КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 375/267/18 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Голік Н.О.

28 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК Українив м. Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 13 серпня 2018 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 та просило стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 12 821,08 грн., судові витрати у розмірі 1 762 грн.

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 13 серпня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 2 364,24 грн. в рахунок відшкодування понесених судових витрат 324,92 грн., а всього 2 689,16 грн. В задоволенні решти частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить змінити рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості з процентів, пені та штрафів та ухвалити в цій частині нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Посилається на не дослідження всіх обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що відповідно до заяви позичальник зобов'язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті ПриватБанка. Зазначає, що відповідач укладення чи не укладення кредитного договору не оспорював, розрахунок заборгованості не спростовував, не доведено відсутність заборгованості та виконання умов договору належним чином, не заперечував проти наявності між сторонами кредитних зобов'язань, зустрічних позовних вимог не заявляв.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/877/2019
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що звертаючись до суду із позовом про стягнення заборгованості, позивач не надав належних та допустимих доказів наявності між сторонами договірних відносин та досягнення згоди щодо нарахування та розміру відсотків за користування кредитом та штрафу. Заборгованість за кредитом у розмірі 2 364,24 грн. підлягає стягненню, оскільки відповідач фактично отримав кредит у зазначеній сумі і що підтверджується розрахунком позивача, який не заперечується відповідачем та не викликає сумнівів у суду в цій частині вимог, а тому на переконання суду є належним та допустимим доказом такої обставини.

З таким висновком суду першої інстанції повністю не може погодитись колегія суддів.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту не оскаржується, у зв'язку з чим судом апеляційної інстанції не переглядається.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 23.09.2013 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 у справі був укладений кредитний договір б/н, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 2 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитноголіміту на картковий рахунок.

Відповідно до листа від 07.07.2018 № Е.65.0.0.0/3-365676 ПАТ КБ «ПриватБанк» змінило назву на АТ КБ«ПриватБанк».

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з Умовами та правилами банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджує підпис у заяві.

Відповідно до пунктів 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком.

Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та Правил надання банківських послуг, - позичальник зобов'язується погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Згідно з п. 2.1.1.5.7 власник картрахунку зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту.

Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг, - при порушенні позичальником строку платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості.

Позичальник належним чином умови укладеного договору не виконує, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 21.01.2018 складає 12 821,08 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 2 364,24 грн., заборгованість по відсотках за користування кредитом - 4 194,00 грн., заборгованість за пенею - 5 176,12 грн., штраф відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умови та правила надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (відсоткова складова)- 586,72 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся із відповідним позовом до суду.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно статтей 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що позичальник, який добровільно погодився на умови кредитного договору, повинен належно їх виконувати, а у разі порушення зобов'язання настають негативні правові наслідки.

Встановлено, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява 23.09.2013 разом з Умовами та правилами банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджує підпис у заяві.

Підписавши договір, сторони підтвердили свої права та обов'язки за ним, погодились з усіма його умовами, у зв'язку з чим зобов'язані їх виконувати належним чином.

За наведеного, колегія суддів вважає, що підлягає стягненню на користь позивача тіло кредиту.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по процентам, пені та штрафу не підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов'язання» та «термін виконання зобов'язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема, коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору встановлено, що він укладений 23.09.2013, на підставі якого видано кредитну картку строком на один рік до 24.09.2014 включно.

Доказів продовження строку дії договору та видачі нової картки відповідачу стороною позивача не надано.

Відтак, у межах строку кредитування до 24.09.2014 відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти та пеню.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

З огляду на те, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом та пені, то після 24.09.2014 позивач не міг нараховувати такі проценти, пеню.

Зазначений висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 21.01.2018 за договором б/н від 23.09.2013 вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» нараховані відсотки, пеня з 01.09.2015 вже після закінчення дії кредиту 24.09.2014.

Враховуючи вищевикладене позовні вимоги щодо стягнення процентів та пені не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг при порушенні позичальником строку платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф, розмір якого встановлено тарифами договору. Штраф нараховується на окремий рахунок і підлягає оплаті в зазначені банком терміни.

Пунктом 2.1.1.12.6.1. Умов та Правил надання банківських послуг у разі виникнення прострочених зобов'язань за борговими зобов'язаннями на суму від 100 грн., клієнт сплачує банку пеню, відповідно до встановлених тарифів. Пеня нараховується в день нарахування процентів по кредиту.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК).

За положеннями ст. 61 Конституції, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами спірного договору, а саме п. 2.1.1.12.1 передбачено, що під борговими зобов'язаннями за кредитом сторони узгодили зобов'язання клієнта з повернення тіла кредиту, відсотків за користування кредитом, комісії, пені та штрафів, тобто загальну заборгованість клієнта.

У той самий час згідно з пп.1.1.5.20, 2.1.1.12.7.4, 2.1.1.12.8.1 Умов та Правил надання банківських послуг передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за невиконання або неналежне виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, процентів за користування кредитом, комісії за обслуговування.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.

За наведеного у задоволенні позовних вимог щодо стягнення штрафу слід також відмовити.

На вищевикладене суд першої інстанції уваги не звернув, не в повному обсязі з'ясував обставини справи, у зв'язку з чим дійшов невірних висновків з порушенням норм матеріального права.

За наведеного, доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Отже відповідно до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог з інших підстав.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374, 376, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 13 серпня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в частині процентів, пені та штрафу відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В.Шахова