ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» січня 2019 року

м. Харків

справа № 628/966/17-ц

провадження № 22ц/818/830/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Кіся П.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Ігнатової Т.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2, представник відповідача - ОСОБА_3,

третя особа: Куп'янська територіальна громада в особі виконкому Куп'янської міської ради Харківської області

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 01 листопада 2018 року в складі судді Клімової С.В.,

в с т а н о в и в:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Куп'янська територіальна громада в особі виконкому Куп'янської міської ради Харківської області про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності на Ѕ частини квартири.

Позовна заява мотивована тим, що вона з 2007 року проживала однією сім?єю та вела спільне господарство з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу.

07 липня 2008 року ОСОБА_2 уклав кредитний договір з Публічним акціонерним товариством «ПриватБанк» та отримав кредит у розмірі 45 833,26 грн. для придбання їм житла.

09 липня 2008 року ОСОБА_2 уклав договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та зареєстрував за собою право власності на неї.

Зазначила, що в придбаній квартирі вона мешкала разом із ОСОБА_2 з моменту її придбання та сплачувала кредит у рівних частках з відповідачем, брала участь у її ремонті, утриманні, сплаті комунальних послуг, та оскільки вони мали спільний бюджет, вважала, що квартира придбана у шлюбі.

Вказала, що від спільного проживання з ОСОБА_2 має сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зазначила, що 15 липня 2016 року між нею та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб.

Проте, з березня 2017 року вони не мешкають разом, не ведуть спільного господарства, він відмовився надавати кошти на утримання дитини, створює неможливі умови проживання у квартирі, оскільки вважає, що лише він є її власником.

Просила встановити юридичний факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_2 з грудня 2007 року по теперішній час, визнати за нею право власності на Ѕ частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 як спільну сумісну власність подружжя, стягнути з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1280,00 грн. та 1500,00 грн. витрат за надання правової допомоги, а також суму, яку вона витратить на оцінку квартири.

Рішенням Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 01 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати та направити справу для розгляду до Куп'янського міськрайонного суду Харківської області у іншому складі суду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що вона та відповідач сплачували в рівних частках кредит, який на день погашення склав 92 690, 26 грн.; що квитанції, за якими вона сплачувала кредит, підписані нею; що з березня 2017 року їх шлюбні стосунки припинилися, оскільки відповідач має стосунки з іншою жінкою; що відповідач створює їй неможливі умови проживання в спірній квартирі, оскільки вважає себе єдиним її власником; що одержання нею однокімнатної квартири не є доказом того, що вона не проживала однією сім'єю з відповідачем як жінка та чоловік.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення., рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довела, що вона з грудня 2007 року проживала з ОСОБА_2 однією сім'єю як чоловік та жінка без шлюбу.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до договору купівлі-продажу від 07 липня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Куп'янського міського нотаріального округу Харківської області Бугайовою Л.Я., зареєстрованого в реєстрі за №1878, ОСОБА_2 придбав у власність квартиру №61, що знаходиться в будинку 70, розташованому в селищі Ківшарівка Харківської області.

Як вбачається з графіка погашення кредиту між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «ПриватБанк» укладено кредитний договір №HAR0GA00000042 від 07 липня 2008 року.

На забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 за вказаним договором видана заставна №019822, згідно якої іпотекодавцем є ОСОБА_6

З копії паспорта ОСОБА_2 вбачається, що він з 31 жовтня 2007 року по 17 вересня 2008 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, та з 24 вересня 2008 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

З копії паспорта ОСОБА_1 вбачається, що вона з 19 жовтня 2005 року по 19 жовтня 2006 року та з 25 жовтня 2006 року по 06 жовтня 2010 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3, та з 06 жовтня 2010 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4.

Згідно протоколу засідання житлової комісії виконавчого комітету Куп'янської міської ради від 20 вересня 2010 року постановлено виділити ОСОБА_1 однокімнатну квартиру АДРЕСА_4, житловою площею 16,74 кв. м., на склад сім?ї з трьох осіб, як такій, що перебуває на черзі першочергового отримання житла та мешкає у гуртожитку 1-Л смт. Ківшарівка без зняття з квартирного обліку.

24 вересня 2010 року на ім?я ОСОБА_1 видано ордер №29 на житлове приміщення на сім?ю з трьох осіб: ОСОБА_1 та її синів ОСОБА_7, ОСОБА_4, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 на підставі рішення №682 виконавчого комітету від 21 вересня 2010 року.

З довідки Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ківшарівка-70» №23 від 24 квітня 2017 року вбачається, що ОСОБА_1 дійсно мешкає за адресою: АДРЕСА_1 з дня купівлі квартири, але за вказаною адресою не була зареєстрована.

Згідно акта від 24 квітня 2017 року, складеного мешканцями будинку АДРЕСА_1, ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_1 з 09 липня 2008 року.

З довідок Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Коменерго-Куп?янськ» від 12 червня 2017 року №758 та від 26 серпня 2017 року №694 вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 разом зі своїми синами до 06 жовтня 2010 року, після чого зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4, разом з синами ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Як вбачається з довідок Куп?янської гімназії №2 від 05 грудня 2017 року №01-28/747 та Куп?янського дошкільного навчального закладу-ясла-садку №15 від 05 грудня 2017 року №01-39/324, сини ОСОБА_1 - ОСОБА_7 та ОСОБА_4 проживали за адресою: АДРЕСА_1.

Із пояснень свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13, які допитані в судовому засіданні в суді першої інстанції вбачається, що вони не можуть достеменно підтвердити, чи вели позивач з відповідачем спільне господарство, чи мали єдиний бюджет.

Ухвалою Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 12 травня 2017 року задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову та заборонено ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії з квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 19 листопада 2018 року №145821515 вбачається, що спірна квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві власності ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 29 травня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Куп'янського міського нотаріального округу Харківської області Литвиновою І.В., зареєстрованого в реєстрі за №1345.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 наполягала на тому, що вона з ОСОБА_2 проживала разом однією сім'єю з грудня 2007 року. Спочатку вони проживали у гуртожитку, а потім - в спірній квартирі АДРЕСА_1, яка придбана за кредитні кошти та зареєстрована за ОСОБА_2 На теперішній час вона разом з синами проживає в цій квартирі, сплачує за комунальні послуги, ключ від спірної квартири є і у відповідача, але він в квартирі не проживає. Право на отримання однокімнатної квартири вона мала і не вважає неправильним те, що не повідомила житлову комісію виконавчого комітету Куп'янської міської ради, що фактично у неї є житло. Гуртожиток, в якому вона була зареєстрована, знаходився у зруйнованому стані, в якому неможливо було проживати. Зараз в її однокімнатній квартирі ніхто не проживає.

ОСОБА_2 та його представник в суді апеляційної інстанції заперечували проти задоволення позову та вважали, що підстав для задоволення позову ОСОБА_1 не навела, довготривалих відносин між ними як у подружжя не було. ОСОБА_2 на теперішній час проживає у матері.

За приписами частини 2 статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім'ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно статті 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Такий правовий висновок викладено в Постанові Верховного суду від 08 червня 2016 року по справі № 6-2253цс15.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім"ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Вирішення питання про обсяг спільно нажитого майна, що належить до спільної сумісної власності і підлягає поділу між подружжям, у зв'язку з тим, що майно було придбано під час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, залежить від вирішення питання про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Згідно із частинами 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Для встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню.

Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об'єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов'язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов'язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з'ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім'єю спрямоване на довготривалі відносини.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що для встановлення факту спільного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї, а покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення такого факту, однак позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту проживання однією родиною.

Доказів проживання однією сім'єю, спрямованого на довготривалі відносини в спірний період, крім своїх пояснень, показань свідків, які не підтвердили факт ведення позивачем та відповідачем спільного господарства, наявності єдиного бюджету, ОСОБА_1 не надала.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони не були зареєстровані за однією адресою, крім того, позивач за цей час отримала у власність окрему квартиру як така, що потребує поліпшення житлових умов, та проживає у гуртожитку, чим спростовуються її доводи щодо того, що вона мешкала разом з відповідачем.

Пояснення свідків, а також наявність актів сусідів, довідок ОСББ та навчальних закладів про проживання з 2008 року у спірній квартирі, на які посилається ОСОБА_1, не можуть бути єдиною підставою для встановлення такого факту та не свідчать про ведення позивачем та відповідачем спільного господарства, наявності єдиного бюджету.

Доводи та вимоги, які викладені в апеляційній скарзі та які є фактично вимогами позовної заяви щодо того, що спірна квартира придбана за спільні кошти, не підтверджуються жодними доказами.

Посилання ОСОБА_1 на графік погашення кредиту як на доказ спільного проживання з відповідачем та сплати нею кредиту за придбання спірної квартири, є необґрунтованими, оскільки такий графік не підтверджує ведення спільного господарства, наявність у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім'ї.

Позичальником за кредитним договором є ОСОБА_2, доказів щодо внесення грошових коштів позивачем також не надано.

Наведені позивачем підстави не є такими, з якими закон пов'язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, та на майно яких поширюються положення СК України про спільність сумісної власності подружжя.

Ухвалюючи рішення, суд правильно вказав, що позивач не надала доказів ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім'ї, тощо в спірний період, тому підстав для задоволення позову немає.

Вимога щодо визнання права власності на спірну квартиру є похідною від вимоги про встановлення факту і також задоволенню не підлягає.

Аналізуючи наведене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Оскільки під час дослідження доказів і встановлення фактів у справі судом першої інстанції не порушено норми процесуального права, правильно застосовано норми матеріального закону, рішення суду є законним та обґрунтованим; підстав для його зміни або скасування не вбачається.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу - залишено без задоволення, перерозподіл судових витрат не здійснювався.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 01 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді П.В. Кісь

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 25 січня 2019 року.