КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2019 року

м. Київ

справа № 761/1406/19

провадження № 22-ц/824/7247/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання Нечваль А.А.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідачі державний реєстратор Комунального підприємства «Світоч» м. Києва Урупа Андрій

Федорович, Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»

третя особа Шевченківське управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3

на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 12 лютого 2019 року у складі судді Коренюк А.М.

у справі за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Комунального підприємства «Світоч» м. Києва Урупи

Андрія Федоровича, Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа: Шевченківське управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, зобовязання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, зобовязання вчинити дії.

В обґрунтування вимог зазначала, що 13 червня 2008 року між нею та АКБ СР «Укрсоцбанк» було укладено договір кредиту №030.29-50/357-К, за умовами якого АКБ СР «Укрсоцбанк» надав споживчий кредит у загальній сумі 157 217,00 грн. Того ж дня у забезпечення виконання умов кредитного договору з банком було укладено іпотечний договір №030.29-50/357-К, згідно з умовами якого придбана за кредитні кошти квартира АДРЕСА_1, була передана банку в іпотеку.

Вказувала, що у звязку зі зростанням курсу долара США зверталася до банку з проханням зафіксувати обмінний курс для погашення кредиту, проте, банк відмовив та 12 грудня 2018 року переоформив на себе право власності на квартиру позивача.

Звертала увагу на те, що підставою внесення даних до Єдиного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17 грудня 2018 року державного реєстратора КП «Світоч» м. Києва Урупи А.Ф.

Уважає, що перехід права власності на квартиру відбувся незаконно, а тому просила визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 44656924 від 17 грудня 2018 року державного реєстратора КП «Світоч» м. Києва Урупи А.Ф.; зобовязати державного реєстратора КП «Світоч» м. Києва Урупу А.Ф. або будь-якого іншого державного реєстратора, або уповноважену особу поновити запис про право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 та стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 12 лютого 2019 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Не погоджуючись з указаною ухвалою, 30 березня 2019 року представник позивача ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, оскільки вважає оскаржувану ухвалу незаконною та необґрунтованою, такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у відкритті провадження у справі у звязку з тим, що спір про право у даній справі відсутній, а дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії/бездіяльність відповідача, який у межах спірних правовідносин діє як субєкт владних повноважень, а тому позовна заява підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Не погоджуючись з таким висновком суду, зазначає, що спір між сторонами щодо прав на спірну квартиру, які підлягають державній реєстрації, в межах даної справи має приватно-правовий характер.

Уважає, що даний спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права власності є спором, що пов'язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно, тобто не є публічно-правовим, а тому підлягає вирішенню в порядку ЦПК України.

Звертає увагу на те, що позивач не була заявником стосовно вчинення оскаржуваних реєстраційних дій, а тому існує спір між позивачем, яка вимагає скасування рішення державної реєстрації, та відповідачем, за яким зареєстровано право власності на нерухоме майно.

Учасники справи не скористалися своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду не направили.

Позивач та її представник у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, наведених в ній.

Інші учасники справи у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Згідно положень частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено проводити розгляд справи за відсутності осіб, що не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що у даній справі відсутній спір про право, а дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії/бездіяльність відповідача, який у межах спірних правовідносин діє як субєкт владних повноважень.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Проте, ухвала суду не відповідає вказаним нормам, що відповідно до статті 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 13 червня 2008 року між ОСОБА_1 та АКБ СР «Укрсоцбанк» укладено договір кредиту №030.29-50/357-К, відповідно до умов якого кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання у сумі 157 217 доларів США зі сплатою 13,00 процентів річних та комісій в розмірі та в порядку, визначених у Додатку № 1 до цього Договору, що є його невід'ємною частиною.

Того ж дня в якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір №030.29-50/357-К, відповідно до якого остання передала в іпотеку придбану нею згідно договору купівлі-продажу від 13 червня 2008 року за кредитні кошти квартиру.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна 12 грудня 2018 року зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1, за АТ «Укрсоцбанк» на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Підставами виникнення права власності вказано: повідомлення-розписка про вручення; повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки; договір кредиту №030.29-50/357-К від 13 червня 2008 року; іпотечний договір від 13 червня 2008 року.

Статтею 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом прав, свобод чи інтересів.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачено в статті 19 ЦПК України: суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).

Згідно із частиною другою статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі й обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, тоді як визначальним принципом цивільного судочинства є змагальність сторін.

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб'єкта владних повноважень, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі органу влади чи органу місцевого самоврядування, не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з'ясовувати, у зв'язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Аналіз змісту статті 19 ЦПК України та статті 19 КАС України у сукупності дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі не достатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб'єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб'єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір.

