ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«14» червня 2019 року

м. Харків

справа № 635/2826/19-ц

провадження № 22ц/818/2915/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 .,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Харківського районного суду Харківської області від 11 квітня 2019 року в складі судді Панас Н.Л.

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та просила визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя нерухоме майно, а саме: житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 239, 6 кв. м., житловою площею 123,5 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , з господарськими будівлями та спорудами: гараж літ. «Б», навіс літ. «В», сарай літ. «Г», душ літ. «Д», вбиральня літ. «Е», огорожа № 1-8, колонка літ. «К», вигрібна яма літ. «Я», вигрібна яма літ. «Я1», замощення І. ;

земельні ділянки: кадастровий номер - НОМЕР_1 , площею 0.0475 га; кадастровий номер - НОМЕР_2 , площею 0, 15 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;

поділити майно подружжя та визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини житлового будинку літ. «А-1», загальною площею 239, 6 кв. м., житловою площею 123,5 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , з господарськими будівлями та спорудами: гараж літ. «Б», навіс літ. «В», сарай літ. «Г», душ літ. «Д», вбиральня літ. «Е», огорожа № 1-8, колонка літ. «К», вигрібна яма літ. «Я», вигрібна яма літ. «Я1», замощення І. ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини земельних ділянок: кадастровий номер - НОМЕР_1 , площею 0.0475 га; кадастровий номер - НОМЕР_2 , площею 0, 15 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;

судові витрати стягнути на її користь з відповідача.

Ухвалою судді Харківського районного суду Харківської області від 11 квітня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 - повернуто позивачу.

Не погоджуючись з ухвалою судді, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила оскаржувану ухвалу судді скасувати та направити справу для подальшого розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що, не отримуючи ухвал від суду та не встигши зібрати необхідні докази для долучення до позову, вона була змушена звертатися із заявами про повернення позову; що нею досі не отримано повної інформації про майно, належне на праві власності її чоловіку та підтвердження того, що це майно придбано в період шлюбу; що станом на 10 квітня 2019 року у провадженні Харківського районного суду Харківської області не перебувало жодного її позову; що вона не вчиняла жодних дій для маніпулювання автоматизованим розподілом справ між суддями, оскільки не обізнана у питаннях щодо судової системи та суддівського складу.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З частини 2 статті 369 ЦПК України вбачається, що апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, ухвалу судді - скасувати.

Ухвала судді суду першої інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1 вже неодноразово зверталася до суду з аналогічними позовами, що свідчить про зловживання нею своїми процесуальними правами, метою якого є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями, у зв`язку з чим позов підлягає поверненню.

Проте, з таким висновком суду судова колегія не погоджується, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи в провадженні Харківського районного суду Харківської області перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, який неодноразово ухвалами Харківського районного суду Харківської області від 31 січня 2019 року, 08 лютого 2019 року, 07 березня 2019 року, 25 березня 2019 року та 03 квітня 2019 року залишався без руху та надавався ОСОБА_1 строк для усунення недоліків.

З підстав невідповідності позову положенням статті 177 ЦПК України ухвалами Харківського районного суду Харківської області від 27 лютого 2019 року, 11 березня 2019 року, 22 березня 2019 року, 29 березня 2019 року та 03 квітня 2019 року позовні заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя поверталися позивачу разом з доданими до них документами.

У зв`язку з надходженням заяви ОСОБА_1 про повернення позовної заяви на підставі пункту 3 частини 4 статті 185 ЦПК України ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 07 лютого 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя повернуто позивачу разом з доданими до неї документами.

10 квітня 2019 року ОСОБА_1 знову звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За положеннями статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Відповідно до частини 1 статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

За змістом частин 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Зазначені норми права свідчать про те, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу способами, які не заборонені законом, перелік яких не є вичерпним.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У справі "Церква села Сосулівка проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції закріплює "право на суд", в якому право на доступ до суду - право порушити провадження у судах щодо прав та обов`язків цивільного характеру - становить тільки один з його аспектів (див. "Голдер проти Об`єднаного Королівства", рішення від 21 лютого 1975 року, Серія A, N 18, ст. 18, п. 36). Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (див. "Беллет проти Франції", рішення від 4 грудня 1995 року, Серія A, N 333-Б, ст. 42, п. 36).

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Наведені положення свідчать про те, що основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Стаття 44 ЦПК України передбачає, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Зокрема, суд може визнати зловживання процесуальними правами подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями.

В апеляційній скарзі позивач вказує на низку обставин, що слугували підставами для подання до суду першої інстанції заяв про повернення позову. Зокрема, декілька разів вона керувалася бажанням вирішити з відповідачем питання щодо поділу спільного майна подружжя в позасудовому порядку. Не отримуючи ухвал суду та не встигаючи зібрати певні докази для долучення до позову, вона була змушена звертатися із заявами про повернення позову.

Враховуючи пояснення позивача з приводу бажання врегулювати спір позасудовим шляхом, а також неможливості вчасно надати до суду необхідні докази з причин, що об`єктивно не залежали від неї, не можна з впевненістю стверджувати про переслідування позивачем мети маніпуляції автоматизованим розподілом справ між суддями.

Подання, при таких обставинах, черговий раз позовної заяви не свідчить про систему дій позивача, в яких суд помилково вказав на зловживання своїми процесуальними правами.

Разом тим, в ухвалі суддя першої інстанції не навів мотивів та конкретних аргументів, з яких він дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 подала декілька позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, що свідчить про зловживання нею своїми процесуальними правами, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями та в чому така маніпуляція полягає.

При цьому колегія суддів враховує, що з наявних у матеріалах справи доказів не вбачається, що на момент постановлення оскаржуваної ухвали судді суду першої інстанції, ОСОБА_1 , окрім даного позову до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, подала до Харківського районного суду Харківської області чи інших судів позови до цього ж відповідача з аналогічним предметом та з аналогічних підстав.

Посилання суду на наявність в провадженні іншого судді того ж суду позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, який ухвалою судді від 03 квітня 2019 року залишено без руху та надано позивачеві строк на усунення недоліків, не може бути прийнято до уваги, оскільки зі змісту зазначеної ухвали неможливо встановити з позовом щодо поділу якого саме майна звернулася ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвала про повернення позивачу позовної заяви є передчасною, постановлена суддею з порушенням норм процесуального права, тому підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 6 ч. 1 ст. 374, ст.379, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу судді Харківського районного суду Харківської області - скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді C.С. Кругова

Н.П.Пилипчук

Повний текст постанови складено 14 червня 2019 року.