Провадження № 22-ц/812/255/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

29 січня 2019 року м. Миколаїв

справа № 487/2996/18-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухваленого 23 жовтня 2018 року під головуванням судді Нікітіна Д.Г. в приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складено того ж дня, у цивільній справі

за позовом

акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом,

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», яке в подальшому перейменоване в акціонерне товариство комерційний банк (далі - АТ КБ) «ПРИВАТБАНК» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом.

Позивач зазначав, що відповідно до укладеного договору від 11 квітня 2011 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 порушує кредитні зобов'язання та має станом на 31 березня 2018 року заборгованість у розмірі 54475 грн. 19 коп. (366 грн. 83 коп. - заборгованість за кредитом, 46100 грн. 16 коп. - заборгованість по процентам, 4937 грн. 95 коп. - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 2570 грн. 25 коп. - штраф (процентна складова), позивач просив стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати в розмірі 1762 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не було надано доказів, що між сторонами укладено договір банківських послуг від 11 квітня 2011 року і що саме ОСОБА_1 звернувся із заявою про отримання кредиту та отримав платіжну картку.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просило рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд поверхнево розглянув справу, не дослідив розрахунок заборгованості та доводи банку про те, що позичальник користувався грошовими коштами, виконував умови кредитного договору, частково сплачуючи заборгованість за договором у тому числі відсотки, пеню та комісії, а отже визнав свої зобов'язання за угодою та розміри встановлених обов'язкових платежів. Крім того відповідач власноручно заповнив анкету- заяву та засвідчив її особистим підписом.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Так, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано доказів, що між сторонами укладено договір банківських послуг. Крім того, розрахунок заборгованості за договором б/н від 11 квітня 2011 року не містить даних про те, за якою карткою зроблено цей розрахунок.

Однак з такими висновками в повній мірі погодитись не можна.

Із матеріалів справи вбачається, що 11 квітня 2011 року, на підставі письмової заяви ОСОБА_1, між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем було укладено кредитний договір, за яким банк 11 серпня 2013 року надав останньому кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. 6, 61).

Цього ж дня, 11 квітня 2011 року ОСОБА_1 підписав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» (далі Довідка), а 11 серпня 2013 року відповідач отримав у користування картку «Універсальна» НОМЕР_1 (а.с. 60, 66, 68).

Отримання вказаної кредитної картки відповідачем не заперечувалось.

Як вбачається з виписки по картці 117948, у період з 12 серпня 2013 року по 12 вересня 2013 року позичальником з карти було знято 425 грн.

26 вересня 2013 року в рахунок погашення заборгованості банком було переведено з іншого рахунку 2 грн.13 коп.

Крім того, позичальник один раз здійснив погашення кредитної заборгованості особисто через термінал - 7 листопада 2013 року на суму 70 грн. (а.с.61)

Інших платежів з того часу відповідач не проводив.

Отже, ОСОБА_1 умови кредитного договору належним чином не виконував. Згідно з розрахунком позивача, станом на 31 березня 2018 року у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 54475 грн. 19 коп.., яка складається з: 366 грн. 83 коп. - заборгованості за кредитом, 46100 грн. 16 коп. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 4937 грн. 95 коп. - заборгованості за пенею та комісією, 500 грн. - штрафу (фіксована частина), 2570 грн. 25 коп. - штрафу (процентна складова).

21 травня 2018 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» змінило назву на АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач подав заяву про застосування до вимог банку наслідків пропуску строку позовної давності (а.с. 50).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32), зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5 цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

Відповідно до п. 2.1.1.12.4 Умов та правил надання банківських послуг (далі - Умови та Правила), а також Довідки, позичальник зобов'язався здійснювати погашення кредиту та відсотків щомісячно, до 25-го числа кожного місяця, наступного за звітним, у розмірі мінімального платежу - 7% від суми заборгованості. Також вказаним пунктом Умов та Правил визначено строк повернення кредиту в повному обсязі - 211-й день з моменту виникнення заборгованості (а.с. 29).

Крім того, пунктом 2.1.1.12.6.4. передбачено, що у випадку непогашення суми простроченого кредиту (кредитного ліміта, кредитної лінії) або його частини понад 210 днів, весь кредит (овердрафт) вважається простроченим.

Оскільки умовами договору між сторонами встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повертати борг частинами, а також строк повернення кредиту в повному обсязі, то право АТ КБ «ПРИВАТБАНК » вважається порушеним з моменту недотримання позичальником строку погашення кожного місячного платежу та строку повернення всього кредиту, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення, а повернення кредиту в повному обсязі - з 212 дня прострочення.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач здійснив останній платіж 7 листопада 2013 року. Отже, перебіг позовної давності по стягненню кредиту в повному обсязі починається з 24 червня 2014 року (з 212 дня прострочення).

Таким чином строк позовної давності сплив у червні 2017 року.

З вимогою про стягнення кредитної заборгованості АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду у травні 2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Наявність в матеріалах справи відомостей про те, що останнє погашення заборгованості проведено13 серпня 2015 року, не може бути достатньою підставою для встановлення переривання строку позовної давності відповідно до частин 1, 3 статті 264 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Такий висновок зробив Верховний Суд України в постанові від 9 листопада 2016 року (http://reyestr.com.gov.ua/Review/62692640).

Як вбачається з виписки з особового карткового рахунку ОСОБА_1, 13 серпня 2015 року банком проведено автоматичне погашення простроченої заборгованості у розмірі 162 грн. 5 коп. (а.с. 61, зворот).

Між тим, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не надано доказів здійснення платежу від 13 серпня 2015 року особисто ОСОБА_1 або уповноваженою ним особою, що могло б свідчити про визнання ним боргу, а тому позивачем не доведено переривання строку позовної давності.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не підлягає задоволенню в зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги вказаного висновку суду не спростовують. Позивачем не доведено факту дотримання ним строку позовної давності або поважних причин, які б могли стати підставою для його поновлення.

Оскільки суд першої інстанції на зазначені обставини справи та вимоги матеріального права належної уваги не звернув та помилково відмовив в задоволенні позову за недоведеністю позовних вимог, рішення підлягає скасуванню на підставі пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволення позову в зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Водночас, ухвалення апеляційним судом нового судового рішення по даній справі не може бути підставою для зміни розподілу судових витрат відповідно до положень частини 13 статті 141 ЦПК України, оскільки новим судовим рішенням також відмовлено в задоволенні позову, але з інших підстав.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Р ішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом відмовити в зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийІ.В. Лівінський
СуддіО.О. Данилова Н.О. Шаманська

Повне судове рішення складено 29 січня 2019 року.