ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/3689/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» грудня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Ващенко З.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 жовтня 2019 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_1 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2012 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 на підставі ст. 71 ЖК УРСР.

Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18 вересня 2012 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 вересня 2019 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18 вересня 2012 року скасовано, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Залучено до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_1 .

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 жовтня 2019 року провадження у справі закрито.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що вказана квартира на час розгляду справи перебувала у комунальній власності, ОСОБА_2 була наймачем та вселилась у квартиру на підставі ордеру, після смерті позивача вона продовжує проживати у вказаній квартирі та отримала права наймача, є правонаступником ОСОБА_2 , вважала, що суд повинен був залучити її до участі у справі в якості позивача.

Просила скасувати ухвалу суду та повернути справу до суду першої інстанції для розгляду.

ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що ОСОБА_2 звернулась до суду за захистом своїх немайнових прав, які не входять до складу спадщини.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач померла, спірні правовідносини не допускають правонаступництва, тому провадження в справі слід закрити на підставі п. 7 ст. 255 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом як наймач квартири АДРЕСА_1 про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування зазначеною квартирою на підставі ст. 71 ЖК УРСР.

Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18 вересня 2012 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 вересня 2019 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18 вересня 2012 року скасовано, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Залучено до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_1 .

Судом встановлено та підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 , що ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_2 померла (а.с.42).

Відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем та відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

За приписами ч.ч.1,4 ст.25 ЦК України здатність мати цивільні права і обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність особи припиняється у момент її смерті.

У разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу (ч. 1 ст. 55 ЦПК України).

Спірна квартира не перебуває у власності сторін, користування спірною квартирою здійснюється за договором найму жилого приміщення.

На день подачі позову в квартирі були зареєстровані позивач ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_3 - дочка позивача та третя особа ОСОБА_1 - дочка позивача (а.с.5).

Відповідно до ст. 18 ЖК УРСР управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником, яким ОСОБА_2 не була.

За приписами ч.1 ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Пред`являючи позов про визнання члена своєї сім`ї такою, що втратила право користування жилим приміщенням у спірній квартирі, ОСОБА_2 захищала свої житлові права наймача.

Згідно з ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права.

У даному випадку предметом спору було право користування спірним житловим будинком, яке ґрунтується не на майновому праві, а є похідним від належності відповідача до членів сім`ї позивача, тобто на особистих відносинах, які відповідно до вказаних норм ЦК України не спадкуються.

Таким чином, оскільки спірні правовідносини тісно пов`язані з особою позивача, правонаступництво за цими правовідносинами не допускається.

Нормою п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України встановлено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Саме до аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 травня 2018 року у справі №2-1617/2010 (провадження 6114989св18, скасувуючи заочне рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 16 червня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області та закриваючи провадження у справі.

Отже, суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для продовження розгляду справи після смерті позивача ОСОБА_2 та закрив провадження у справі за п.7 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Посилання ОСОБА_1 на те, що на даний час вона є наймачем квартири АДРЕСА_1 не ставить під сумнів правильність висновків суду, оскільки не має значення для вирішення питання щодо правонаступництва у спірних правовідносинах.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо обов`язку суду залучити її в якості правонаступника позивача не заслуговують на увагу, оскільки, як було встановлено, у спірних правовідносинах правонаступництво не допускається.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 жовтня 2019 року про закриття провадження у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 05 грудня 2019 року.

Головуючий

Судді: