КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 752/11561/18 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Чередніченко Н.П.

22 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Поліщук Н.В.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою та просила встановити юридичний факт того, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та «громадянка Росії» ОСОБА_1 у Свідоцтві про народження ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, за номером: НОМЕР_1 від 08 серпня 2007 року є однією особою.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року заяву залишено без розгляду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Посилається на неповне з'ясування та невідповідність висновків суду обставинам, що мають значення для справи.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що факт, який має юридичне значення не має ознак спірного характеру, оскільки підтверджується документально.

Зазначає, що ОСОБА_1 звернулася із відповідною заявою для уникнення в подальшому фактів непорозуміння при контактуванні з Державними органами та установами до досягнення сином заявниці повноліття.

Учасники справи в судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи.

ОСОБА_1 подала до суду заяву, в якій просила слухати справу за її відсутності.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 № 3236/03, § 41«Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2112/2019
На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.

Постановляючи ухвалу про залишення без розгляду заяви, суд першої інстанції виходив з того, що із заявлених заявником вимог вбачається спір про право, зокрема, в частині дій посадових осіб прикордонних служб під час перетину заявницею кордону, і дані вимоги не підлягають судовому розгляду в окремому провадженні, а тому, відповідно, такий спір належить вирішувати у порядку позовного провадження.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів.

Судом першої інстанції та апеляційної інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Київська міська рада. В своїй заяві просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме те, що вона, громадянка України ОСОБА_1 та «громадянка Росії» ОСОБА_1 у свідоцтві про народження ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, є однією особою.

Зазначила, що не отримувала Громадянства Росії, а інформація до Свідоцтва про народження дитини, в строку «громадянство матері» була внесена, на підставі тодішніх намірів його отримати.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Факти, що мають юридичне значення - це факти, з якими закон пов'язує виникнення, зміну або припинення правовідносин. Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду у порядку окремого провадження, зокрема, за умови, що факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав фізичних та юридичних осіб.

Згідно з ст. 318 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що не можуть розглядатися в порядку окремого провадження заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, якщо чинним законодавством передбачений інший порядок його встановлення.

Суд вправі розглядати справи про встановленняюридичних фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Зі змісту поданої заяви вбачається, що заявниця просить встановити факт, що має юридичне значення для уникнення непорозумінь з прикордонними службами під час перетину кордону зі своїм сином.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що із заявлених заявником вимог вбачається спір про право, в частині дій посадових осіб прикордонних служб під час перетину заявницею кордону, і дані вимоги підлягають судовому розгляду в порядку позовного провадження.

Крім того, заявницею не досліджувалось питання звернення до дипломатичних представництв Російської Федерації в Україні із заявою про роз'яснення процедури внесення змін до актового запису цивільного стану чи виправлення описки у свідоцтві про народження сина.

Не встановлено, що ОСОБА_1 не має іншої можливості виправити недоліки у свідоцтві про народження сина, що є однією із головних умов встановлення факту, що має юридичне значення.

Таким чином, вимоги апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 25.01.2019.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

Н.В. Поліщук