П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/16255/18

Провадження № 22-ц/4815/1451/19

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Смолій Л.Д.

Рішення суду ухвалено 23 серпня 2019 року,

фіксування судового процесу за допомогою

звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося

Дати складення повного тексту рішення не зазначено.

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 серпня 2019 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У вересні 2018 року в суд звернулося Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк" або банк) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Вмотивовуючи свої позовні вимоги, банк покликався на укладений між сторонами 16 червня 2011 року кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит в сумі 300 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Проте у зв`язку із тим, що останній порушував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом 20 серпня 2018 року складалась з: 9 078,20 гривень - тіло кредиту; 13 219,51 відсотків за користування кредитом; 12 805,75 гривень - пені; а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6. Умов та Правил надання банківських послуг: 500,00 гривень - фіксована частина та 1 755,17 гривень - процентна складова.

З наведених міркувань просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 37 358,63 гривень та судові витрати в сумі 1 762 гривні.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 20 вересня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі та призначено судове засідання.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 серпня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк", заборгованість за кредитним договором б/н від 16 червня 2011року, яка станом на 20 серпня 2018 року складається із 9 078,20 гривень тіла кредиту.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Стягнуто з відповідача на користь банку 428,17 гривень судових витрат.

На рішення суду АТ КБ "Приватбанк" подано апеляційну скаргу, де покликалось на його незаконність в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за відсотками та неустойкою, що полягала в порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування стверджував, що правові висновки, які містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17, не можуть бути застосовані, оскільки правовідносини у справі різняться. Так, в матеріалах справи наявна заява позичальника, яка ним же і підписана, де міститься інформація про тип картки та кредитної лінії, пільговий період, валюту кредитування, базову відсоткову ставку, розмір щомісячних платежів, термін їх внесення, пеню за невчасне погашення заборгованості, штраф та комісію. Також в ній зазначено, що базова відсоткова ставка в рік нараховується на залишок заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів у році та становить 2,5% на місяць. Тобто відповідач був обізнаний з умовами кредитування, зокрема з розміром відсоткової ставки за процентами. Кредитний договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався, не визнавався недійсним, що вказує на його згоду з усіма умовами цього договору. Вважав, що відповідач прийняв такі умови відповідно до ст. 640 ПК України, адже користується кредитними коштами. При цьому, саме по собі посилання суду на відсутність ознайомлення позичальника з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин, про що йдеться в постанові Верховного Суду від 28 березня 2019 року в справі 428/2873/17. Підписуючи анкету-заяву, позичальник зобов`язався отримати екземпляр договору про надання банківських послуг, видрукувавши його з офіційного сайту банку, а також регулярно, самостійно, ознайомлюватися через сайт з їхніми змінами. Вважав, що надані до суду докази на підтвердження права нарахування та стягнення відсотків з неустойкою відповідають вимогам ст.76 ЦПК України, а в порушення норм процесуального права, суд не дослідив та не надав оцінки довідці про умови кредитування позичальника. Крім того, суд не дотримався принципу змагальності сторін, адже за відсутності заперечень відповідача замість останнього навів доводи проти позовних вимог, не посилаючись, при цьому на жодний доказ. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а той його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків за кредитом, які були узгоджені. Доводячи неправомірність оскаржуваного рішення суду в частині стягнення відсотків, також йдеться посилання на порушення судом основоположних норм банківського кредитування, Кодексу європейського договірного права та норм цивільного права.

З викладених підстав просив скасувати рішення суду попередньої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками, неустойкою та прийняти в цій частині нове, задовольнивши позовні вимоги банку в повному обсязі, а в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Як встановлено судом першої інстанції, 16 червня 2011 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "Приватбанк", в якій зазначено, що вказана заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить укладений між відповідачем та банком договір про надання банківських послуг.

Разом з тим, звертаючись до суду з позовом, позивач як на підставу для його задоволення посилався на те, що в порушення умов договору від 16 червня 2011 року та положень Цивільного кодексу України, відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, тому станом на 20 серпня 2018 року має заборгованість за договором, яку визначено у загальному розмірі 37 358,63 гривень, з яких: 9 078,20 гривень - тіло кредиту; 13 219,51 - відсотки за користування кредитом; 12 805,75 гривень - пені; а також штрафи, відповідно до п.2.1.1.7.6. Умов та Правил надання банківських послуг: 500,00 гривень - фіксована частина та 1 755,17 гривень - процентна складова.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Окрім цього, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Між тим, матеріали справи не містять підтверджень, що відповідач розумів, ознайомився та погодився з Умовами, Правилами, Тарифами банківських послуг, підписуючи анкету-заяву про надання банківських послуг банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, пені, штрафів саме у нарахованих банком порядку і розмірі.

Анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, окрім особистих даних останнього, не містить жодних даних щодо умов кредитування.

Отже, неможливо застосувати до спірних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово ним змінювались, тобто кредитор міг додати до позовної документи, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Зі свого боку, попри покликання на те, що відповідач підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил банківських послуг, ознайомився з Тарифами, позивач додає до позову ксерокопію довідки про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна" 55 днів пільгового періоду, яка є неналежної якості, її зміст практично неможливо прочитати та з неї не видно, що вона стосуються саме кредитної картки, отриманої відповідачем 16 червня 2011 року.

Поготів, ця довідка суперечить наданому банком розрахунку заборгованості, тому не може бути належним і допустимим доказом її наявності та розміру.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних відносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Повно і правильно встановивши обставини справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив банку в задоволенні позову в частині стягнення відсотків за користування кредитом, пені та штрафів, оскільки такі вимоги не недоведені та безпідставні.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема, ст.625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

При цьому, правильними колегія суддів вважає покликання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17, провадження №14-131цс19, де до близьких по суті спірних відносин, викладено висновок щодо правильного застосування норм права, порушених в апеляційній скарзі.

Інше не відповідало б принципу справедливості, добросовісності, розумності та уможливило покладання на слабшу сторону невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду, позаяк зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, що, зокрема, суперечить встановленій практиці Верховного Суду.

Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, апеляційний суд не перевіряє законність рішення в частині, яка не оскаржується.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Мотивом для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення суду без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Судовий збір, що понесений позивачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на її ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення, а заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 серпня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.В. Бондаренко

Н.М. Ковальчук