннями ст.ст.71,72, 163 ЖК України й виходив з того, що вимога позивача є обґрунтованою, оскільки судом встановлено, що відповідач за місцем своєї реєстрації не мешкає понад шість місяців без поважних причин.

Однак колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

За вимогами ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом статтей 71, 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

Як роз`яснено у п.п.10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату особою права на користування жилим приміщенням, з`ясуванню підлягають термін відсутності особи у житловому приміщенні та поважність причин такої відсутності.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, та враховувати принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про права людини 1950 року.

Так, перевіряючи доводи скаржника про те, що спірна квартира є кооперативною, суд апеляційної інстанції дослідив надані сторонами докази і встановив, що будинок АДРЕСА_5 в якому розташована спірна квартира АДРЕСА_6 , з 2016 року знаходиться на балансі ОСББ «Західний,15» та серед квартир цього будинку у комунальній власності перебуває 31 квартира, в тому числі і квартира АДРЕСА_6 , що підтверджено довідкою від 28 листопада 2019 року підписаною Управителем ОСББ «Західний,15» ОСОБА_8 .

Отже, доводи відповідача про те, що спірна квартира надавалася йому ОСОБА_5 ГЗК як кооперативна і, що судом не було з`ясовано правовий статус спірної квартири, у зв`язку із чим судом до спірних правовідносин невірно застосовані норми матеріального права, колегія суддів вважає необґрунтованими, і їх відхиляє.

Між тим, колегія суддів не може в повному обсязі погодитись із висновком суду першої інстанції, що відповідач за місцем своєї реєстрації не мешкає понад шість місяців без поважних причин, і що йому не чинилися перешкоди у користуванні житлом, з огляду на таке.

Під час судового розгляду справи були допитані в якості свідків: позивач ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 діти сторін, сусіди ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , поясненнями, яких встановлено неприязні відносини між колишнім подружжям, сторонами по справі та відповідача із сином ОСОБА_3 , що не заперечувалось сторонами і під час апеляційного розгляду справи.

Поясненнями свідка ОСОБА_9 , сусіда сторін (кв.№51), встановлено, що останньому зі слів відповідача відомо, що члени колишньої сім`ї створювали йому перешкоди в користуванні житлом, він бачив відповідача приблизно рік тому біля під`їзду з міліціонером, ОСОБА_2 не міг потрапити до квартири.

З пояснень свідка ОСОБА_11 (кв.№59) суд встановив, що свідок постійно проживає в своїй квартирі та періодично бачить відповідача, останній раз бачив його в кінці минулого року біля під`їзду, про конфлікт сторін з приводу квартири знає зі слів відповідача, який говорив йому, що не може потрапити до квартири.

Окрім, того, позивач і треті особи, діти сторін не заперечували факт зміни замків, що також підтверджено відповідачем, який не може потрапити до квартири через відсутність у нього ключа. Встановлений факт узгоджується з показаннями свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_9 .

Доводи сторони позивача про те, що відповідач має інше житло в будинку АДРЕСА_7 , спростовуються актом обстеження земельної ділянки, проведеного співробітниками відділу житлово-комунального господарства виконкому Інгулецької районної у місті ради від 07.03.1019, з якого видно, що двоповерховий будинок без аншлагу, у якого за візуальним поглядом не завершені оздоблювальні роботи, огорожі не має, на момент огляду у будинку нікого не було, правоустановчі документи на домоволодіння не надано (а.с.221), доказів тому, що цей будинок придатний для житла, стороною позивача суду не надано.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час судового розгляду справи неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, належним чином не перевірив причини відсутності відповідача у спірному житлі понад встановлені законом строки, якими, зокрема, є неприязні стосунки між колишнім подружжям, зміна замків, не з`ясував чи має відповідач інше житло ніж спірна квартира, чим допустив невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, обставинам справи, що відповідно до п.п.1, 3 ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.367,369,374,376,381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу від 27 травня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_4 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 грудня 2019 року.

Головуючий:

Судді: