Справа № 127/4673/19
Провадження № 22-ц/801/2286/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 рокуСправа № 127/4673/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Марчук В.С., Ковальчука О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 вересня 2019 року, постановлене суддею Вінницького міського суду Вінницької області Воробйовим В.В.,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2019 ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на повнолітню доньку, яка продовжує навчання.

Мотивує свої вимоги тим, що сторони перебували у шлюбі, який 10.10.2011 рішенням суду розірвано. Від шлюбу вони мають повнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є студенткою І курсу Вінницького торговельно-економічного інституту КНТЕУ, обліково-фінансового факультету, денної форми навчання на контрактній основі.

Позивач зазначає, що ОСОБА_1 сплачував аліменти на доньку до досягнення нею повноліття на підставі рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 23.05.2011. Відповідач на утримання доньки добровільно матеріальної допомоги не надає, хоча він може надавати й надалі допомогу на утримання дочки, оскільки офіційно працевлаштований та отримує заробітну плату.

ОСОБА_2 вказує, що самостійно складно матеріально утримувати доньку, оплачувати вартість її навчання, проїзд, харчування. Пославшись на викладене та майнову спроможність відповідача надавати своїй дитині грошову допомогу, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на доньку у розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно починаючи з дня звернення до суду з позовом і на період її навчання, але не більше досягнення донькою 23 років та стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 гривень.

Відповідач на позовну заяву подав відзив, в якому заперечує щодо задоволення позову, вказує на відсутність об`єктивної можливості надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітньої доньки. Відповідач працює вчителем ЗОШ №14 ВМР і середній розмір його заробітної плати складає 8915,00 грн.. Також зазначає, що хворіє на невиліковну хворобу - цукровий діабет 1 типу середньої тяжкості та рядом інших пов`язаних з цим хвороб. Загальна вартість ліків на місяць становить 4178,00 грн. В зв`язку зі станом здоров`я, відповідач змушений лікуватись в санаторії «Карпати» по 24 дні кожний рік, вартість якого складає 38136,00 грн. Крім того, відповідач проживає разом з матір`ю, яка отримує мінімальний розмір пенсії за віком, непрацездатна, в результаті чого він самостійно оплачує комунальні послуги. Оскільки розмір заробітної плати є недостатнім, відповідач змушений економити на ліках, обстеженні, що погіршує його стан здоров`я.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 вересня 2019 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на повнолітню доньку у розмірі 1/5 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно починаючи з дня звернення до суду- з 14.02.2019 на весь період навчання та не більше ніж до досягнення донькою 23 років. В решті вимог відмовлено та вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

З таким рішенням позивач та відповідач не погодились та оскаржили його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, якими позивач обґрунтовувала свої вимоги і які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі.

В якості основних доводів зазначає, що він хворіє на ряд хвороб, які потребують постійного лікування, заробітна плата його вистачає тільки на необхідні ліки, а тому немає можливість сплачувати аліменти на доньку, яка продовжує навчання.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно не врахував викладені в позовній заяві обставини та прийшов до помилкового висновку про часткове задоволення позову, оскільки відповідач має змогу надавати таку допомогу. Крім того вказувала на порушення судом норм процесуального права при вирішенні питання відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

В свою чергу ОСОБА_2 подала письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення.

Відзивів на апеляційні скарги від інших учасників судового розгляду не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить до висновку про часткове задоволення скарги позивача і відмови в задоволенні скарги відповідача з огляду на таке.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає частково.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є донькою позивача та відповідача ОСОБА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 25.05.2011 було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 29.04.2011 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 11).

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.10.2011 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 12).

Дитина проживає разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10).

ОСОБА_3 є студенткою 1 курсу денної форми навчання, яка навчається за умовами договору про навчання обліково-фінансового факультету Вінницького торговельно-економічного інституту КНТЕУ. Термін навчання з 01.09.2018 року по 29.06.2022 року. Стипендію не отримує, що підтверджується копією довідки Вінницького торговельно-економічного інституту № 38 від 13.02.2019 (а.с. 6).

Відповідно до умов договору №693 ОБОд вартість навчання ОСОБА_3 становить 42400,00 грн. (а.с. 7-9). Встановленою є також та обставина, що позивачем періодично здійснюється оплата за навчання доньки.

З листа КНП «ЦПМСД №3 м. Вінниці» №971 від 03.06.2019 слідує, що ОСОБА_3 перебуває на «Д» обліку з приводу пігментного невусу грудної клітини, сколіотичної постави, міопії слабкого ступеню (а.с. 148, 149).

Як вбачається з висновку лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я №223 від 22.03.2019, відповідач ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні №1 з діагнозом цукровий діабет 1 тип середньої важкості (а.с. 44).

З виписки медичної карти хворого денного стаціонару консультативної поліклініки ВОКВЕЦ №829 слідує ,що відповідачу діагностовано ряд хвороб (а.с. 50).

Відповідач працює у ЗШ №14 ВМР на посаді вчителя фізкультури та загальна сума його доходу за період з 04.2018 року по 03.2019 року, за винятком аліментів, становить 117368,07 грн. (а.с. 134).

Також ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності, третя група загального захворювання (а.с. 108).

Між позивачем та відповідачем виник спір з приводу стягнення аліментів у зв`язку з навчанням повнолітньої доньки.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Частиною 1 ст. 199 СК України передбачено, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріально допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу (ч. 1 ст. 200 СК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Як роз`яснено Пленумом Верховного Суду України у п. 20 постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Аналіз статей 199, 200 СК України вказує на те, що законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2019 рік» з 01 липня 2019 року прожитковий мінімум на одну особу працездатного віку в розрахунку на місяць становить 2007, 00 грн.

Вирішуючи спір, та частково задовольняючи позов розмірі 1/5 частини доходу відповідача, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що ОСОБА_3 проживає разом із матір`ю, є студенткою денної форми навчання на контрактній основі, позивач несе певні витрати, які пов`язані з її навчанням, також дитина має проблеми із здоров`ям, в зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги з боку батька ОСОБА_1 , який офіційно працевлаштований, отримує заробітну плату, пенсію по інвалідності, інших утриманців не має, тому має змогу надавати таку допомогу.

Враховуючи наведене, висновок про часткове задоволення позовних вимог є правильним.

Крім того, судом було прийнято до уваги і те, що відповідач має проблеми зі здоров`ям, яке потребує постійного підтримуючого лікування, однак це не звільняє його від обов`язку надавати матеріальну допомогу повнолітній дитині, яка продовжує навчання, задля забезпечення її розвитку і таку допомогу відповідач має змогу надавати.

При вирішенні спору, судом було враховано всі обставини справи, надано оцінку усім належним доказам.

Правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постановах Верховного Суду від 29.01.2018 у справі № 622/373/16-ц та від 06.08.2018 у справі №748/2340/17.

Доводи апеляційних скарг не містять посилань на докази, які б спростовували висновок суду першої інстанції в частині розміру присуджених аліментів, а тому до уваги колегією суддів не приймаються. Скарги в основному зводяться до переоцінки доказів, які були досліджені судом першої інстанції.

Відповідно до ч.1ст. 81 ЦПК України та ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Наведені в апеляційній скарзі доводи відповідача про те, що його здоров`я на даний час значно погіршилось, зв`язку з чим ОСОБА_1 в майбутньому потрібна помпова терапія та операція, також не заслуговують на увагу? оскільки ці обставини не були предметом судового розгляду, а тому не можуть впливати на правильність ухваленого судом рішення. Докази на підтвердження стану здоров`я , які були додані до апеляційної скарги, не приймаються апеляційним судом в силу ч.3 ст.367 ЦПК України.

Разом з тим, доводи позивача, що суд незаконно відмовив у стягненні витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн., заслуговують на увагу. Колегія суддів вважає, що суд не дотримався порядку, визначеного ст.137 ЦПК України, тому в цій частині рішення суду слід скасувати, з огляду на наступне.

Ч.1 ст. 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3).

Ст. 137 ЦПК України передбачає підстави та порядок вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до договору від 15.04.2019 (а.с. 72) професійну правничу допомогу позивачу ОСОБА_2 в суді першої інстанції надавала адвокат Герасимишина Т.В., повноваження якої підтверджуються, ордером серії ВН № 068711 від 02.05.2019 (а.с. 67), копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 551 від 27.08.2007 (а.с. 68).

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивач надала суду акт виконаних робіт від 10.09.2019 за надану правову допомогу на загальну суму 4000,00 грн. (а. с. 177) та оригінал квитанції від 15.04.2019 на суму 4000,00 грн. (а.с. 73).

Ч.4 ст.137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на професійну правничу допомогу повинен бути співмірним із рядом критеріїв, які визначені частиною 4 цієї статі.

Ч.5 ст.137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог ч.4 ст.137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається із матеріалів справи відповідач із клопотанням про зменшення витрат на професійну правничу допомогу не звертався.

Суд першої інстанції відмовляючи у розподілі судових витрат свій висновок мотивував тим , що сума в розмірі 4000,00 грн. становить надмірний тагяр для відповідача. Однак, як вже встановлено апеляційним судом, відповідач ОСОБА_1 в заперечення розміру витрат на професійну правничу допомогу з відповідною заявою в суд не звертався.

Отже, ухвалюючи рішення та вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зробив помилковий висновок про відмову у їх стягненні, в зв`язку з тим, що надана квитанція не підтверджує понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 гривень.

Приймаючи до уваги те, що позивач надала належні докази, які належним чином підтверджують виконаних адвокатом робіт та здійснених позивачем витрат, необхідних для надання професійної правничої допомоги, колегія суддів вважає , що ці витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в повному обсязі.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення порушення норм процесуального права (пункт 4 частини 1 статті 376 ЦПК України).

У зв`язку з викладеним, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, з постановленням нової постанови про задоволення вимог в цій частині в повному обсязі.

В решті рішення підлягає залишенню без змін.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що апеляційна скарга подана на рішення суду у справі, ціна позову у якій, з огляду на розмір аліментів за 6 місяців (п. 3 ч. 1 ст. 176 ЦПК України), становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому не підлягає касаційному оскарженню (п. 2 ч. 3 с. 389 ЦПК України).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 81,141, 367, 374, 376, 382-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 вересня 2019 року в частині відмови в стягненні витрат на професійну правничу допомогу скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4000,00 гривень.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 04 грудня 2019 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді В.С. Марчук

О.В. Ковальчук