Справа № 369/7745/17
Провадження № 2/369/1382/19
РІШЕННЯ

Іменем України

29.11.2019 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді: Дубас Т.В.,

при секретарі Мазурик Д.С.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна набутим за особисті кошти, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

ОСОБА_3 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання майна, набутим за особисті кошти.

Свої позовні вимоги за первинним позовом ОСОБА_1 мотивує наступним.

09 вересня 2011 року між громадянином України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та громадянкою України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . було укладено шлюб та зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 1474 та видане відповідне свідоцтво Серія НОМЕР_1 . Після укладення шлюбу Відповідачці присвоєно прізвище - ОСОБА_1 .

Сімейне життя у сторін не склалося, сторони стали чужими один одному, склалися неприязні стосунки один до одного внаслідок різних поглядів на вирішення сімейних проблем та сімейне життя. 09 березня 2013 року, зважаючи на наведені вище обставини, шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 . Після розірвання шлюбу за Відповідачкою залишилось прізвище - ОСОБА_1 .

Під час перебування у шлюбі, подружжям, 27 липня 2012 року, придбано земельну ділянку площею 0,1500 га, що на плані меж земельної ділянки позначена за кадастровим номером :02:005:0191, розташовану у селі Юрівка Києво-Святошинського району Київської області з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тимчуком В.О. та зареєстрованого в реєстрі за номером 3889 (далі - Земельна ділянка). Договір оформлено на ім`я Відповідачки.

Відповідно до Звіту про експертно-грошову оцінку Земельної ділянку 04 травня 2017 року її ринкова вартість становить 684 315 гривень.

Крім того, під час перебування у шлюбі, на зазначеній вище Земельній ділянці, за спільні кошти подружжя, здійснювалося будівництво житлового будинку загальною площею 300 м , готовність якого на сьогоднішній день становить 100% (далі - Житловий будинок).

Зазначений Житловий будинок не введений в експлуатацію та не зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно через небажання Відповідача здійснити відповідні дії.

Згідно із Звітом в стислій формі ЖБО №040517-01 від 04 травня 2017 року про оцінку об`єкту житлової нерухомості, ринкова вартість Житлового будинку становить 2 540 000 гривень.

Відповідно до ст. 331 ЦК Україну право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом встановлено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту прийняття в експлуатацію. Якщо право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Верховний суд України у своїй постанові від 07.09.2016 р. по справі № 6-47цс1б, зробив правовий висновок, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

За позовом дружини, членів сім 'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Таким чином, якщо спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя;будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивач позбавлений можливості здійснити будь-які дії, що перешкоджає йому реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна.

З огляду на наведене вище, загальна вартість майна подружжя, що підлягає поділу за цим позовом та належить Сторонам на праві спільної сумісної власності становить 3 224 315 гривень.

Статтею 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також, відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч і ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Частино ю 1 статті 64 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Сторонами шлюбний договір, або будь-які інші договори щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини та чоловіка, а також щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя не укладалися.

Статтею 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 статті 70 СК України вказано, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 71 СК України передбачено способи та порядок поділу.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Сторони не домовились про порядок поділу майна, у зв`язку з чим реалізація прав Позивача може бути здійснено виключно у судовому порядку.

В свою чергу, виходячи із засад рівності часток частки майна дружини та чоловіка у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, правомірним є урахування інтересів та дотримання передбачених законом прав Позивача та Відповідача шляхом присудження я одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності подружжя, оскільки, враховуючи неприязні відносини між колишнім подружжям, спільне використання Земельної ділянки та Житлового будинку не представляється можливим.

Позивач має право та погоджується на грошову компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності на Земельну ділянку та Житловий будинок у сумі що становить від їх ринкової вартості, а саме: (684 315 + 2 540 000)/2=1 612 157,50 гривень.

Вказаний поділ не зашкодить інтересам як Позивача, так і Відповідача та членам їх сімей, оскільки Відповідач має намір залишитись жити у будинку.

Частиною 1 статті 3 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 114 ЦПК України, передбачено, що позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Враховуючи те, що майно знаходиться у селі Юрівка Києво-Святошинського району Київської області, спір про поділ спільного майна подружжя підсудний Києво- Святошинському районному суду Київської області.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 60, 63, ч. 1 ст. 64, ч. 1 ст. 68, ст. 69, ч. 4 ст. 70 СК України , просить:

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, стягнути 1 612 157,50 грн з ОСОБА_3 у виді грошової компенсації вартості частки ОСОБА_1 у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,1500 га, що на плані меж земельної ділянки позначена за кадастровим номером :02:005:0191, розташовану у селі Юрівка Києво-Святошинського району Київської області з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тимчуком В.О. та зареєстрованого в реєстрі за номером 3889 та житловий будинок загальною площею 300 м2, розташований у селі Юрівка Києво-Святошинського району Київської області

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати.

ОСОБА_3 проти позову заперечує, у порядку статті 123 ЦПК України, нею пред`явлено зустрічний позов про визнання майна особистою приватною власністю.

Свої позовні вимоги зустрічного позову вона мотивує наступним.

09 вересня 2011 року між ОСОБА_1 та та ОСОБА_3 було укладено шлюб.

Сімейне життя у пари відразу не склалося, сторони стали чужими один одному, склалися неприязні стосунки один до одного. Як виявилося, у них зовсім різні погляди на життя, на вирішення сімейних проблем. Дітей у пари не народилося. Зазначене підтверджується викладеним у первісному позові.

09 березня 2017 року шлюб було розірвано, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 .

У ОСОБА_3 є рідна бабуся ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_1 ), а також батько ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ( АДРЕСА_2 ).

У 2006 році ОСОБА_6 успадкувала Ѕ частину квартири у м. Москва Російської Федерації та продала її, отримавши чималу суму, що підтверджується копію Свідоцтва про право на спадщину.

Задовго до вересня 2011 року, тобто до дати укладення шлюбу між позивачкою та відповідачем (по зустрічному позову), бабуся та батько ОСОБА_8

подарувати для облаштування її особистого житла земельну ділянку з приватним будинком.

Незабаром, порадившись на сімейній раді, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вирішили укласти з ОСОБА_3 договір, згідно якого подарувати ОСОБА_3 грошові кошти на купівлю земельної ділянки та будинку. ОСОБА_9 не заперечувала проти укладення такого договору,вирішила прийняти кошти, за які купити земельну ділянку, а потім побудувати на ній житловий будинок. Нотаріально оформити угоду дарування коштів вирішили трохи пізніше.

27.07.2012 року ОСОБА_7 зняв кошти зі свого особистого банківського рахунку та подарував своїй ОСОБА_10 103 729, 36 грн, що підтверджується копію Договору банківського мультивалютного рахунку № НОМЕР_8/980/Р від 17.12.2011 року та банківською випискою від 12.08.2017р. ПАТ «СБЕРБАНК».

В свою чергу, бабуся позивачки (по зустрічному позову) ОСОБА_6 неодноразово передавала ОСОБА_11 кошти у вигляді подарунку (знімала зі своєї банківської карти та передавала онуці ОСОБА_9 , яка, в свою чергу, відразу клала подаровані їй кошти на свій особистий рахунок у банк), що підтверджується копіями квитанцій про зняття грошових коштів ОСОБА_6 від 17.12.2011р„ від 18.12.2011 від 18.12.2011р. довідки про стан вкладу ОСОБА_6 за період з 28.11.2011р. по 22.08.2016р. Договору про відкриття вкладного рахунку № НОМЕР_9 від 17.12.2011р. на ім`я ОСОБА_12 та банківську виписку про рух коштів від 12.08.2017р.

25.07.2012 року (день придбання земельної ділянки) ОСОБА_3 зняла зі свого рахунку 81 750, 00 грн.

А загалом ОСОБА_3 отримала в дар від бабусі, а потім зняла зі свого рахунку 318 849, 73 грн.

У лютому 2012 року ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_11 готівкою 30 000 доларів СІЛА . 16 лютого 2012 року вона особисто приїздила до Києва з Херсону щоб подарувати кошти ОСОБА_11 , що підтверджується копіями проїзних квитків.

Після того, як Позивач (по зустрічному позову ) отримала в дар грошові кошти, вона змогла придбати земельну ділянку та розпочати на ній будівництво житлового будинку.

27 липня 2012 року ОСОБА_3 придбано у приватну власність земельну ділянку площею 0, 1500га, кадастровий номер :02:005:0191, розташовану у селі Юрівка Києво-Святошинського району Київської області з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського району Київської області Тимчуком В.О. та зареєстрованого в реєстрі за номером 3889.

Згідно п. 2.1. зазначеного Договору купівлі-продажу земельної ділянки, продаж вчинено за 60 000,00 грн., які продавець повністю особисто готівкою отримала від покупця до посвідчення Договору.

Згідно п. 2.2. зазначеного Договору купівлі-продажу земельної ділянки, експертна грошова оцінка земельної ділянки відповідно до звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, складеного ПП «КОНСАЛТ-СЕРВІС» 24.07.2012 р. складає 59 823, 00 грн.

Згідно п. 2.3. зазначеного Договору купівлі-продажу земельної ділянки, нормативна грошова оцінка земельної ділянки відповідно до витягу № 3768/1 з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, виданого Управлінням Держкомзему у Києво-Святошинському районі Київської області 25.07.2012 р. , складає 62 383, 03 грн.

Відповідач (по зустрічному позову) жодним чином не приймав участі у купівлі земельної ділянки, свої грошові кошти не вносив.

Отримавши у власність земельну ділянку, Позивач (по зустрічному) позову розпочала готувати всі необхідні документи на своє ім`я для початку забудови:

Звернулася до сільської Ради с. Віта Поштова Києво-Святошинського району Київської області з проханням надати юридичну адресу її земельній ділянці. Виконавчий комітет розглянув заяву та своїм Рішенням № 10-25 від 03.10.2012 року присвоїв земельній ділянці ОСОБА_12 , площею 0,1500 га кадастровий номер :02:005:0191, юридичну адресу: АДРЕСА_3 .

10.07.2013 року Позивач отримала у Відділі містобудування і архітектури Києво-Святошинської райдержадміністрації Будівельний паспорт № 508 на земельну ділянку під будівництво індивідуального житлового будинку з надвірними приміщеннями та розпочала будівництво своїми особистими коштами та своїми силами. Допомогав їй у цьому тільки батько ОСОБА_7 .

Відповідач(по зустрічному позову) у будівництві ніяким чином не участував, не допомагав, грошові кошти не вносив.

За весь період шлюбу Позивач сама себе забезпечувала, спільне господарство з Відповідачем не велося. ОСОБА_3 отримувала гарну зарплатню і не знала навіть чи отримує якісь кошти її чоловік (копії довідок про доходи позивачки додаються).

Таким чином, земельна ділянка площею 0,1500га, кадастровий номер :02:005:0191, розташовану у селі Юрівка Києво-Святошинського району Київської області придбана позивачкою за особисті кошти, які їй подарували бабуся та батько.

За особисті кошти вона придбавала та продовжує придбавати будівельні матеріали, оскільки житлового будинку ще немає, йде процес будівництва, згідно Будівельного паспорту № 508. Будівництво ще не завершено, будівля не прийнята до експлуатації, державна реєстрація не проведена, будинок не приєднано до електромереж та газопостачання, він фактично не експлуатується за своїм функціональним призначенням. На підтвердження надає фотоматеріал стану недобудови.

Підтвердити все вище викладене можуть свідки: ОСОБА_14 ( АДРЕСА_4 ), ОСОБА_6 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_7 ( АДРЕСА_2 ).

Доказами, які підтверджують придбання ОСОБА_3 за особисті кошти земельної ділянки та проведення на ній будівництва за її особистий рахунок є договори з банком на її ім`я, квитанції, виписки руху коштів, договір купівлі-продажу земельної ділянки, де зазначено, що продавець отримала готівку саме від Позивача (по зустрічному позову), факт того, що вся документація оформлювалась на ім`я Позивача, покази свідків, які підтвердять обставину купівлі земельної ділянки та будівельних матеріалів за особисті мої кошти.

За використання земельної ділянки особисто Позивачем (по зустрічному позову) сплачувався земельний податок, про що свідчать відповідні квитанції на прийом податкових платежів.

Видатковими накладними, рахунками на оплату, квитанціями до приходного касового ордеру, специфікаціями, заявками покупця підтверджується факт вкладання позивачкою власних коштів та праці в будівництво, так як всі вищевказані документи видані на ім`я позивачки (по зустрічному позову та її батька.

Згідно ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Твердження позивача у первісному позові про те, що будівництво житлового будинку закінчено, він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача за первісним позовом, не відповідає дійсності й спростовується тим, що будівництво ще не завершено, воно ведеться згідно будівельного паспорту № 508, будівля не прийнята до експлуатації, державна реєстрація не проведена, будинок не приєднано до електромереж та газопостачання.

Таким чином, ст. 1 Першого протоколу гарантує, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за

користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно» «об`єкт нерухомого майна (ч. 1 ст. 181, п. 6 ч. 1 ст. 346, ст.ст. 350, 351), вживаються також також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (ст. 331), «об`єкт будівництва» (ст.ст. 876, 877, 879 - 881, 883), однак прямого визначення цих понять не містять.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочате, одна не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь- яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Вважає, що спірна земельна ділянка та об`єкт незавершеного будівництва не можуть підлягати ніякому поділу, оскільки належать позивачу (по зустрічному позову) на праві особистої приватної власності, а також, відповідач (по зустрічному позову) як він зазначає у своєму первісному позові, не бажає такого поділу, і вважає за неможливе спільне користування майном в силу неприязних відносин.

Згідно з пунктами 22-25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Відповідно до висновку викладеного в постанові Верховного Суду України у справі № 6-612цс 15 від 1 липня 2015 року, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

У відповідності до ст. 368 ЦК, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю.

Доречним буде привести Правову позицію ВСУ від 7 вересня 2016 року у справі №6-801цс16.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Згідно статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. 57 СК України просить суд:

Прийняти цей зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_12 ро поділ майна подружжя.

Визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на придбану за особисті кошти земельну ділянку площею 0, 1500га, кадастровий номер :02:005:0191, розташовану у селі Юрівка Києво-Святошинського району призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку,господарських будівель і споруд, на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського району Київської області Тимчуком В.О. та зареєстрованого в реєстрі за номером 3889.

Визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної: власності на об`єкт незавершеного будівництва, який складається з будівельних матеріалів, загальною вартістю 1 200 478 грн, 83 коп. за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач по зустрічному позову ОСОБА_1 проти зустрічного позову заперечує.

Він категорично не погоджується із тим, що ОСОБА_3 вважає спірні земельну ділянку площею 0, 1500га, кадастровий номер :02:005:0191, розташовану у селі Юрівка Києво-Святошинського району призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку,господарських будівель і споруд та власності на об`єкт незавершеного будівництва, який складається з будівельних матеріалів, загальною вартістю 1 200 478 грн, 83 коп. за адресою: АДРЕСА_3 , своєю особистою приватною власністю

Не погоджується він з її посиланнням на те, що він жодним чином не приймав участі у купівлі земельної ділянки та будівництві будинку. Дана позиція ОСОБА_12 не відповідає дійним обставинам та спростовується наступним.

За приписами ч. 2 ст. З СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

ОСОБА_1 наголошує на тому, що сторони вели спільний сімейний бюджет, в той час як ОСОБА_3 розпоряджалася всіма коштами в інтересах сім`ї, обидва подружжя мали постійну високооплачувану роботу.

З 17 червня 2009 року по теперішній час ОСОБА_1 працює в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К». Спочатку працював на посаді художника-оформлювача, а потім був переведений на посаду дизайнера відділу корпоративного дизайну.

За 2011-2017 рр. його заробітна плата складала: за 2011 р. - 50 806,82 грн., за 2012 р. - 67 560,75 грн., за 2013 р. - 76 086,02 грн., за 2014 р. - 80 234,94 грн., за 2015 р. - 109 996,88 грн., за 2016 р.- 160 519,41 грн., за 2017 р. - 152 569,47 грн.

Також, варто зазначити про те, що з 2000 року, мати ОСОБА_1 - ОСОБА_15 проживає в Італії, має постійну та високооплачувану роботу, значну частку отриманих доходів направляє родині до України. Так, в період 2011-2013 рр. ОСОБА_15 було подаровано подружжю приблизно 10 000,00 євро декількома частинами двічі по 3000 євро та 4000 євро відповідно, для завершення будівництва. ОСОБА_16 направляла в інтересах сім`ї ОСОБА_1 по 300-500 євро.

