Дата документу 22.01.2019 Справа № 318/2057/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №318/2057/18 Головуючий у 1 інстанції: Васильченко В.В.
Провадження № 22-ц/807/706/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» січня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Бєлки В.Ю.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 31 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Виконавчий комітет Кам'янсько-Дніпровської міської ради Запорізької області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа: Виконавчий комітет Кам'янсько-Дніпровської міської ради Запорізької області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок № 62 по вул. Щаслива (колишня Йожикова) в м. Кам'янка-Дніпровська Запорізької області.

В будинку крім неї зареєстрований відповідач, стороння для неї особа, вона дозволила зареєструвати його місце проживання у своєму будинку з тих підстав, що він продавав свій будинок та йому було необхідно десь зареєструватись.

З моменту реєстрації відповідач у будинку не проживав, його місце проживання невідоме.

Реєстрація відповідача обмежує її право розпоряджатись своїм майном, в неї виникають додаткові незручності та необхідність у наданні додаткових документів та довідок при оформленні субсидії.

На підставі зазначеного просила визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 31 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість висновків суду щодо недоведеності не проживання відповідача у будинку, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Учасники справи у судове засідання не з'явились, повідомлені про місце та час розгляду справи у відповідності до вимог ст.ст. 128, 130 ЦПК України, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (судової повістки).

З огляду на вищевикладене та у відповідності до ст.ст. 371, 372 ЦПК України, судова колегія ухвалила розглядати справу за відсутності учасників справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності відсутності відповідача за місцем реєстрації на протязі шести місяців без поважних причин.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

За приписами ст. 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

При вирішенні питання чи втратила відповідач право користування жилим приміщенням, слід виходити не лише з факту відсутності, але й встановити причини з яких квартиронаймач відсутній в житлі (стаття 71 ЖК УРСР).

Відповідно до статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення.

Згідно зі статтею 25 Загальної декларації прав людини "Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини".

Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (стаття 10).

При цьому, як слідує із пункту 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов'язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення у справ Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу належить на праві приватної власності житловий будинок № 62 по вул. Йожикова (нині Щаслива) в м. Кам'янка-Дніпровська Запорізької області (а.с. 5).

Відповідач ОСОБА_4 зареєстрований у АДРЕСА_2 (а.с. 6).

Згідно з довідкою голови квартального комітету № 4 м. Кам'янка-Дніпровська від 11.09.2018 року ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_3, не проживає з моменту реєстрації з березня 2018 року (а.с. 7).

Згідно зі ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За приписами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

З позовом ОСОБА_3 звернулась 19 вересня 2018 року. В якості доказу реєстрації ОСОБА_4 у спірному будинку ОСОБА_3 надано довідку голови квартального комітету № 4 м. Кам'янка-Дніпровська від 11.09.2018 року, в якій не міститься точної дати реєстрації відповідача, а зазначено лише місяць - березень 2018 року, через що не є можливим визначити чи відбулось звернення ОСОБА_3 до суду з позовом після спливу встановленого ст. 71 ЖК УРСР шестимісячного строку.

Інших доказів на підтвердження дати реєстрації ОСОБА_4 у спірному будинку позивачем не надано.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 76-80, 86 ЦПК України, враховуючи те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів відсутності відповідача у спірному будинку на протязі шести місяців без поважних причин, керуючись статтями 71, 72 ЖК УРСР, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 31 жовтня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 25 січня 2019 року.

Головуючий

Судді: