Провадження № 2/679/42/2019
Справа № 679/1021/18
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(заочне)
21 січня 2019 року м. Нетішин
Нетішинський міський суд Хмельницької області в складі:
головуючого судді Базарника Б.І.,
при секретарі Ясенчук С.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Нетішин в порядку загального позовного провадження цивільну справу №679/1021/18 за позовом ОСОБА_1, інтереси якої за довіреністю представляє ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи на стороні позивача ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, -
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2018 року ОСОБА_2, діючи в інтересах ОСОБА_1, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи на стороні позивача ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ОСОБА_1 починаючи з 24.07.2009 року є співвласником квартири АДРЕСА_1, на праві приватної, спільної сумісної власності разом з членами сімї, а саме: чоловіком ОСОБА_4, дочками ОСОБА_5 та ОСОБА_3, підопічними ОСОБА_6, ОСОБА_6, онуками ОСОБА_7, ОСОБА_8
У 2009 році відповідачка ОСОБА_3 покинула місце проживання та виїхала у невідомому напрямку, залишивши своїх двох неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_6
Рішенням виконавчого комітету Нетішинської міської ради №232 від 17.06.2010 року позивачку ОСОБА_1 призначено опікуном над малолітніми ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, враховуючи те, що відповідачка мати малолітніх, відповідно до рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області №2-533/2010 від 19.05.2010 року позбавлена відносно малолітніх батьківських прав.

З 2009 року по на даний час місце проживання відповідачки невідоме. З часу вибуття остання за місцем реєстрації не проживає і не зявляється, її особистих речей в квартирі немає, комунальні платежі не сплачує, не отримує кореспонденцію за даною адресою. Проте, змінювати місце своєї реєстрації відповідачка не бажає.

Крім того, представник позивачки вказує, що комунальні платежі нараховуються згідно кількості зареєстрованих осіб, тому позивачка та інші члени її сім'ї вимушені самостійно оплачувати комунальні послуги, вести домашнє господарство, що для них є додатковими витратами.

На підставі наведеного, представник позивачки просить визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, особою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою №93 в буд.24, що по вул. Шевченка у м.Нетішин Хмельницької області та примусово зняти ОСОБА_3 з реєстраційного обліку в квартирі.

В судове засідання позивачка та її представник належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, не зявилися.Представник позивачки подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивачки, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити, не заперечували, щодо проведення заочного розгляду справи.

Відповідачка ОСОБА_3 у визначені судом дату та час в судове засідання не зявилася, про дату час та місце розгляду повідомлялася належним чином, про що свідчить вихідна кореспонденція, яка повернута на адресу суду з відміткою «за закінченням строку зберігання». Своїх заперечень або відзиву на позов до суду не надала, про причини неявки в судове засідання суду не повідомила.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З письмової згоди позивачки та її представника суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Треті особи на стороні позивача ОСОБА_4, ОСОБА_5 належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду.

Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру серія САВ №518488 від 24.07.2009 року виданого виконавчим комітетом Нетішинської міської ради, яке посвідчує, що квартира №93, яка знаходиться за адресою вул.Шевченка, 24 м.Нетішин Хмельницької області дійсно належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та членам сім'ї ОСОБА_1, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_7

Згідно довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні виданої виконавчим комітетом Нетішинської міської ради № 8361 від 25.07.2018 року у спірній квартирі №93 за адресою вул.Шевченка, 24 м.Нетішин Хмельницької області зареєстровано 8 осіб: ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8

У акті від 11.07.2018 року зазначено, що зі слів позивачки ОСОБА_1 її донька відповідачка ОСОБА_3 не проживає в квартирі №93 в буд.24, що по вул.Шевченка у м.Нетішин Хмельницької області, за місцем своєї реєстрації з 2009 року.

В квартирі відсутні її особисті речі та речі особистої гігієни.

Як вбачається з рішення виконавчого комітету Нетішинської міської ради про встановлення опіки над малолітніми ОСОБА_6 та ОСОБА_6 та призначення ОСОБА_1 опікуном над ними №232 від 17.06.2010 року позивачку ОСОБА_1 призначено опікуном над малолітніми ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, враховуючи те, що відповідачка мати малолітніх, відповідно до рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області №2-533/2010 від 19.05.2010 року позбавлена відносно малолітніх батьківських прав.

З пояснень позивачки ОСОБА_1 вбачається, що визнати відповідачку ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняти її з реєстраційного обліку в квартирі, необхідно лише для зменшення оплати за комунальні послуги.

Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,статті 316 - 319 ЦК України), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР України (далі - ЖК УРСР України).

Як зазначає ПВСС України № 5 від 07.02.2014 року у зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Оскільки відповідачка ОСОБА_3 є власником житла, що знайшло своє підтвердження під час розгляду справи, та не спростовується позивачкою, згідно свідоцтва про право власності на квартиру і позивач, і відповідач є співвласниками квартири №93, яка знаходиться за адресою вул.Шевченка, 24 м.Нетішин Хмельницької області.

Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Главою 28 ЦК України визначено житло як об'єкт права приватної власності.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до положень норм ст. ст.16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Водночас, позивачкою не надано жодного доказу суду про порушення її права власності іншим власником житла.

Оскільки позивачка посилається в обґрунтування свої вимог на ч. 2 ст. 405 ЦК України, а саме на відсутність відповідачки без поважних причин понад один рік, суд вважає за необхідне зазначити, що ст. 71 ЖК Української РСР України встановлює загальні правила збереження житлового приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Окрім того, суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною ОСОБА_9 України 17.07.1997 року, визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 5ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, повинні відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Виходячи із вищенаведеного, після всебічного, повного та обєктивного дослідження обставин справи, викладених представником позивачки у позовній заяві, зважаючи на встановлені судом обставини та враховуючи те, що ОСОБА_3 є співвласником квартири №93, яка знаходиться за адресою вул.Шевченка, 24 м.Нетішин Хмельницької області, суд вважає, що оскільки позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права, який не відповідає вимогам ст.16 ЦК України, в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

На підставі викладеного та керуючись, ст.ст. 9, 71, 72, 150, 156 ЖК Української РСР, ст.ст.16, 317, 319, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 2, 10-13, 76-81, 258, 259, 264, 265, 273, 280-282, 283 ЦПК, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи на стороні позивача ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання - відмовити.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте Нетішинським міським судом Хмельницької області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Хмельницького апеляційного суду або через Нетішинський міський суд Хмельницької області (відповідно до п.п. 15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень ЦПК в редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року) протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 25.01.2019 року.

Суддя Б.І. Базарник