Справа № 266/7041/18
Провадження № 2/266/256/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Шишиліна О.Г.,

за участю:

секретаря Воропаєвої О.Є.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 (далі Позивач) звернувся із позовом до ОСОБА_2 (далі Відповідач) в якому просить визнати право власності в порядку спадкування. В обґрунтування посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 . Після його смерті відкрилася спадщина на нерухоме майно у вигляді квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 яка належить йому на підставі свідоцтва на право власності на житло від 19.11.1993 року і яка складає ј частку зазначеного будинку. Вона як спадкоємець за заповітом у передбачений строк звернулася до нотаріальної контори із відповідною заявою про прийняття спадщини. Іншим спадкоємцем за законом є Відповідач, яка є сестрою померлого. 06.11.2017 р. державний нотаріус Старостенко Л.Г. своєю постановою відмовила Позивачу у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на нерухоме майно у зв`язку із ненаданням оригіналу свідоцтва на право власності на житло і через розбіжності в номері квартири наявні у даному свідоцтві та у інформації, наданої МКП Маріупольське БТІ. У зв`язку із чим просила визнати за нею в порядку спадкування за заповітом права власності на спадкове майно ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 у вигляді квартири розташованої за адресою АДРЕСА_1 , яка складає ј частку даного будинку.

Позивач ОСОБА_4 до судового засідання не з`явилася, приймала участь у розгляд справи через свого представника ОСОБА_7 , який в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, з підстав зазначених у позовній заяві. Додатково вказав, що відповідач порушив права позивача оскільки звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини незважаючи на те, що позивач є спадкоємцем за заповітом.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, вказуючи на те, що Відповідач є рідною сестрою померлого ОСОБА_6 , Позивач є її рідною донькою. Про наявність заповіту на ім`я Позивача їй не було відомо, оскільки брат за життя говорив, що належна йому квартира перейде до неї після його смерті. Вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті брата. Інших спадкоємців першої черги не мається оскільки їх батьки та рідні сестри померли, дітей не було.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову вказуючи, що позивачем не доведено факт звернення до нотаріальної контори в установлений законом строк, крім того відповідачем не порушено право позивача.

Третя особа ОСОБА_8 повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Згідно ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.3, 4 ст. 12, ч.1, 2 ст.13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, матеріали правої справи 6334 та оцінивши у сукупності надані докази, дійшов висновку про таке.

З поданих позивачем документів вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть виданим 24.03.2015 р. повторно Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №896 ( а.с. 5).

На випадок своє смерті ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 залишив заповіт на належну йому квартиру, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , яку заповів ОСОБА_4 , зареєстровано в реєстрі за №108 ( а.с. 6).

Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

З копії спадкової справи №110/2015 заведеної Другою маріупольською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_6 та інформаційної довідки зі Спадкового реєстру вбачається, що вказаний заповіт є чинним. В спадковій справі маються заяви ОСОБА_4 від 24.03.2015 року про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_6 та заява ОСОБА_2 від 24.03.2015 р. про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 за законом ( а.с. 39-43, 45, 63).

З довідки МКП «Маріупольське БТІ» від 27.10.2017 р. вбачається, що за ОСОБА_6 зареєстроване право власності на кв. АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності №11438 від 19.11.1993 ( а.с. 74).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.11.2017 р. яка міститься у спадковій справі, будинок АДРЕСА_3 складається із об`єктів нерухомого майна, житлового будинку, А-1, житлової прибудови, А1-1, сараю, Б-1, сараю, М-1, сараю, г-1, сараю, Н-1, сараю, О-1, сараю, Л-1, нежилої прибудови, А2-1, вбиральні, Д-1, вбиральні, Е-1, літньої кухні, В-1, літньої кухні, Г-1, літньої кухні, И-1, гаражу, К-1, огорожі,1-2, згідно актуально інформації право спільної часткової власності, на ј частку зареєстровано за ОСОБА_8 (квартира 3) ( а.с. 76-77).

