Справа № 219/2435/19
Провадження № 2/219/1404/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2019 року м. Бахмут

Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Конопленко О.С.

за участю секретаря судового засідання Троян Л.К.

позивача за первісною позовною заявою

відповідача за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 ,

відповідача за первісною позовною заявою

позивача за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 ,

представника відповідача за первісною позовною заявою

представника позивача за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі м. Бахмут Донецької області в порядку загального позовного провадження матеріали цивільної справи за первісною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

07 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить: визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що з 09 вересня 2016 року позивач з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який 05 жовтня 2017 року розірвано на підставі рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області. Перебуваючи у шлюбі за спільні кошти разом з відповідачем за договором купівлі-продажу вони придбали житловий будинок АДРЕСА_1 та за наполяганням відповідача власником будинку було зазначено її одноособово. Відповідач не бажає визнавати факт, що придбаний під час шлюбу будинок є спільною сумісною власністю сторін, користується ним самостійно. Проте, Позивач вважає, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу, з огляду на що звернувся до суду з даним позовом.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 березня 2019 року вказана цивільна справа розподілена судді Харченко О.П.

Ухвалою судді Артемівського міськрайонного суду Донецької області Харченко О.П. від 17 квітня 2019 року прийнято вказану цивільну справу до свого провадження, призначено підготовче засідання по справі на 16 травня 2019 року на 10 годину 00 хвилин.

10 травня 2019 року в провадження судді Артемівського міськрайонного суду Донецької області Харченко О.П. надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , у якій позивач просить: визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 зазначив, що ОСОБА_2 є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 06 січня 2014 року, який було придбано за рахунок коштів від продажу належного їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері майна. В належному будинку був зареєстрований і відповідач за зустрічним позовом. 05 жовтня 2017 року шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення суду, яке набуло законної сили 17 жовтня 2017 року. Згідно довідки від 04 квітня 2019 року відповідач за зустрічним позовом не мешкає в належному позивачу за зустрічним позовом будинку з травня 2017 року та не є членом сім`ї ОСОБА_2 . Його реєстрація у спірному будинку перешкоджає позивачу за зустрічним позовом оформити субсидію, а також зобов`язує сплачувати комунальні послуги за зареєстрованого відповідача за зустрічним позовом, який не проживає в будинку, що і стало підставою для звернення до суду за захистом.

Ухвалою судді Артемівського міськрайонного суду Донецької області Харченко О.П. від 14 травня 2019 року прийнято зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом та об`єднано в одне провадження.

Судове засідання, призначене на 10 годину 00 хвилин 16 травня 2019 року, не відбулось у зв`язку відрядженням судді та було відкладено на 06 серпня 2019 року на 13 годину 00 хвилин.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 жовтня 2019 року вказана цивільна справа розподілена судді Конопленко О.С., у зв`язку із припиненням повноважень судді Харченко О.П.

Ухвалою судді Артемівського міськрайонного суду Донецької області Конопленко О.С. від 02 жовтня 2019 року позовні заяви прийняті до свого провадження, розпочато їх розгляд спочатку, у зв`язку з чим призначено підготовче засідання на 10 годину 00 хвилин 28 жовтня 2019 року та визначено відповідачам (за первісним та зустрічним позовами) п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву з одночасним надісланням копії відзиву відповідно до вимог ч. 4 ст. 178 ЦПК України позивачу.

Ухвалою суду від 28 жовтня 2019 року оголошено перерву у судовому засіданні до 13 години 00 хвилин 11 листопада 2019 року за клопотанням позивача за первісною позовною заявою відповідача за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 та визначено останньому десятиденний строк з дня вручення позовної заяви для подання відзиву на позовну заяву.

11 листопада 2019 року ухвалою суду підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 03 грудня 2019 року, при цьому задоволено клопотання позивача за первісним позовом щодо допиту свідка, а також клопотання представника відповідача за первісною позовною заявою про витребування у нотаріуса копії договору купівлі-продажу квартири, власником якої була ОСОБА_2 .

У судовому засіданні позивач за первісною позовною заявою відповідач за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 позовні вимоги за первісною позовною заявою підтримав у повному обсязі з підстав, зазначених у позові. При цьому, зустрічні позовні вимоги не визнав та просив у їх задоволенні відмовити, оскільки вважає, що також є власником спірного будинку, але не має можливості проживати у ньому, оскільки в будинку проживає колишня дружина. Зауважив, що кошти на придбання будинку він надавав від продажу свого автомобіля, а також зазначив, що для кращого продажу належної його колишній дружині квартири, він з батьком робив у ній ремонт, крім того, у спірному будинку також ним з батьком було зроблено ремонт, тобто поліпшено стан спірного майна, а тому вважає, що має право на частину будинку.

Відповідач за первісною позовною заявою позивач за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 у судовому засіданні первісні позовні вимоги не визнали, заперечували щодо їх задоволення, оскільки спірний будинок було придбано виключно за кошти, отримані від продажу квартири ОСОБА_2 , яка їй дісталась у спадок, до того ж вартість проданої квартири в двічі перевищувала вартість придбаного будинку, що є безумовним підтвердженням, що будинок придбано за її власні кошти, а тому він є її приватною власністю. Також наполягали на задоволенні зустрічних позовних вимог з підстав, зазначених у зустрічному позові, оскільки відповідач за зустрічним позовом з травня 2017 року не проживає за адресою реєстрації, а з жовтня 2017 року припинив бути членом сім`ї власника будинку, що є безумовною підставою для визнання його втративши право користування житловим приміщенням.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що є батьком позивача за первісним позовом відповідача за зустрічним позовом. Коли син одружився він подарував йому старенький автомобіль «Опель Кадет», який в подальшому, як йому відомо, син продав та придбав інше авто марки «Форд», який також було продано, оскільки син з дружиною хотіли відкрити власну справу магазин «Секонд Хенд», навіть придбали товар, але бізнес не задався. Також повідомив, що допомагав з сином робити ремонт в належній колишній невістці квартирі, щоб продати її дорожче, та в спірному будинку, оскільки після його придбання він був в занедбаному стані. Зазначив, що син працював неофіційно, але всі кошти віддавав дружині, а тому він також має право на частину будинку, придбаного під час шлюбу.

Суд, заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються первісна та зустрічна позовні заяви, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для їх розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що первісна позовна заява підлягає задоволенню у повному обсязі, а у задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити повністю, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 09 вересня 2006 року перебували у шлюбі, який рішенням Артемівського міськрайонного суду від 05 жовтня 2017 року розірвано (а.с. 12, 13, 40).

Згідно копії договору купівлі-продажу жилого будинку від 06 січня 2014 року ОСОБА_5 продала ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними спорудами та побудовами номер АДРЕСА_2 м, в т АДРЕСА_3 ч. житловою площею 26,28 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, що належить Артемівській міській раді, площею 0,0380 га. Продаж здійснено за 26400 грн., які ОСОБА_5 одержала в повному обсязі у присутності нотаріуса під час підписання договору (а.с. 124).

Право власності ОСОБА_2 на вказаний будинок також підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06 січня 2014 року (а.с. 43) та копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 28 грудня 2018 року (а.с. 10-11)

З копії довідки № 401 від 04 квітня 2019 року, виданої головою квартального комітету № 20, вбачається, що власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 і до складу її сім`ї входять: син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , донька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , чоловік ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який, згідно копії довідки голови квартального комітету № 20 ОСОБА_8 № 400 від 04 квітня 2019 року, за вказаною адресою не мешкає з травня 2017 року по теперішній час (а.с. 42).

Відповідно до звіту № IN281218-002 від 28 грудня 2018 року про оцінку майна житлового будинку з надвірними спорудами та побудовами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , оціночна ринкова вартість вищевказаного будинку станом на 28 грудня 2018 року складає 93742 грн.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі за текстом СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Частина 1 ст. 70 СК України зазначає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України). Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до пункту 23 вказаної постанови вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності майна подружжя, набутого ними за час шлюбу.

Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 14 листопада 2019 року у справі № 570/4823/15-ц.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України)).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.

Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.

Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При цьому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61 СК України) та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном (ст. 63 СК України).

Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Як установлено судом, часом набуття спірного будинку ОСОБА_2 у власність є 06 січня 2014 року, а у шлюбі сторони перебували з 09 вересня 2006 року по 05 жовтня 2017 року, тобто, часом набуття будинку у власність є період перебування сторін по справі у зареєстрованому шлюбі.

Також судом установлено, що передумовою придбання спірного будинку був продаж 06 січня 2014 року за 48642 гривень належної ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про спадщину за законом квартири АДРЕСА_4 (а.с. 98, 101). Проте, доказів того, що спірний будинок АДРЕСА_1 був придбаний виключно за особисті кошти ОСОБА_2 , вона на виконання вимог частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України не надала.

При цьому доводи відповідача за первісним позовом та її представника про те, що будинок було набуто лише за кошти, які належали особисто ОСОБА_2 є безпідставними, оскільки відповідач за первісним позовом не довела належними, допустимими та достатніми доказами те, що спірний будинок було придбано за її особисті кошти, тобто вона не спростувала матеріально-правову презумпцію спільності майна подружжя. Сама по собі наявність у ОСОБА_2 коштів від продажу належної їй праві власності квартири не може бути беззаперечним підтвердження того, що спірний будинок було придбано нею за ці кошти без надання відповідних доказів.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 статті 71 Сімейного кодексу України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Оскільки в разі не вчинення сторонами дій, направлених на надання згоди присудження грошової компенсації та не внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Положеннями статті 365 ЦК України передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тобто для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 Цивільного кодексу України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам, під час розгляду справи було роз`яснено їх права та обов`язки, зокрема положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, сторонам було надано всі можливості для заявлення необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується матеріалами справи та журналом судового засідання.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що позивачем за первісним позовом було обрано належний спосіб захисту своїх прав, позов є обґрунтованим, доведеним належними доказами, а тому підлягає до задоволення в частині визнання спірного будинку спільною сумісною власністю сторін та визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на 1/2 ідеальної частки (за кожним) житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Що стосується позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, слід зазначити наступне.

Частиною 1 статті 316 ЦК України установлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ч. 2 ст. 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України установлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

При цьому, відповідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 321 ЦК України).

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, також закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що чинне законодавство України не передбачає визнання власника таким, що втратив право користування належним йому майном, при цьому, ураховуючи, що первісні позовні вимоги щодо визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ між сторонами задоволені і за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину спірного будинку, задоволення зустрічного позову призведе до звуження непорушного права відповідача за зустрічною позовною заявою на користування своєю власністю на власний розсуд.

За таких обставин зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задоволенню не підлягає.

Одночасно, враховуючи, що первісні позовні вимоги задоволені в повному обсязі, суд відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати вважає за необхідне стягнути з відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 на користь позивача за первісним позовом ОСОБА_1 в повному обсязі в сумі 768,40 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 82, 141, 259, 264-265, 268, 356 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Задовольнити у повному обсязі первісні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ.

Визнати спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Відмовити у повному обсязі у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , судовий збір в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Повний текст рішення суду виготовлено 11 грудня 2019 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного суду через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відомості про учасників справи:

Позивач за первісною позовною заявою відповідач за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 , місце проживання якого: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

Відповідач за первісною позовною заявою позивач за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 , місце проживання якої: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 .

03.12.2019

Суддя О.С. Конопленко