Аналогічні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 14-275цс18, від 07 листопада 2018 року у справі № 11-961апп18, від 12 грудня 2018 року у справі № 14-486цс18 та у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц.

Отже, визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалася на відсутність необхідних правових підстав для оформлення права власності на спірну квартиру за ПАТ «Укрсоцбанк» з огляду на порушення реєстратором порядку вчинення реєстраційних дій шляхом недодержання вимог закону щодо перевірки законності, обґрунтованості та доведеності вимог ПАТ «Укрсоцбанк».

Отже, спір, що розглядається, не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки відповідач, приймаючи оскаржуване рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно (право власності на спірну квартиру), не мав публічно-правових відносин саме з позивачем. Прийняте відповідачем оскаржуване рішення про державну реєстрацію стосувалось реєстрації прав іншої особи, а не позивача.

Натомість приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

У цій справі вимогами є скасування як протиправного рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру, що пов'язано з порушенням прав позивача на цю квартиру іншою особою ПАТ «Укрсоцбанк», за якою відповідачем зареєстровано відповідне право власності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року, прийнятій у справі № 823/2042/16, в якій предметом спору також було рішення державного реєстратора про реєстрацію речового права (права оренди) на нерухоме майно за іншою, ніж позивач, особою, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що оскільки позивач не був заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій, тобто останні були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства.

Отже, спір у цій справі не є публічно-правовим. Оскарження рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру безпосередньо пов'язане із захистом позивачем свого цивільного права у спорі щодо квартири з особою, яка не заперечує законності дій державного реєстратора з реєстрації за нею права власності цієї ж квартири, а тому цей спір має приватноправовий характер. При цьому належним відповідачем у цій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої прийнято оскаржуване рішення про реєстрацію права власності на квартиру. Участь державного реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушені прав позивача) у спорі не змінює цивільноправового характеру спору. З огляду на суб'єктний склад сторін спір має вирішуватися за правилами цивільного судочинства.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 вересня 2018 року у справі № 823/235/16.

Таким чином, спір між сторонами в даній справі виник з приводу порушення права власності позивачки на квартиру внаслідок дій ПАТ «Укрсоцбанк» під час реалізації прав, передбачених договором іпотеки, дій реєстратора щодо реєстрації такого права за ПАТ «Укрсоцбанк», які є похідними, пов'язаними з діями ПАТ «Укрсоцбанк», а отже колегія вважає, що цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися за правилами цивільного судочинства.

З огляду на зазначене, колегія суддів доходить висновку, що субєктний склад спору та підстави позовних вимог, заявлених позивачем, створюють приватно-правовий спір, що відноситься до юрисдикції загальних судів відповідно до статті 19 ЦПК України, а тому не може вирішуватися судами за правилами КАС України.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі про те, що вказана справа відноситься до цивільної юрисдикції є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження при встановленні обставин справи.

Згідно частини третьої статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина перша статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя. У доктрині Європейського суду з прав людини та його практиці "право на суд" передбачено, зокрема, що особа повинна мати доступ до незалежного, неупередженого та компетентного суду.

У своєму рішенні в справі "Голдер проти Сполученого Королівства", 1975 р. суд відзначив: "Було б неприйнятним, на думку Суду, якби ч. 1 ст. 6 детально визначала процесуальні гарантії сторонам у судовому провадженні, не забезпечивши, насамперед, того, без чого користування такими гарантіями було б неможливим, а саме: доступу до суду. Характеристики "справедливості, публічності та оперативності судового провадження були б марними за відсутності судового провадження". Тож право на доступ до правосуддя має дуже важливе значення і без сумніву його необхідно вважати засадою.

Отже, колегія уважає, що висновок місцевого суду про відмову у відкритті провадження є передчасним та помилковим, оскільки правовідносини, які склалися між позивачем та державним реєстратором, не носять публічно-правового характеру, оскільки дії реєстратора є похідними та повязаними з діями ПАТ «Укрсоцбанк» щодо реалізації його прав, передбачених договором іпотеки, та можливого порушення права власності позивача на квартиру внаслідок дій ПАТ «Укрсоцбанк», тобто у правовідносинах, що склалися між сторонами, убачається спір про право, а тому, виходячи з субєктного складу спору та характеру спірних правовідносин, колегія суддів доходить висновку, що вирішення даного спору повинно здійснюватись у порядку цивільного судочинства.

Частиною 1 статті 379 ЦПК України визначено, що підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, колегія доходить висновку, що ухвала місцевого суду підлягає скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 12 лютого 2019 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Повне судове рішення складено 14 травня 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай