Постанова

Іменем України

09 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 361/5745/16-ц

провадження № 61-19551св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Гарант»,

треті особи: Акціонерний банк «Банк регіонального розвитку», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мельник Роман Петрович, ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2017 року в складі судді Селезньової Т. В. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 29 червня 2017 року в складі колегії суддів: Савченка С. І., Білоконь О. В., Приходька К. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Гарант» (далі - ТОВ «Колекторська компанія «Гарант»), треті особи:

ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мельник Р. П., про визнання недійсним договору іпотеки.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 05 грудня 2006 року між Акціонерним банком «Банк регіонального розвитку» (далі - АБ «Банк регіонального розвитку») і її чоловіком ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 56 000 дол. США зі сплатою 13 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту

04 грудня 2016 року.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань між АБ «Банк регіонального розвитку» та ОСОБА_2 05 грудня 2006 року укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку банку майнові права на квартиру АДРЕСА_1 .

Вказувала, що іпотечний договір був укладений з порушенням норм законодавства, зокрема статті 65 СК України, оскільки позивач як дружина іпотекодавця не надавала згоди своєму чоловіку ОСОБА_2 на передачу в іпотеку майнових прав на вищевказану квартиру. Крім того, на час укладення спірного правочину статті 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки.

Зазначала, що постановою правління Національного банку України (далі - НБУ) від 02 грудня 2009 року відкликано банківську ліцензію і розпочато процедуру ліквідації АБ «Банк регіонального розвитку». Після ліквідаційної процедури непродані активи банку передані в управління визначеній НБУ особі - Товариству з обмеженою відповідальністю «Агенція комплексного бізнесу «Дельта-М» (далі - ТОВ «Агенція комплексного бізнесу «Дельта-М»), яка 30 вересня 2015 року уклала договір про відступлення прав вимоги на користь ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_2 .

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила визнати недійсним іпотечний договір, укладений 05 грудня 2006 року між АБ «Банк регіонального розвитку», правонаступником якого є ТОВ «Колекторська компанія «Гарант», та ОСОБА_2 .

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до

ТОВ «Колекторська компанія «Гарант», ОСОБА_1 , треті особи: АБ «Банк регіонального розвитку», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мельник Р. П., ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору іпотеки.

Позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 05 грудня 2006 року він передав в іпотеку майнові права на двокімнатну квартиру

АДРЕСА_1 , що підтверджується укладеним між ним та АБ «Банк регіонального розвитку» договором іпотеки від 05 грудня 2006 року.

Вважає, що іпотечний договір суперечить вимогам статті 5 Закону

України «Про іпотеку», яка на час його укладання не визначала майнові права як предмет іпотеки. Крім того, на укладення іпотечного договору була потрібна згода його дружини ОСОБА_1 , проте такої згоди вона не надавала.

На підставі викладеного ОСОБА_2 просив визнати недійсним іпотечний договір, укладений 05 грудня 2006 року між ним і АБ «Банк регіонального розвитку».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2017 року в задоволенні позовів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оспорюваний іпотечний договір, укладений 05 грудня 2006 року між АБ «Банк регіонального розвитку» й ОСОБА_2 , з наступними змінами, відповідає вимогам закону як за змістом, так і за формою, зокрема договір нотаріально посвідчений, а при його укладенні дружина іпотекодавця дала нотаріально посвідчену згоду на передачу нерухомого майна в іпотеку.

При цьому, після набуття іпотекодавцем ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , сторони 10 квітня

2008 року уклали додатковий договір, яким внесли зміни до попередніх положень іпотечного договору і визначили предметом іпотеки об`єкт нерухомого майна у вигляді квартири.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 29 червня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що стаття 5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції на момент укладання іпотечного договору та додатку до нього) визначала, що предметом іпотеки може бути нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору. Саме такі положення і були зафіксовані у редакції пункту 1.2 іпотечного договору від 05 грудня

2006 року до внесення до нього змін 10 квітня 2008 року, що у свою чергу свідчить про відповідність договору вимогам закону.

Як при укладенні іпотечного договору 05 грудня 2006 року, так і при внесенні до нього змін 10 квітня 2008 року, ОСОБА_1 давала письмові згоди на передачу майна в іпотеку, які були нотаріально посвідчені.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 не оскаржуються, тому відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції не переглядаються.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не визнає

ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» як нового кредитора, оскільки обставини щодо заміни кредитора у зобов`язанні встановлені не були, отже суди попередніх інстанцій не дослідили всебічно дійсні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

При цьому, іпотечний договір від 05 грудня 2006 року на час його укладення порушував вимоги законодавства, оскільки майнові права не могли бути передані в іпотеку. На час укладення оспорюваного договору іпотеки

стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки.

Таким чином, іпотечний договір від 05 грудня 2006 року, укладений між

АБ «Банк регіонального розвитку» та ОСОБА_2 підлягає визнанню недійсним.

Крім того, дружина іпотекодавця не надавала згоди на передачу майнових прав в іпотеку. ОСОБА_2 діяв поза межами наданої згоди дружини та всупереч вимогам закону.

Укладення додаткового договору до договору іпотеки не є підставою дійсності правочину.

Доводи інших учасників справи

У серпні 2017 року ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» подало відзив на касаційну скаргу, зазначивши, що відповідно до договору іпотеки в іпотеку було передано зокрема об`єкт нерухомого майна та майнові права на нього, що передбачалося чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством.

Крім того, 05 грудня 2006 року ОСОБА_1 надала нотаріальну згоду на укладення договору іпотеки ОСОБА_2 Також ОСОБА_1 10 квітня 2008 року надала згоду на підписання ОСОБА_2 додаткового договору до договору іпотеки.

Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

07 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 05 грудня 2006 року між АБ «Банк регіонального розвитку» й ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 56 000 дол. США зі сплатою 13 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту 04 грудня 2016 року.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань між АБ «Банк регіонального розвитку» та ОСОБА_2 05 грудня 2006 року укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку банку майнові права та об`єкт нерухомого майна, яке стане його власністю після укладення цього договору, - квартиру

АДРЕСА_1 .

Суди також встановили, що іпотечний договір був нотаріально посвідчений і дружина іпотекодавця - ОСОБА_1 , дала нотаріально посвідчену письмову згоду на передачу в іпотеку вищевказаної квартири, що підтверджується, зокрема її заявою нотаріусу.

Після набуття ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру між ним та банком 10 квітня 2008 року укладено додатковий договір № 1 до іпотечного договору, відповідно до якого сторони домовились викласти пункту 1.2 іпотечного договору в наступній редакції: «В іпотеку за цим договором передається об`єкт нерухомого майна, що належить іпотекодавцю на праві приватної власності, - квартира

АДРЕСА_2 .

Вказаний додатковий договір був нотаріально посвідчений і дружина іпотекодавця ОСОБА_1 дала нотаріально посвідчену письмову згоду на передачу вказаної квартири в іпотеку, вказавши, що даний правочин відповідає інтересам їхньої сім`ї і спільному волевиявленню.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду в оскаржуваній частині відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Підставою для подання позову є те, що на момент укладення договору іпотеки майнові права на об`єкти незавершеного будівництва не могли бути його предметом та дружина іпотекодавця не давала згоди на вчинення спірного правочину.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Так, статтею 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення договору іпотеки) був визначений вичерпний перелік об`єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором.

Предметом іпотеки могли бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернено стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом також міг бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому.

Частина об`єкта нерухомого майна могла бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості чи приєднання її до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Водночас поняття «іпотека майнових прав» і порядок регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у цій редакції закону були відсутні.

Дія Закону України від 19 червня 2003 року № 979-IV «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (редакція з 14 січня 2006 року до 23 липня 2010 року) на правовідносини при укладенні договору іпотеки між банком і фізичною особою з метою забезпечення кредитного договору не поширюється.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 17 квітня 2013 року у справі № 6-8цс13.

Майнові права на об`єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», що набрав чинності 14 січня 2009 року, якими були внесені зміни до Закону України «Про іпотеку».

З огляду на наведене суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що при укладенні договору іпотеки від 05 грудня 2006 року стаття 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції від 05 червня 2003 року) не містила положень про те, що майнові права на незавершене будівництвом приміщення могли виступати предметом іпотеки.

Майнове право, що є предметом застави (іпотеки), це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права.

Разом з тим згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції чинній на час укладення договору іпотеки) передбачали, що предметом іпотеки може виступати об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору.

Пунктом 1.2 договору іпотеки від 05 грудня 2006 року, що був укладений між АБ «Банк регіонального розвитку» й ОСОБА_2 , передбачено, що в іпотеку передаються майнові права та об`єкт нерухомого майна, яке стане його власністю після укладення цього договору, - квартиру АДРЕСА_1 .

Суди попередніх інстанцій вищевказаному надали належну правову оцінку і, відмовляючи у задоволенні позову, врахували, що за умовами договору в іпотеку було передано нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця, і лише та обставина, що положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції від 05 червня 2003 року) не передбачали, що предметом іпотеки не можуть виступати майнові права, не може бути безумовною підставою для визнання недійсним вказаного пункту договору.

Сам по собі факт того, що на час укладення спірних договорів іпотеки

стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки, не може свідчити про його недійсність, оскільки головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорює зазначені договори.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 61-5085св18.

Так, ОСОБА_2 , виступивши іпотекодавцем майнових прав за спірним договором іпотеки за згодою дружини - ОСОБА_1 , тим самим надав згоду на передання в іпотеку майнових прав на незавершену будівництвом квартиру, яка у майбутньому стане його власністю.

При цьому колегія суддів виходить з того, що іпотекодавцем виступив не забудовник житла, а позичальник кредиту і особа, яка згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на час укладення договору іпотеки) подала докази того, що нерухоме майно стане її власністю після укладення договору іпотеки.

Також суди, належним чином дослідивши зібрані у справі докази, зокрема нотаріально посвідчені заяви ОСОБА_1 про надання згоди на укладення іпотечного договору та додаткової угоди до цього договору, дійшли правильного висновку про дотримання вимог статті 65 СК України під час вчинення спірного правочину.

Таким чином, відсутні передбачені статтями 203, 215 ЦК України підстави для визнання недійсним договору іпотеки, а доводи позивача про наявність підстав для задоволення позову є помилковим.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що ОСОБА_1 не визнає ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» як нового кредитора, оскільки предметом спору у цій справі є визнання недійсним іпотечного договору, укладеного 05 грудня 2006 року між АБ «Банк регіонального розвитку»та ОСОБА_2 .

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 29 червня

2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Гарант», треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мельник Роман Петрович, про визнання недійсним договору іпотеки залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

А. І. Грушицький

В. В. Сердюк