По причині відсутності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності ОСОБА_6 на ј частину житлового будинку АДРЕСА_3 чи квартири у цьому будинку та з ненаданням спадкоємцем свідоцтва про право власності ОСОБА_6 на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_4 державним нотаріусом Другої маріупольської державної нотаріальної контори Старостенко Л.Г. своєю постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06.11.2017 р. №1610/02-31 відмовила ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ј частку житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому мотивуючи постанову нотаріусом вказано, що відповідно до інформаційної довідки виданої МКП Маріупольське бюро технічної інвентаризації №3834 від 27.10.2017, яка міститься в матеріалах спадкової справи, право власності за ОСОБА_6 зареєстровано за адресою АДРЕСА_5 , доля ј на підставі свідоцтва про право власності №11438 від 19.11.1993 року Державним підприємством по ремонту та експлуатації житлового фонду «Житловик» м. Маріуполя ( а.с. 12).

Так з копії свідоцтва про право власності на житло від 19.11.1993 р. виданого Державним підприємством по ремонту та експлуатації житлового фонду «Житловик» м. Маріуполя №11438 доданого позивачем до позовної заяви вбачається, що ОСОБА_6 на праві власності належить кв. 2/4/ у будинку АДРЕСА_6 (а.с. 7).

Право приватної власності на нерухоме майно набувається і реалізується громадянами та юридичними особами виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст.128 ЦК України 1963р. право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві.

Згідно ч.5 ст.8 ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду" передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Згідно ст.12 ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду" власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком), кімнатою (кімнатами) у гуртожитку на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України.

Отже ОСОБА_6 за життя було видано свідоцтво №11438 від 19.11.1993 р. про право власності на квартиру АДРЕСА_7 будинку АДРЕСА_3 , яке зареєстроване згідно реєстраційного напису в Маріупольському БТІ.

За інформацією МКП «Маріупольське БТІ» від 21.03.2019 №497 наданої на запит суду квартира АДРЕСА_4 , до якої входять згідно інвентаризації від 20.01.2000 року у інвентарній справі №6334 частина житлового будинку літ А-1, а саме кухня 2-3, кімната 2-4, тамбур літ. а-1-1, ганок літ.а5, ј частина сараю літ. Б-1, Ѕ частина вбиральні літ. Е-1, Ѕ частина воріт, зареєстровано станом на 2003 рік за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності №11438 від 19.11.1993 р. ( а.с. 80).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 27.05.2019 р. вбачається що будинок має квартири 1,2,3,4. Так квартира АДРЕСА_8 належить на праві приватної власності по 1/3 частки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ; відомості про власника квартири АДРЕСА_9 відсутні, відомості по зареєстроване право власності на квартири АДРЕСА_10 2,3,4 відсутні. При цьому в реєстрі речових прав про об`єкт нерухомого майна за адресою АДРЕСА_3 також зареєстровано право спільної часткової власності на ј частку за ОСОБА_8 .

Відповідно до п.3 розд.2 (Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про внесення змін Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України до 01 січня 2013 року, державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках проводилась реєстраторами Бюро технічної інвентаризації.

Так судом досліджено правову справу надану БТІ на будинок АДРЕСА_3 №6334.

З правової справи вбачається, що будинок АДРЕСА_3 належить в ідеальних частках по ј різним співвласникам та має 4 обособлені квартири. Так ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 в рівних часках по 1/5 за кожним належить кв. АДРЕСА_11 на праві приватної власності на підставі рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 07.10.2009 р.; ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 в рівних часках по 1/3 за кожним належить квартира 1 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності 29039 від 19.03.2004 виданого управлінням міського майна; ОСОБА_17 належало на підставі договору купівлі-продажу від 14.08.1992 р. за реєстром №2-2917-1/4 частка, вказана часка зареєстрована як квартира АДРЕСА_12 за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_17 . Крім того згідно висновку про реєстрацію домоволодіння реєстровий №36185 від 12.01.95 р. ОСОБА_6 належить кв. АДРЕСА_9 ( АДРЕСА_13 ) АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва на право власності 11438 від 19.11.93 р. виданому «Житловик».

Таким чином з наведеного вбачається, що в свідоцтві про право власності на житло 11438 від 19.11.1993 р. наявні неточності щодо визначення предмету на який було видано свідоцтво померлому ОСОБА_6 .

З огляду на наведене нотаріусом констатовано неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом оскільки правовстановлюючий документ на підставі якого в БТІ було зареєстровано право власності спадкодавця не містить відомостей про майно охоплено заповітом.

Відповідно до ст. ст. 1216 та 1218 ЦК України спадкування є перехід прав і обов`язків ( спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

До спадщини згідно змісту вказаної статті ЦК належать не конкретні об`єкти нерухомості, а право власності на ці об`єкти.

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину , у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 34, ч. 2 ст. 48, ст.ст. 66-68 Закону України «Про нотаріат» обов`язок щодо встановлення спадкового майна, кола спадкоємців та видачі свідоцтв про право власності на спадкове майно покладений на органи нотаріату.

Відповідно до ст. 67 Закону України « Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Якщо спадкоємець не має змоги оформити спадщину відповідно до вимог законодавства у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів, питання визначення належності цього майна має вирішуватись у судовому порядку.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування», вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають тільки у тому випадку, якщо наявні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, а при відмові нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Частина 1 статті 316 ЦК України передбачає, що правом власності є право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ч.1 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності.

Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відповідно до ст.15, ч.2 ст.16, ч.1 ст.20 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Так, відповідно до п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність. Яка відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Із змісту ч. 2 ст.5 ЦПК України вбачається, що суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону лише у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду.

З наведеного вище випливає, що суд позбавлений за своїм розсудом визначати інший спосіб захисту права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду якщо законом чи договором передбачено інший спосіб захисту ніж той який особа обрала при зверненні до суду.

Невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Зокрема ч.2ст.16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов`язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Отже звертаючись до суду позивачем на свій розсуд було обрано спосіб захисту свого права за ст. 392 ЦК України, який полягає у передбаченому п.1 ч.2 ст.16 ЦК України способу захисту, як визнання права.

Із встановлених судом обставин вбачається, що внаслідок застосування ст. 392 ЦК України можливо лише у разі якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документу який засвідчує право власності.

В даному випадку судом встановлено із досліджених доказів, що за життя ОСОБА_6 була проведена реєстрація його права власності на нерухоме майно відповідно до законодавства, яке діяло до 2013 року та проводилося реєстраторами БТІ, створеними до набрання чинності Законом України від 11 лютого 2010 року "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", а відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину пов`язана саме з невідповідністю данних, зазначених у свідоцтві про право власності на нерухомість із данними реєстрації права власності на квартири у будинку за іншими особами, а також не співпадінням номеру квартири, яка вказана у заповіті з номером квартири на яку зареєстроване право власності за спадкодавцем.

Одже з наведеного вбачається спір з приводу права власності на майно, що належало померлому ОСОБА_6 та іншими співласниками будинку, за якими зареєстровано право власності на відповідні квартири.

Проте позивач, пред`являє вимоги до ОСОБА_2 аргументуючи тим, що вона подала заяву як особа, що бажає прийняти спадщину, як спадкоємиць за законом, тому вона порушила його право на спадкування за заповітом на зазначену квартиру.

Відповідно до 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Суд зазначає, що право на спадкування у ОСОБА_2 виникає у разі неприйняття або відмови позивача від спадщини. Отже у випадку надання нотаріусу свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_4 з огляду на предмет цього позову у нотаріуса будуть відсутні правові підстави у відмові видачи свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірне майно і відповідач ОСОБА_2 як особа, може претендувати на спадкове майно як спадкоємиць за законом лише тільки у випадку відмови від його прийняття позивачем.

Таким чином, суд приходе до висновку, що позивач не довів обставин порушення, невизнання або оспорювання ОСОБА_2 прав позивача, які є підставою на звернення відповідача до суду за захист своїх прав або інтересу відповідно до ст.15 ЦК України та ч.1 ст.4 ЦПК України тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Інші документи додані сторонами до справи не спростовують встановлених судом обставин і не змінюють висновків суду.

У відповідності до вимог п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволені позову відмовлено у повному обсязі, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 273 ЦПК України, 16 ЦК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 05.12.2019 року

Суддя: Шишилін О. Г.