справа № 369/9301/18 головуючий у суді І інстанції Пінкевич Н.С.
провадження № 22-ц/824/4635/2019 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Суханової Є.М.,
з участю секретаряМалашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Вишневського міського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги в особі директора ОСОБА_3 та особи, що приєдналася ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2018 року та апеляційними скаргами Вишневського міського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги в особі директора ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Вишневського міського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, ОСОБА_3 , треті особи: Координаційний центр з надання правової допомоги, Регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Київській області, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернувсь до суду з позовом до Вишневського міського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, ОСОБА_3 , треті особи: Координаційний центр з надання правової допомоги, Регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Київській області, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Вимоги мотивовані тим, що 10 липня 2017 року його було прийнято на посаду головного спеціаліста відділу представництва державної організації Вишневський місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги. 14 березня 2018 року ОСОБА_2 отримав лист від відповідача №01-37/185 від 03 березня 2018 року про надання пояснень щодо причини відсутності на роботі в період, починаючи з 01 березня 2018 року. А також, 14 березня 2018 року о 18 год. 05 хв. через електронну пошту позивач отримав наказ про звільнення з роботи з 14 березня 2018 року за прогули без поважних причин. В період з 26 лютого 2018 року по 14 березня 2018 року позивач перебував у стані тимчасової непрацездатності, що підтверджується листком непрацездатності. Тому, 15 березня 2018 року позивач подав заяву про скасування наказу про його звільнення, скасування запису в трудовій книжці та надав докази поважності відсутності його на роботі - листок непрацездатності. До кінця робочого дня, наказ про скасування наказу про звільнення ОСОБА_2 та поновлення його на роботі йому вручено не було. Не отримував такий наказ позивач і поштою. А тому, вважав себе у стані вимушеного прогулу, у зв`язку з незаконним звільненням та здійснював підготовку позовної заяви щодо оскарження наказу від 14 березня 2018 року про його звільнення. Однак, у приміщенні Києво-Святошинського районного суду Київської області позивачеві стало відомо, що він наказом від 15 березня 2018 року поновлений на роботі. У зв`язку з тим, що в період перебування у стані вимушеного прогулу позивач знайшов нове місце роботі, він через свого роботодавця звернувся до відповідача з проханням про звільнення, у зв`язку з переведенням. Однак, 02 липня 2018 року позивача звільнено з роботи за прогули без поважних причин.

Позивач вважає таке звільнення незаконним та таким, що порушує його права та інтереси. З врахуванням заяв про уточнення позовних вимог, позивач просив суд визнати незаконними дії державної організації Вишневський місцевий центр надання безоплатної вторинної правової допомоги, директора державної організації Вишневський місцевий центр надання безоплатної вторинної правової допомоги Драгілєвої Л.Ю. щодо звільнення ОСОБА_2 з 02 липня 2018 року, поновити його на посаді головного спеціаліста відділу представництва державної організації Вишневський місцевий центр надання безоплатної вторинної правової допомоги з 02 липня 2018 року, стягнути з державної організації Вишневський місцевий центр надання безоплатної вторинної правової допомоги 65 850 грн., у якості середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 30 000 грн. витрат на правову допомогу, 250 000 грн. моральної шкоди. Стягнути з директора ОСОБА_3 на користь державної організації Вишневський місцевий центр надання безоплатної вторинної правової допомоги матеріальну відповідальність у розмірі 65 850 грн. за заподіяну підприємству шкоду, у зв`язку з оплатою працівникові компенсації за час вимушеного прогулу, пов`язаного з незаконним звільненням.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2018 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано звільнення ОСОБА_2 незаконним та скасовано наказ директора Вишневського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги від 02 липня 2018 року № 01-25/24-К про звільнення з посади головного спеціаліста відділу представництва Вишневського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_2 . Поновлено ОСОБА_2 на посаді головного спеціаліста відділу представництва державної організації Вишневського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, починаючи з 02 липня 2018 року. Стягнуто з державної організації Вишневського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги на користь ОСОБА_2 18 400 грн. компенсації за час вимушеного прогулу та 2000 грн. компенсації за завдану моральну шкоду. В решті позовних вимог відмовлено.

10.01.2019 року до суду надійшла заява ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення, оскільки в резолютивній частині рішення судом не зазначено, що воно підлягає негайному виконанню в частині поновлення позивача на роботі, присудження заробітної плати, а також не розподілено судові витрати. Крім того, просив постановити окрему ухвалу суду стосовно не виконання рішення суду, а також витребувати документи (т. 2, а.с.221-223).

24.01.2019 року Києво-Святошинським районним судом Київської області ухвалено додаткове рішення у справі. Суд вирішив допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі. Допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць. Стягнути з державної організації Вишневського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги на користь ОСОБА_2 3000 грн. понесених витрат на правову допомогу. Стягнути з державної організації Вишневського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги на користь ОСОБА_2 2 291, 98 грн. витрат пов`язаних з проведенням експертизи. Стягнути з державної організації Вишневського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги на користь держави судовий збір в розмірі 1 762, 00 грн. (т.2, а.с.232-234).

Не погодившись із рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2018 року Вишневський міський центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги в особі директора ОСОБА_3 25.01.2019 року подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального іпроцесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі.

При цьому зазначає, що суд не врахував ту обставину, що відповідачем були надані докази того, що ОСОБА_2 ще 15.03.2018 р. стало відомо про існування наказу про поновлення його на роботу за №01-25/7-к від 15 березня 2018 року в день його винесення, який не дочекався наказу покинув приміщення Вишневського МЦ до закінчення робочого часу. Вишневський МЦ виконав усі свої зобов`язання та можливості щодо ознайомлення позивача з фактом його поновлення на роботі та вручення йому наказу. Вважає, що адвокатом Ганоцьким О.О. правова допомога не надавалась, він був використаний ОСОБА_2 для збільшення позовних вимог.

Висновки суду про те, що позивач не мав обов`язку з`являтися до місця знаходження офісу є хибними та такими, що не відповідають дійсності, оскільки відповідачем не встановлювався вільний режим роботи. Також, невірними вважає висновки щодо наявності неприязних стосунків працівників та директора з позивачем так як, стосунки мали звичайний робочий характер. Судом не встановлено істотні для справи обставини, щодо закінчення ще 28.12.2016 року дії свідоцтва експерта за № 242-11, висновок якого надано ОСОБА_2 . Позивач ввівши в оману ФОП ОСОБА_1 штучно створив обставини його працевлаштування, що призвело до помилкового висновку суду про те, що позивач вважає себе таким, що перебуває в стані вимушеного прогулу, у зв`язку зі звільненням. Крім того, ОСОБА_2 не було надано квитанції щодо сплати судового збору за моральну шкоду. Судом всупереч вимогам ст. 83 ЦПК України було прийнято висновок експерта від 26.11.2018 року, при цьому судом відмовлено в задоволенні клопотання про надання часу для ознайомлення з вказаним доказом. Також, зазначає, що у тексті рішення безліч описок, невірних дат, прізвищ та назв. Рішення суду надіслано та зареєстровано в ЄДРСР у вихідний день 30.12.2018 р., а рішення винесено 21.12.2018 року, чим порушено вимоги Порядку ведення ЄДРСР.

Крім того, 14.02.2019 року Вишневський міський центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги в особі директора ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.01.2019 року. З вказаним рішенням, відповідач, також, не погодився, вважає його незаконним та необгрунтовним, ухваленим із неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначив, що суд першої інстанції не повідомив учасників справи про дату, час та місце проведення судового засідання та розглянув заяву позивача за відсутності сторін.

В свою чергу, ОСОБА_2 не погодився з рішенням суду та 05.02.2019 року подав апеляційну скаргу,в якій просив скасувати оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити нове в цій частині, яким стягнути з Вишневського місцевого центру надання безоплатної вторинної правової допомоги на користь ОСОБА_2 65 850 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02 липня 2018 року по день постановлення рішення судом апеляційної інстанції, 250 000 грн. моральної шкоди, 7 590 грн. судових витрат на психологічне дослідження, 30 000 грн. витрат на правничу допомогу адвоката Ганоцького О.О. Також, просив одночасно стягнути з директора Вишневського місцевого центру надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_3 на користь державної організації Вишневського місцевого центру надання безоплатної вторинної правової допомоги матеріальну відповідальність у розмірі 65 850 грн. за заподіяну підприємству шкоду, у зв`язку з оплатою працівникові компенсації за час вимушеного прогулу, пов`язаного з незаконним звільненням. В іншій частині щодо задоволення позовних вимог рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2018 року не оскаржував (т. 3 а.с.57-61).

Крім того, 06.02.2019 року ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу на додаткове рішення, в якому скаржник зазначив, що додаткове рішення підлягає зміні в частині стягнення на його користь понесених витрат на правову допомогу, витрат пов`язаних з проведенням експертизи. Зазначив, що суд помилково стягнув з ДО Вишневський МЦБВПД 3000 грн. витрат на правову допомогу та 2 291,98 грн., проте мав стягнути 30 000 грн. та 7 590 грн.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01.03.2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2018 року повернуто заявнику (т.3 а.с. 99-100).

Постановою Верховного Суду від 21.08.2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Ухвалу Київського апеляційного суду від 01.03.2019 року скасовано, справу передано до апеляційного суду для вирішення питання про відкриття провадження (т.3, а.с. 240-243), а згідно протоколу автоматизованого розподілу передано судді Левенець Б.Б. (т.4 а.с. 1).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16.10.2019 року в складі судді Левенця Б.Б. відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2018 року (т.4, а.с. 72-74).

Постановою Київського апеляційного суду від 21.11.2019 року в складі головуючого судді Левенця Б.Б., суддів Ратнікової В.М., Борисової О.В. апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2018 року задоволено частково. Суд вирішив рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2018 року змінити в частині стягнення з державної організації Вишневського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги на користь ОСОБА_2 розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, збільшивши його розмір з 18 400 грн. до 31 679,88 грн. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2018 року в частині стягнення з державної організації Вишневського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги на користь ОСОБА_2 2 000 грн. грошової компенсації за завдану моральну шкоду залишено без змін (т.4, а.с. 160-169).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05.03.2019 року в складі судді - доповідача Кирилюк Г.М., суддів: Рейнарт І.М., Семенюк Т.А., справу за апеляційною скаргою Вишневського міського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги в особі директора ОСОБА_3 та апеляційними скаргами Вишневського міського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги в особі директора ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 січня 2019 року призначено до розгляду (т.3, а.с. 104).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07.10.2019 року задоволено самовідвід судді Кирилюк Г.М. (т.4, а.с.31-32), тому справу за апеляційною скаргою Вишневського міського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги в особі директора ОСОБА_3 та апеляційними скаргами Вишневського міського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги в особі директора ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 січня 2019 року передано згідно протоколу автоматичного розподілу колегії суддів: головуючий суддя - Березовенко Р.В., судді Лівінський С.В., Суханова Є.М. (т.4, а.с. 41).

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження сторонам було надано строк для подачі відзивів на апеляційну скаргу. Проте, відзиви до суду не надходили.

Разом з тим, 25.11.2019 року до суду надано письмові пояснення Вишневського міського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги в особі директора ОСОБА_3, згідно яких відповідач зазначає, що позивач не довів жодної з обставин, на які посилався у позові. Усі його доводи є особистими суб`єктивними судженнями та не встановлюють незаконні чи протиправні дії відповідачів. Наголошує на тому, що суд першої інстанції належним чином не встановив обставини справи, не врахував пояснення усіх свідків та штучне створення позивачем характеру подій, умисного введення в оману суду щодо дійсних обставин звільнення.

02.12.2019 року ухвалою Київського апеляційного суду задоволено заяву ОСОБА_1 в частині приєднання до апеляційної скарги на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2018 року на стороні відповідача. У заяві ОСОБА_1 зазначає, що судовий спір між сторонами опосередковано стосується його прав та інтересів, оскільки ОСОБА_2 вів його в оману, а висновки суду про працевлаштування позивача до ФОП ОСОБА_1 не є дійсними.

В судовому засіданні позивач підтримав свою апеляційну скаргу на додаткове рішення суду, проти апеляційних скарг відповідача заперечував.

Представник відповідача та відповідач ОСОБА_3 зі своїм представником - ОСОБА_6 в судовому засіданні свої апеляційні скарги підтримали, проти апеляції позивача заперечували.

Особа, що приєдналася ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу відповідача на основне рішення суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість основного та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 липня 2017 року ОСОБА_2 наказом №20-К Вишневського місцевого центру надання безоплатної вторинної правової допомоги було призначено на посаду головного спеціаліста відділу організації надання безоплатної вторинної правової допомоги та роботи з адвокатами Вишневського місцевого центру зайнятості з надання безоплатної правової допомоги з посадовим окладом відповідно до штатного розпису та випробувальним терміном 2 місяці (т. 1, а.с. 26).

07 вересня 2017 року ОСОБА_2 наказом №28-К Вишневського місцевого центру надання безоплатної вторинної правової допомоги переведено на посаду головного спеціаліста відділу представництва з посадовим окладом відповідно до штатного розпису (т.1, а.с. 27).

01 березня 2018 року відповідно до наказу №01-25/3 Вишневським місцевим центром зайнятості з надання безоплатної правової допомоги призначено спеціальну комісію, уповноважену зафіксувати факт відсутності ОСОБА_2 на робочому місці шляхом складання відповідного акту (т. 1 а.с. 28).

14 березня 2018 року наказом №01-25/6-К ОСОБА_2 звільнено з посади головного спеціаліста відділу представництва відповідно до п.4 ст. 4 КЗпП України, починаючи з 14 березня 2018 року за прогули без поважних причин. Підставами звільнення зазначений табель обліку робочого часу, акти про відсутність на роботі, доповідні записки начальника відділу представництва та головного спеціаліста відділу організаційної роботи, акт щодо ненадання пояснень (т. 1, а.с. 30).

15 березня 2018 року наказом №01-25/7-К Вишневського місцевого центру надання безоплатної вторинної правової допомоги враховуючи те, що ОСОБА_2 надано листок непрацездатності за період з 26 лютого 2018 року по 14 березня 2018 року був скасований наказ №01-25/6-К про звільнення ОСОБА_2 та зобов`язано головного бухгалтера здійснити перерахунок коштів, сплачених ОСОБА_2 за розрахунково-платіжною відомістю за березень 2018 року (т. 1 а.с. 54) Підпис про ознайомлення із вказаним наказом ОСОБА_2 на наказі відсутній.

16 березня 2018 року Вишневським місцевим центром зайнятості з надання безоплатної правової допомоги наказом №01-25/4 призначено спеціальну комісію, яку уповноважено зафіксувати факт відсутності ОСОБА_2 на робочому місці шляхом складання відповідного акту (т. 1 а.с. 59).

27 червня 2018 року Вишневським місцевим центром з надання безоплатної правової допомоги отримано лист переводу від ФОП ОСОБА_1 , в якому останній зазначив про прийняття на роботу ОСОБА_2 юрисконсультом, та прохання звільнити ОСОБА_2 з Вишневського місцевого центру надання безоплатної вторинної правової допомоги, у зв`язку з переводом до ФОП ОСОБА_2 , згідно з п. 5 ст. 36 КЗпП України (т. 1 а.с. 78).

Листом від 02 липня 2018 року №01-37/613 ФОП ОСОБА_1 , було повідомлено про те, що ОСОБА_2 з 02 липня 2018 року звільнено з посади головного спеціаліста Вишневського місцевого центру зайнятості з надання безоплатної правової допомоги (т. 1 а.с. 83).

Так, згідно з наказом №01-25/24-к від 02 липня 2018 року звільнено ОСОБА_2 - головного спеціаліста відділу представництва Вишневського місцевого центру надання безоплатної вторинної правової допомоги відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України з 02 липня 2018 року за прогули без поважних причин (т. 1 а.с. 86). У матеріалах справи відсутні відомості про ознайомлення ОСОБА_2 з вказаним наказом.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2018 року визнано звільнення ОСОБА_2 незаконним та скасовано наказ директора Вишневського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги від 02 липня 2018 року №01-25/24-К про звільнення з посади головного спеціаліста відділу представництва Вишневського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_2 .. Поновлено ОСОБА_2 на посаді головного спеціаліста відділу представництва державної організації Вишневського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, починаючи з 02 липня 2018 року. Крім того, визнавши звільнення незаконним, суд вирішив стягнути з Вишневського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги на користь ОСОБА_2 18 400 грн. компенсації за час вимушеного прогулу за період з 02 липня 2018 року по дату ухвалення даного рішення та 2 000 грн. компенсації за завдану моральну шкоду. У решті позовних вимог було відмовлено (т. 2 а.с. 195-196, 197-202).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що умовами роботи позивача не було визначене його постійне місце роботи із зазначенням періоду часу перебування в цьому місці. З Положення про організацію роботи відповідача вбачається, що спеціалісти центру виконують свою роботу шляхом надання послуг з представництва в судах, що виключає можливість бути присутнім на роботі в одному визначеному місці, крім випадків визначених відповідно до графіку чергувань. Однак, відповідачем такого графіку чергувань, суду надано не було. Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не мав обов`язку з`являтись до місця знаходження офісу відповідача, оскільки, належним чином здійснювати покладені на нього трудові обов`язки з приводу представництва інтересів клієнтів мав в судових та інших державних і недержавних установах, як то передбачено Положенням. Суд вважав, що відсутні підстави для звільнення позивача за пунктом четвертим частини першої статті 40 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку, як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі статтею 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Згідно із статтею 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих працівнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Правова оцінка дисциплінарного проступку здійснюється на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що пояснення щодо відсутності на роботі, які стали причиною звільнення ОСОБА_2 у нього не відбирались. З наказом про поновлення на роботі позивача ознайомлено не було. А докази, наявні в матеріалах справи звернення до суду щодо оскарження наказу про звільнення з роботи від 14 березня 2018 року та працевлаштування у ФОП ОСОБА_1 свідчать про те, що позивач вважав себе таким, що перебуває у стані вимушеного прогулу, у зв`язку зі звільненням.

Пунктом 4 частини 1статті 40 КЗпП України передбачено, що працівник може бути звільнений з роботи у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, умовами роботи позивача не було визначене його постійне місце роботи із зазначенням періоду часу перебування в цьому місці. З Положення про організацію роботи відповідача вбачається, що спеціалісти виконують свою роботу шляхом надання послуг з представництва в судах та інших органах, виконують роботу за межами офісу, що виключає можливість бути присутнім на роботі в одному визначеному місці, крім випадків визначених графіком чергувань. Однак, відповідачем такого графіку чергувань, з якого б вбачалось в який час і в якому місці чергування здійснює саме позивач до суду надано не було. Тому, місцевий суд, на думку колегії суддів, дійшов вірного висновку про те, що позивач не мав обов`язку з`являтись до місця знаходження офісу відповідача, при цьому, міг належним чином здійснювати покладені на нього трудові обов`язки з приводу представництва інтересів клієнтів в судових та інших державних і недержавних установах. Крім того, судом безспірно встановлено, що лист-вимога про надання пояснень про відсутність на роботі був вручений позивачеві саме за місцем здійснення ним представництва в Києво-Святошинському районному суді Київської області.

Твердження відповідача про те, що позивачем допускався пропуск судових засідань, в яких він повинен був здійснювати представництво не були підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Враховуючи викладене, колегія суддів, вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для звільнення позивача за пунктом четвертим частини першої статті 40 КЗпП України є обґрунтованим.

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» визначено методику такого розрахунку.

Правова позиція стосовно зазначених спірних правовідносин висловлена Верховним Судом України в постанові від 14 вересня 2016 року у справі №6-419-цс16, за змістом якої, з урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку).

Тобто, обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу має алгоритм обрахування: обчислення проводиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 було звільнено згідно з наказом №01-25/24-к від 02 липня 2018 року відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України з 02 липня 2018 року за прогули без поважних причин (т. 1 а.с. 86).

Згідно з розрахунково-платіжними відомостями Вишневського місцевого центру надання безоплатної вторинної правової допомоги за травень та червень 2018 року ОСОБА_2 відпрацював 0 днів, тому заробітну плату йому не було нараховано (т. 2 а.с. 91, 92).

Згідно з розрахунково-платіжними відомостями за квітень 2018 року ОСОБА_2 відпрацював 0 днів, та йому було виплачено лікарняний за рахунок Фонду соціального страхування у розмірі 1 074,19 грн., а у березні 2018 року відпрацьовано 0 днів та виплачено компенсацію відпустки при звільненні та лікарняний (т. 2 а.с. 89, 90).

Відповідно до п. 4 вищевказаного Порядку, затвердженого постановою КМ України від 08 лютого 1995 року №100, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо) та виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

З розрахунково-платіжної відомості Вишневського місцевого центру надання безоплатної вторинної правової допомоги за січень 2018 року ОСОБА_2 відпрацював 21 день та отримав заробітну плату у сумі 5 280 грн., з яких посадовий оклад - 3200 грн., надбавка за виконання особливо важливої роботи - 1 600 грн. та премія - 480 грн. (т. 2 а.с. 87).

Згідно з розрахунково-платіжною відомістю Вишневського місцевого центру надання безоплатної вторинної правової допомоги за лютий 2018 року ОСОБА_2 відпрацював 20 днів та йому було нараховано заробітну плату у сумі 5 280 грн., з яких посадовий оклад - 3200 грн., надбавка за виконання особливо важливої роботи - 1 600 грн. та премія - 480 грн. (т. 2 а.с. 88).

За змістом п. 3 вищевказаного Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції розрахунок середнього заробітку було проведено невірно, однак, оскільки, в даній частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2018 року в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 було переглянуто апеляційним судом і постановою Київського апеляційного суду від 21.11.2019 року в складі головуючого судді Левенця Б.Б., суддів Ратнікової В.М., Борисової О.В. змінено рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2018 року в частині стягнення з державної організації Вишневського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги на користь ОСОБА_2 розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, збільшено його розмір з 18 400 грн. до 31 679,88 грн., а в частині стягнення з державної організації Вишневського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги на користь ОСОБА_2 2 000 грн. грошової компенсації за завдану моральну шкоду залишене без змін, колегія суддів, погоджується з висновками апеляційного суду, викладеними в постанові від 21.11.2019 року івважає їх встановленими та такими, що не підлягають повторному перегляду судом апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обгрунтоване рішення про задоволення позову частково, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги відповідача, то вони колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства, не підтверджені належними та допустимими доказами та жодним чином не спростовують висновки суду, викладені в рішенні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, про відсутність доказів протиправної поведінки відповідача щодо звільнення позивача на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і спростовуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2018 року відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Крім того, оцінюючи доводи апелянтів щодо незаконності додаткового рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 січня 2019 року, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно з приписами ч.1ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Так, рішення суду повинно бути повним, тобто повинно вирішувати усі позовні вимоги та усі питання, пов`язані із розглядом спору. Способом усунення неповноти рішення суду є ухвалення додаткового рішення. Ухвалюючи рішення, суд повинен враховувати первісні вимоги, а також усі уточнення (доповнення або зміни) до них, які заявлялися в судовому засіданні.

Як убачається з матеріалів справи, позивач просив, зокрема, допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення всієї суми боргу з заробітної плати.

Згідно зі ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень, зокрема, у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

А відтак, висновки суду першої інстанції викладені у додатковому рішенні в цій частині, є вірними та обґрунтованими.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги позивача на додаткове рішення в частині стягнення судом витрат на правничу допомогу та витрат на проведення експертизи, то на думку колегії суддів вони заслуговують на увагу, оскільки зі змісту додаткового рішення видно, що визначаючи розмір стягнень суд першої інстанції з приводу даних сум своїх висновків та мотивів не зазначив, будь яких розрахунків не навів. А тому, колегія суддів позбавлена можливості перевірити правильність їх часткового задоволення, і за таких обставин, вважає, що додаткове рішення в цій частині підлягає зміні, з проведенням відповідного розрахунку, згідно вимог ст. 141 ЦПК України.

Отже, вирішуючи питання судових витрат у даній справі, апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем понесено витрати на правову допомогу у розмірі 35 000 грн. та витрати на проведення психологічного дослідження у розмір 7 590 грн. (т.2, а.с. 158 - 173).

Згідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів і проведенням експертизи.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позивачем надано достатньо належних та допустимих доказів, які підтверджують витрати понесені ним на правничу допомогу у розмірі 35 000 грн. Натомість, суд критично оцінює доводи апелянта - відповідача про ненадання правової допомоги адвокатом Ганоцьким О.О., у зв`язку з відсутністю його на судових засіданнях та не підписання процесуальних документів, оскільки вказані твердження спростовуються матеріалами справи, а витрати на правничу допомогу полягають не лише в присутності адвоката у судовому засіданні.

Відповідно до ч. 6 ст. 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

А відтак, позивачем підтверджено оплату за проведення експертизи долученою квитанцією від 23.11.2018 року (т.2 а.с. 167), що, також, відноситься до судових витрат.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат, сплачених позивачем пропорційно до задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Київського апеляційного суду від 21.11.2019 року було змінено рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2018 року в частині стягнення з державної організації Вишневського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги на користь ОСОБА_2 розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, збільшено його розмір з 18 400 грн. до 31 679,88 грн.

Враховуючи зазначені обставини, колегія суддів вважає за можливе вийти за межі апеляційної скарги позивача в частині стягнення судового збору, оскільки змінився розмір задоволених позовних вимог, що в силу ч.13 ст.141 ЦПК України, також, підлягає перерозподілу, оскільки було вирішено додатковим рішенням.

Отже, змінюючи додаткове судове рішення в частині стягнення витрат на правничу допомогу, витрат на проведення експертизи та судового збору, колегія суддів виходить з наступного.

Позовні вимоги позивача у даній справі задоволені частково, на загальну суму 31 679,88 грн., що становить 10 % від загальної суми заявлених позовних вимог - 315 850 грн., тому судові витрати розраховуються пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, колегія суддів вважає, що з державної організації Вишневського міського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути судові витрати (пов`язані з витратами на правову допомогу та експертизу) у розмірі 4250 грн., що становить 10 % від витрат, понесених і належним чином підтверджених позивачем ( 35 000 грн. + 7590 грн. = 42 590 грн.)

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 надано квитанцію про сплату судового збору за вимогу щодо стягнення моральної шкоди, на суму 1 058,00 грн. (т.3, а.с. 97), а тому з урахуванням частково задоволених вимог в цій частині, на його користь з відповідача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 105 грн.( 10%).

Також, враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору за позовні вимоги, що стосуються поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, тому з урахуванням розміру задоволених позовних вимог з державної організації Вишневського міського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 167,98 грн.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що додаткове рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає зміні, в частині витрат на правову допомогу, витрат пов`язаних з проведенням експертизи та судового збору, у зв`язку з чим, апеляційна скарга позивача на додаткове рішення підлягає до задоволення, а апеляційна скарга відповідача на додаткове рішення підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Вишневського міського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги в особі директора ОСОБА_3 та особи, що приєдналася ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2018 року - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2018 року,з урахуванням змін внесених постановою Київського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року - залишити без змін.

Апеляційну скаргу Вишневського міського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги в особі директора ОСОБА_3 на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 січня 2019 року - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 січня 2019 року - задовольнити.

Додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 січня 2019 року в частині стягнення з державної організації Вишневського міського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу, витрат пов`язаних з проведенням експертизи та судового збору - змінити.

Стягнути з державної організації Вишневського міського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 4250 ( чотирі тисячі двісті п`ятдесят) гривень.

Стягнути з державної організації Вишневського міського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 105 (сто п`ять) гривень.

Стягнути з державної організації Вишневського міського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги на користь держави судовий збір у розмірі 3167(три тисячі сто шістдесят сім) гривень 98 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: С.В. Лівінський

Є.М. Суханова