Справа № 127/1154/18
Провадження № 22-ц/801/208/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 рокуСправа № 127/1154/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Сала Т. Б., Якименко М. М.,

за участі секретаря Кирилюк Л. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення коштів, що зберігаються без достатньої правової підстави,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 15 листопада 2018 року у м. Вінниці суддею цього суду Бойком В. М., зі складанням його повного тексту 20 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

В січні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення коштів, що зберігаються без достатньої правової підстави, мотивуючи його тим, що 24 березня 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір про завдаток, за яким позивач передала останньому завдаток у сумі 5000 (п'ять тисяч) доларів у рахунок оплати за договором купівлі-продажу земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,1494 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, з кадастровим номером НОМЕР_2. В подальшому, кожного місяця, позивач передавала ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 3000,00 доларів США щомісячно. Станом на 14 листопада 2013 року позивачем передано 5000,00 доларів США завдатку, та 18500,00 доларів США авансових платежів. Проте, в грудні 2013 року ОСОБА_4 повідомив, що не бажає продовжувати виконання угоди і поверне з часом кошти, пояснюючи тим, що донька має виходити заміж і на зазначеній земельній ділянці він бажає збудувати для неї будинок. Для підтвердження своїх намірів, він повернув частину коштів в розмірі 3000,00 доларів США. Сторони домовились, що як гарантія повернення коштів у ОСОБА_3 залишаються оригінали правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

В кінці 2016 року ОСОБА_4 повернув іншу частину завдатку в розмірі 2000,00 доларів США., а влітку 2017 року пояснив, що аванс в розмірі 18500,00 доларів США зможе повернути в тому випадку, якщо зможе продати земельну ділянку. Повіривши ОСОБА_4, ОСОБА_3 повернула йому оригінал Державного акту на земельну ділянку, а він в серпні 2017 року сплатив ще 500,00 доларів США.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, спірна земельна ділянка на праві приватної власності належить ОСОБА_6, яка набута нею на підставі договору купівлі-продажу від 03 листопада 2017року.

Відповідно до заяви № 586 від 28 травня 2013 року ОСОБА_5, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_4 надала згоду останньому на продаж їхньої набутої у шлюбі земельної ділянки площею 0,1494 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, з кадастровим номером НОМЕР_2, за ціною та на умовах на розсуд чоловіка.

Пославшись на викладене та на те, що відповідач двічі отримав кошти за одне й те саме майно, проте не виконав обов'язок щодо повернення коштів, позивач просила суд стягнути з відповідачів солідарно передані нею кошти за купівлю земельної ділянки в розмірі 18000 доларів США, що еквівалентно 514217,95 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 листопада 2018 року позовні вимоги задоволено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, відповідач ОСОБА_4, посилавшись на невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, незастосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, надання неналежної оцінки доказам, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, рішення суду цим вимогам у повній мірі не відповідає, тому апеляційний суд з огляду на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема показаннями свідків. (ч. ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України).

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 07 грудня 2006 року ОСОБА_4 згідно з рішенням Ксаверівської сільської ради від 18 травня 2006 року був власником земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 6-7).

24 березня 2013 року між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір, названий ними «про завдаток»(далі - договір), згідно з умовами якого покупець передає продавцю завдаток в сумі 5000 доларів США в рахунок оплати за договором купівлі-продажу земельної ділянки, призначеної для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 0,1494 га та будівель на даній ділянці, розташованій за адресою: АДРЕСА_1, з кадастровим номером НОМЕР_2 (а. с. 8, 75).

Пунктом 2 договору встановлено, що кошти, зазначені в пункті 1, використовуються як завдаток внесений з метою забезпечення виконання покупцем зобов'язань по оплаті договору купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки, що належить на праві власності продавцеві.

Пунктами 3, 5, 6 договору передбачено, що договірна вартість зазначеної земельної ділянки становить 58 000 доларів США. Договір купівлі-продажу земельної ділянки має бути укладений до 31 грудня 2013 року. Термін дії договору встановлюється з моменту його підписання і діє до моменту виконання своїх зобов'язань кожної зі сторін. Щомісячно до 27 числа з 01 квітня 2013 року по 01 грудня 2013 року покупець зобов'язується передавати завдаток в розмірі 3000 доларів одночасно складаючи доповнення до даної угоди. Остаточний розрахунок покупець зобов'язується провести до 31 грудня 2013 року.

Для забезпечення виконання вимог договору ОСОБА_4 передав ОСОБА_3 Державний акт на землю серії НОМЕР_3 від 07 грудня 2006 року, а вона, в свою чергу передала йому 5000 доларів США в якості завдатку.

У п. 7 договору визначено, що він рівносильний попередньому договору про купівлю-продаж вказаної ділянки.

Текст договору до підпису сторін виконано машинописом.

Після підпису сторін договір містить серед іншого надписи від руки про те, що 02 грудня 2013 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_4 виданий йому 24 березня 2013 року завдаток в розмірі 3000 доларів США, а 08 вересня 2016 року ще 2000 доларів США. 03 серпня 2017 року ОСОБА_4 повернув ОСОБА_3 500 доларів США авансу в обмін на Державний акт серії НОМЕР_3 від 07 грудня 2006 року.

Відповідно до заяви від 28 травня 2013 року, посвідченої приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу та зареєстрованої в реєстрі за № 586, ОСОБА_5, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_4 надала згоду останньому на продаж їхньої набутої у шлюбі земельної ділянки площею 0,1494 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, з кадастровим номером НОМЕР_2, за ціною та на умовах на розсуд чоловіка. Підтвердила, що такий правочин відповідає інтересам їх сім'ї (а. с. 9).

З видаткового касового ордеру типової форми N КО-2 без номеру та дати вбачається, що ОСОБА_4 згідно договору застави за період березень 2013 року - жовтень 2013 року одержав з початку дії договору 23 500 (двадцять три тисячі п'ятсот) доларів США. Вказаний ордер підписаний одержувачем 14 листопада 2013 року (а. с. 10).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна земельна ділянка площею 0,1494 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1, з кадастровим номером НОМЕР_2 на праві приватної власності належить ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 03 листопада 2017 року (а. с. 12).

Відповідно до висновку експерта ТОВ «Соломон» від 24 липня 2018 року за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи підписи від імені ОСОБА_4 в рядку « ОСОБА_4» графи « продавець» розділу «Підписи сторін» та зліва від рукописного запису « ОСОБА_4» на зворотній стороні договору про завдаток від 24 березня 2013 року, укладеного від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_3, а також у графі «Підпис одержувача» у видатковому касовому ордері щодо одержання ОСОБА_4 14 листопада 2013 року згідно договору завдатку грошових коштів в сумі 23 500 доларів виконані однією особою (а. с. 138-143).

06 серпня 2018 року представником відповідача подано до суду першої інстанції заяву про застосування строків позовної давності, мотивовану тим, що ще в грудні 2013 року з боку позивача не були виконані вимоги угоди про завдаток, і про це було відомо сторонам, отже позивач пропустив строк звернення до суду (а. с. 113-115).

Встановивши вказані обставини справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що отримані і не повернуті ОСОБА_4 від ОСОБА_3 18000 доларів США за своєю правовою природою є авансом, а оскільки договір купівлі-продажу земельної ділянки у рахунок платежів за яким ця сума сплачувалась укладено не було, тому відповідач зберігає ці кошти без достатньої правової підстави, відтак обставини, якими обґрунтовуються вимоги, права і обов'язки сторін у спірних правовідносинах мають визначатись відповідно до глави 83 ЦК України, зокрема щодо стягнення грошових коштів на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України. Разом з тим, не можна погодитись із висновками суду про те, що позивач звернулася до суду в межах строків позовної давності, перебіг якого почався від дня, коли ОСОБА_3 дізналася про порушення свого права (відчуження відповідачем майна на користь третьої особи, тобто 03 листопада 2017 року), з огляду на таке.

Положеннями ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов'язання.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору.

Зі змісту договору про завдаток від 24 березня 2013 року вбачається, що за своєю правовою природою він є попереднім договором, що укладений з приводу купівлі-продажу у майбутньому вказаної земельної ділянки, тому за правилами статті 635 ЦК України він підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню.

У разі недотримання сторонами вимог законодавства про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України).

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України (набуття, збереження майна без достатньої правової підстави) застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Частиною 3 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що оскільки за договором про завдаток від 24 березня 2013 року ОСОБА_3 було сплачено ОСОБА_4 кошти в якості часткової оплати за купівлю земельної ділянки, однак не було дотримано встановленого законом правила щодо обов'язкового нотаріального посвідчення такого договору, тому він відповідно до положень ст. 220 ЦК України є нікчемним.

Доводи позивача про те, що вона звернулася до суду в межах строків позовної давності, оскільки її перебіг почався від дня, коли ОСОБА_3 дізналася про порушення свого права (відчуження відповідачем майна на користь третьої особи, тобто 03 листопада 2017 року), є необгрунтованими, оскільки ч. 3 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину, починається від дня, коли почалося його виконання.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується із висновком Верховного суд у постанові від 21 червня 2018 року у справі № 333/2051/16-ц.

Оскільки між сторонами 24 березня 2013 року було укладено нікчемний правочин, визнання якого недійсним згідно з вимогами норм ч. 2 ст. 215 ЦК України судом не вимагається, а перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання, то звернувшись до суду 17 січня 2018 року, позивач пропустила трирічний строк позовної давності, перебіг якої почався з дня його виконання, тобто з 24 березня 2013 року, отже у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення коштів, що зберігаються без достатньої правової підстави необхідно відмовити внаслідок пропущення позивачем строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції в законній силі залишатись не може та відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до положень ст. 141, п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, вважає за необхідне судовий збір, сплачений позивачем за подачу позовної заяви залишити за нею, а судовий збір, сплачений ОСОБА_4 за подачу апеляційної скарги відповідно до квитанції № 25010891-1 (а. с. 198), стягнути з ОСОБА_3 на його користь.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 листопада 2018 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення коштів, що зберігаються без достатньої правової підстави, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (паспорт серії НОМЕР_4, виданий Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області) на користь ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків - НОМЕР_1) 7713, 28 грн сплаченого ним судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

М. М. Якименко

Повний текст постанови виготовлено 29 січня 2019 року.