Беззаперечно дана обставина, спростовує позицію ОСОБА_12 щодо невнесення ОСОБА_1 коштів до сімейного бюджету.

Інший із членів родини, а саме, старша сестра ОСОБА_1 (дівоче - ОСОБА_1) проживає та має громадянство Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії з 2001 року. Так, колишнє подружжя неодноразово приїздили на запрошення, що підтверджується копіями запрошень, що додаються, яка оплачувала всі витрати пов`язані з приїздом до неї, здійснювала їх утримання під час подорожі, та передавала грошові кошти на здійснення будівництва сімейного будинку.

Всі доходи, в т.ч. заробітна плата, допомога родичів в інтересах сім`ї, отримані ОСОБА_1 передавалися особисто в руки ОСОБА_12 , так як вже зазначалося, остання розпоряджалася ними та витрачала на потреби сім`ї, в тому числі, для придбання земельної ділянки та передачі тестю - прорабу ( ОСОБА_7 , батьку ОСОБА_12 ), який як фахівець-будівельник допомагав в організації будівництва будинку. ОСОБА_1 протягом усього часу будівництва брав активну участь у будівництві, оплачував рахунки за пас будівельні матеріали, що підтверджується фотографіями зробленими на місці спорудження спірного об`єкту за 2013-2017 рр. та копіями відповідних рахунків.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Щодо відображення у зустрічному позові розрахунку вартості будівельних матеріалів, конструкцій та робіт об`єкту незавершеного будівництва, то він не може бути взятий судом до уваги, оскільки, звертаючись до суду з позовом, Позивач зобов`язаний зазначити докази своїх вимог, підтверджуючи кожну обставину, або наявність підстав для звільнення від доказування, натомість, ОСОБА_3 у своїй зустрічній позовній заяві стверджує про обставини, які не відповідають дійсності, всупереч вимогам статті 60 ЦПК України. Також варто зазначити про те що ОСОБА_3 не надає суду на підтвердження обґрунтованості своїх вимог та заперечень залежні та допустимі докази, які підтверджують купівлю особисто перелічених будівельних матеріалів (рахунки-фактури, фіскальні чеки, товарно-транспортні накладні, меморіальні ордери, тощо) на суму 1 200 478,83 грн., а звіт про оцінку ринкової вартості об`єкту незавершеного будівництва, станом на 07 листопада 2017 року не може розцінювалися як належний та допустимий доказ, оскільки не засвідчує самого факту придбання, а лише наявності матеріалів на певну суму.

Частиною 1 статті 60 Сімейного кодексу майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку доходу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального листування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначені норми права встановлюють існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі (презумпція права спільної сумісної власності), незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім`я було зареєстровано право власності на таку річ.

Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання, виготовлення, спорудження) майна за час шлюбу, крім випадків, встановлених законом або договором. Тобто, ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі.

Поширення цього правового режиму на кожну набуту у шлюбі річ (презумпція права спільної сумісної власності існує доти, доки в суді не доведено інше кимось із подружжя, зокрема. що майно придбано ним до шлюбу або за особисті кошти. Саме сторона, яка заперечує право спільної сумісної власності, відповідно до частини 3 статті 10 ЦПК України довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію), зокрема, що майно було придбано нею до шлюбу, або було придбано у шлюбі, але за її особисті кошти.

Верховний Суд України в постанові від 03.06.2015 року в справі № 6-38цс15 дійшов правового висновку, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2)кошти, за таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 СК України вважається правильно застосованою.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року по справі № 6-2641цс15.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11 спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва. транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові ш та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Виходячи з наведеного, беручи за основу вказані правові позиції Верховного Суду України та презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, а також дійсні обставини справи, робить наступні висновки:

1. щодо факту набуття майна

Спірні об`єкти нерухомого майна придбавалися за час перебування у шлюбі Сторонами їх за допомогою спільних зусиль, а тому, на ці об`єкти розповсюджується презумпція спільної сумісної власності.

2. щодо джерела набуття коштів

Так, Позивач (по зустрічному позову) обгрунтовує свої вимоги тим, що отримувала високу заробітну плату, отримувала в дар в інтересах сім`ї та побудови будинку грошові кошти від родичів, аналогічні здійснювала і сторона Відповідача (по зустрічному позову). Сторони як власними силами, та і за допомогою коштів за близьких родичів, які надавали в інтересах сім`ї кошти - здійснювали будівництво будинку для потреб молодої родини.

3. щодо мети придбання

Метою придбання спірних об`єктів нерухомого майна є потреби та інтереси молодої сім`ї і у забезпеченні їх житлом.

Таким чином, з огляду на вказані висновки, режим спільного майна подружжя є тому, не може бути застосовано право особистої приватної власності до спірних об`єктів.

З огляду на вищевикладене та керуючись статтями 3, 21, 36, 60-63, 69, 70-71 Сімейного кодексу України, просить в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_12 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю - відмовити в повному обсязі.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.04.2018 року була призначена судова будівельно-технічна експертиза, на якої поставлені питання:

1.Яка ринкова вартість, на день розгляду справи в суді, незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_3 ?

2.Який ступінь будівельної готовності незавершеного будівництвом житлового будинку

АДРЕСА_5 .Чи є технічна можливість відповідно до нормативно-правових актів у галузі будівництва розділити в рівних частках між подружжям об`єкт нерухомого майна, а саме житловий будинок АДРЕСА_3 ».

Висновком експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України за результатами проведення судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи від 29.01.2019 №8230/18-42/22420/18-42 встановлено:

1.Вартість незакінченого будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , в цінах станом на дату проведення дослідження, без урахування вартості земельного компоненту, становить 1 927 457 (один мільйон дев`ятсот двадцять сім тисяч чотириста п`ятдесят сім) гривень.

2.Відсоток будівельної готовності незакінченого будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , встановлений за результатами проведеного дослідження, станом на дату проведення експертизи, становить 81 (вісімдесят один)%.

3. Поділ житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_3 , як передбачено п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 04.10.1991 (із змінами), відповідно до часток в розмірі по Ѕ вбачається технічно можливим.

У зв`язку з ненаданням на дослідження матеріалів технічної інвентаризації, відповідно до п. 5.1.6. розділу II Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, які затверджені наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 №1950/5), розробка варіантів поділу не проводилася.

В судовому засіданні представник позивача первинний позов підтримала в повному обсязі. Проти зустрічного позову заперечує.

В судовому засіданні відповідач та представник відповідача проти первинного позову заперечують. Зустрічний позов підтримали в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, проаналізувавши норми діючого законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог первинного позову та про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

09 вересня 2011 року між громадянином України ОСОБА_1 , громадянкою України ОСОБА_4 . було укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 1474.

Після укладення шлюбу Відповідачці присвоєно прізвище - ОСОБА_1 .

09 березня 2013 року, шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 .

Після розірвання шлюбу за Відповідачкою залишилось прізвище - ОСОБА_1 .

Під час перебування у шлюбі, відповідно до Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 липня 2012 року, посвідченого Тимчуком В.О., приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, за р.н. 3889 куплено земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номер :02:005:0191, розташовану у селі Юрівка Києво-Святошинського району Київської області з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд

Договір оформлено на ім`я покупця - ОСОБА_12 .

В абз. 3 п. 3.1. Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 липня 2012 року зазначено, що цей договір укладено за заявою чоловіка покупця ОСОБА_1 про згоду на укладення цього договору, справжність підпису на якій засвідчено Тимчуком В.О. , приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, за р.н. 3888.

На вказаній земельній ділянці здійснене спорудження незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_3 .

Висновком експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України за результатами проведення судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи від 29.01.2019 № 8230/18-42/22420/18-42 встановлено:

1.Вартість незакінченого будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , в цінах станом на дату проведення дослідження, без урахування вартості земельного компоненту, становить 1 927 457 (один мільйон дев`ятсот двадцять сім тисяч чотириста п`ятдесят сім) гривень.

2.Відсоток будівельної готовності незакінченого будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , встановлений за результатами проведеного дослідження, станом на дату проведення експертизи, становить 81 (вісімдесят один)%.

3. Поділ житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_3 , як передбачено п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 04.10.1991 (із змінами), відповідно до часток в розмірі по Ѕ вбачається технічно можливим.

У зв`язку з ненаданням на дослідження матеріалів технічної інвентаризації, відповідно до п. 5.1.6. розділу II Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, які затверджені наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 №1950/5), розробка варіантів поділу не проводилася.

За цих обставин вказані земельна ділянка та споруджений на цій земельній ділянці незакінчений будівництвом житловий будинок є спільною сумісною власністю України ОСОБА_1 та ОСОБА_12 .

Покази свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 не можуть бути належними доказами, які підтверджують придбання ОСОБА_3 земельної ділянки та спорудження на цій земельній ділянці та спорудженій на цій земельній ділянці незакінчений будівництвом житловий будинок за рахунок коштів, які отримані нею в порядку дарування і були її особистою приватною власністю.

Наявність коштів на особистих банківських рахунках свідків та зняття цих коштів не підтверджує, що ці кошти були подаровані на придбання земельної ділянки та на будівництво незакінченого будівництвом житлового будинку. Якщо б кошти і надавались після створення молодої сім`ї, то ці могли надаватись на будівництво житлового будинку саме для молодої сім`ї, тобто у спільну сумісну власність подружжя.

Згідно частин першої, другої статті 369 ЦК України то співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

У частині третій статті 65 СК України передбачено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Велика Палата Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) відійшла від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, у яких Верховний Суд України дійшов висновку про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у наведених вище справах, Велика Палата Верховного Суду вказала, що він суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток, та вважала, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17, якою по суті суд відійшов від раніше визначеної правової позиції щодо необхідності доведення, за які кошти подружжя набуто майно. Згідно з наведеним висновком Верховного Суду України зазначено, що діє презумпція спільності майна подружжя і особа, яка це заперечує, повинна цю презумпцію спростувати.

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеної у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 607/13289/16-ц (касаційне провадження № 61-29948св18) та з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеної у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 756/13581/16-ц (касаційне провадження № 61-34274св18).

Ст. 321 Цивільного кодексу України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України,відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 Цивільного кодексу України.

Згідно з нормою ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Ст. 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма ст. 368 Цивільного кодексу України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 Сімейного кодексу України).

За ст.ст. 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексуУкраїни).

У Цивільному кодексі України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (ч. 1 ст. 181, п. 6 ч. 1 ст. 346, ст. ст. 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (ст.. 331), «об`єкт будівництва» (ст.ст. 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Такі правові висновки міститься у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15 та від 7 вересня 2016 року № 6-47цс16.

Аналогічний правовий висновок міститься також у постановах Верховного Суду від 27.03.2019 року при розгляді справи №397/290/14-ц та 28.01.2019 року при розгляді справи № 607/2790/15-ц.

На підставі, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 1, 3, 7, 8, 60, 61, 63, 65, 68, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 15, 16, 182, 316 - 319, 321, 328, 331, 355, 368, 369, 372, 392 Цивільного кодексу України, ст.ст. 5, 78, 79 - 81, 86, 89, 120, 131,132, 152, 158 Земельного кодексу України, керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 81, 82, 89, 206, 223, 258, 259, 263-265, 266, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_12 про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на Ѕ частку вісімдесят одного відсотка будівельної готовності незакінченого будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , та на Ѕ частку земельної ділянки площею 0,1500 га, за кадастровим номером :02:005:0191, розташованої в с. Юрівка. Києво- Святошинського району, Київської області з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Визнати за ОСОБА_3 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на Ѕ частку вісімдесят одного відсотка будівельної готовності незакінченого будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , та на Ѕ частку земельної ділянки площею 0,1500 га, за кадастровим номером :02:005:0191, розташованій в с. Юрівка Києво- Святошинського району, Київської області з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Стягнути з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 000 (чотири тисячі гривень) 00 коп.

В решті вимог позову ОСОБА_1 - відмовити.

В зустрічному позові ОСОБА_12 до ОСОБА_1 про визнання майна набутим за особисті кошти - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про позивача: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_4 виданий Новокаховським МВ УМВС України в Херсонській області 04 вересня 2000 року, РНОКПП: НОМЕР_5 . зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 ).

Інформація про відповідача: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_6 виданий Новокаховським МВ УМВС України 07 жовтня 2011 року, РНОКПП: НОМЕР_7 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 )

Повний текст рішення виготовлений 12.12.2019 року.

Суддя: Дубас Т.В.