Постанова

Іменем України

21 січня 2019 року

м. Київ

справа № 635/6620/15-ц

провадження № 61-30255св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Стрюкової Ірини Олександрівни,

представник позивача - Шаблій Вікторія Віталіївна,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харченко Інна Анатоліївна, Харківське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_9 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 28 грудня 2016 року у складі судді Панас Н. Л., додаткове рішення Харківського районного суду Харківської області від 03 січня 2017 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2017 року у складі колегії суддів: Кіся П. В., Кружиліної О. А., Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2015 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра», банк) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 22 липня 2008 року ОСОБА_6 уклала з відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» (правонаступник - ПАТ «КБ «Надра») кредитний договір № 6/1/27/2008/840-МК/06, за умовами якого отримала кредит у сумі 56 000,00 дол. США, на строк до 12 липня 2028 року.

Посилаючись на невиконання ОСОБА_6 зобов'язань за договором, ПАТ «КБ «Надра» просило стягнути з ОСОБА_6 заборгованість за кредитним договором станом на 19 серпня 2015 року у загальній сумі 1 228 064,70 грн, у тому числі: 1 089 950,38 грн - заборгованість за кредитом, 79 744,67 грн - заборгованість за процентами, 11 029,15 грн - заборгованість за комісією, 12 249,65 грн - пеню за прострочення сплати кредиту, та 35 090,85 грн - штраф за порушення умов кредитного договору.

У березні 2016 року ОСОБА_6 звернулась до суду з зустрічним позовом до ПАТ «КБ «Надра», за участю третіх осіб: приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харченко І. А., Харківського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», про визнання договорів кредиту та іпотеки недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що банк перед укладенням кредитного договору від 22 липня 2008 року № 6/1/27/2008/840-МК/06 не надав їй у письмовій формі інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Також зазначала, що умовами цього договору передбачено зміну (зменшення) розміру процентної ставки на 0,25 % річних у разі виконання нею зобов'язань, проте банк до 10 вересня 2014 року зазначену умову кредитного договору не виконував. Крім того, на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 22 липня 2008 року було укладено договір іпотеки № 6/1/27/2008/980-ИП/07, відповідно до умов якого вона передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, існує дисбаланс прав та обов'язків, що погіршує її становище як споживача, ОСОБА_6 просила визнати недійсним кредитний договір та договір іпотеки.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 28 грудня 2016 року у позові ПАТ «КБ «Надра» відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано недійсним кредитний договір від 22 липня 2008 року № 6/1/27/2008/840-МК/06, укладений між ОСОБА_6 та ПАТ «КБ «Надра».

У решті вимог ОСОБА_6 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що кредитний договір не відповідає пунктам 3.2 та 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, та пункту 2 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Суд зазначив, що реальна процентна ставна за кредитним договором від 22 липня 2008 року № 6/1/27/2008/840-МК/06 не відповідає розміру процентної ставки, яка визначена у кредитному договорі, наслідком чого є подорожчання кредиту у грошову виразі. Також суд дійшов висновку, що оскільки кредитний договір є недійсним, то договір іпотеки, укладений для забезпечення кредитного договору, автоматично визнається недійсним.

Додатковим рішенням Харківського районного суду Харківської області від 03 січня 2017 року стягнуто з ПАТ «КБ «Надра» на користь ОСОБА_6 витрати зі сплати судового збору у сумі 551,20 грн та з оплати судово-економічної експертизи у сумі 6 620,00 грн.

Додатковим рішенням Харківського районного суду Харківської області від 22 лютого 2017 року стягнуто з ПАТ «КБ «Надра» на користь ОСОБА_6 витрати зі сплати судового збору у сумі 551,20 грн та 243,60 грн, витрати з оплати судово-економічної експертизи у сумі 6 620,00 грн.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 22 лютого 2017 року внесено виправлення у рішення Харківського районного суду Харківської області від 28 грудня 2016 року. У абзаці другому мотивувальної частини та третьому резолютивної частини зазначено назву кредитної установи, з якою ОСОБА_6 22 липня 2008 року уклала кредитний договір № 6/1/27/2008/840-МК/06 - відкрите акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» замість ПАТ «КБ «Надра».

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення.

Позов ПАТ «КБ «Надра» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором від 22 липня 2008 року № 6/1/27/2008/840-МК/06 у сумі 1 192 973,85 грн, а саме: 1 089 950,38 грн - заборгованість за кредитом, 79 744,67 грн - заборгованість за процентами, 11 029,15 грн - заборгованість за комісією, 12 249,65 грн - пеню за прострочення сплати кредиту.

У решті позовних вимог ПАТ «КБ «Надра» відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судовий збір у сумі 3 654,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «КБ «Надра» відшкодування судового збору у сумі 4 019,00 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що відповідач належним чином не виконує умови кредитного договору, наслідком чого є виникнення заборгованості. Стягуючи на користь банку суму заборгованості та неустойку, суд виходив з того, що кредитор застосував подвійну відповідальність за одне й теж порушення умов договору (пеню та штраф), тому відмовив у задоволенні вимог банку про стягнення штрафу у сумі 35 090,85 грн. Суд відмовив у задоволенні зустрічного позову, мотивуючи це тим, що кредитний договір від 22 липня 2008 року № 6/1/27/2008/840-МК/06 містить усі істотні умови, а процентна ставка, зазначена у кредитному договорі, та реальна процентна ставна за користування кредитними коштами не є тотожними поняттями; ОСОБА_6 підписала кредитний та іпотечний договір і погодилась з їх умовами та з 22 липня 2008 року до часу пред'явлення зустрічного позову могла звернутися до банку за будь-якими роз'ясненнями чи пропозиціями щодо внесення змін до кредитного договору. Також суд вказав, що вимоги ОСОБА_6 щодо визнання договору іпотеки недійсним заявлені разом з вимогою про визнання недійсним кредитного договору, самостійних підстав для визнання договору іпотеки недійсним не зазначено.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2017 року та змінити рішення Харківського районного суду Харківської області від 28 грудня 2016 року, задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі та визнати недійсним договір іпотеки, у решті рішення суду першої інстанції залишити без змін, додаткове рішення Харківського районного суду Харківської області від 03 січня 2017 року змінити, стягнути з ПАТ «КБ «Надра» витрати за оплату судово-економічної експертизи у сумі 13 240,00 грн та відшкодування судового збору.

Касаційна скарга мотивована тим, що визнання у судовому порядку договору іпотеки недійсним є необхідним для виключення відповідних записів з Єдиного державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. На думку ОСОБА_6, банк порушив вимоги закону та приписи Національного банку України щодо зазначення у кредитному договорі об'єктивної, повної та достовірної інформації стосовно умов кредитування і приховав фактичне значення реальної процентної ставки та фактичне значення подорожчання кредиту, не здійснив розпис сукупної вартості кредиту, процентної ставки, не зазначив вид та предмет кожної супутньої послугу, реальну процентну ставку, абсолютне значення подорожчання кредиту у грошовому виразі, не встановив застереження про настання валютних ризиків, інфляційне застереження та щодо збереження банківської таємниці і відповідальності за її розголошення; не зазначив умови відкриття, ведення та закриття банківського рахунку і тарифи за договором банківського рахунку, не встановив порядок припинення дії кредитного договору та умови про дострокове розірвання кредитного договору, не визначив відповідальності кредитора у разі порушення умов договору щодо умов повернення і зарахування кредиту. Також зазначає, що у суду апеляційної інстанції не було підстав ставити під сумнів обґрунтованість проведеної у справі судово-економічної експертизи, оскільки банк не надав доказів для спростовування її висновків.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2017 року відкрито касаційне провадження, відмовлено ОСОБА_6 у задоволенні клопотання про зупинення виконання рішення Апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2017 року.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

У січні 2019 року ОСОБА_6 подала до суду касаційної інстанції повторно клопотання про зупинення виконання рішення Апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2017 року, у якому просить заборонити ПАТ «КБ «Надра» вчиняти дії щодо продажу права вимоги за кредитним договором та зобов'язати зняти продаж права вимоги з публічних торгів.

Відповідно до статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Оскільки справа розглядається у попередньому судовому засіданні відповідно до статті 401 ЦПК України, підстави для зупинення виконання рішення Апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2017 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку відсутні.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що 22 липня 2008 року між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра»), правонаступник прав та обов'язків якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 6/1/27/2008/840-МК/06, відповідно до умов якого банк надав позичальнику 56 000,00 дол. США зі сплатою 10,89 % та кінцевим терміном повернення кредиту - 12 липня 2028 року.

Пунктами 3.3.2 та 3.3.3 кредитного договору передбачено, що щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 722,29 дол. США. Позичальник вносить черговий мінімальний платіж, визначений у пункті 3.3.2 цього договору, щомісяця до 12 числа поточного місяця.

На забезпечення кредитних зобов'язань між цими ж особами укладено іпотечний договір від 22 липня 2008 року № 6/1/27/2008/980-ИП/07, за яким ОСОБА_6 передала в іпотеку ВАТ КБ «Надра» квартиру АДРЕСА_1.

У додатковій угоді від 02 квітня 2009 року № 1 до кредитного договору від 22 липня 2014 року № 6/1/27/2008/840-МК/06 сторони виклали кредитний договір у іншій редакції, умови пункту 3.3.2 та 3.3.3 кредитного договору зазначені у пункті 1.1.1 додаткової угоди.

02 червня 2014 року сторони уклали додатковий договір про внесення змін та доповнень № 2 до кредитного договору від 22 липня 2014 року № 6/1/27/2008/840-МК/06, відповідно до якого домовились, що з дати підписання цього додаткового договору встановлюється процентна ставка за кредитним договором у розмірі 10,64 % річних. Цього ж дня сторони погодили графік сплати щомісячних платежів.

10 вересня 2014 року сторони уклали додатковий договір про внесення змін та доповнень №3 до кредитного договору від 22 липня 2014 року № 6/1/27/2008/840-МК/06, яким встановили пільгову процентну ставку за кредитним договором у розмірі 8 % протягом шести місяців з дня укладення додаткового договору та стандартну проценту ставку у розмірі 10,64 %.

У зв'язку з неналежним виконанням умов договору станом на 19 серпня 2015 року за ОСОБА_6 утворилась заборгованість перед ПАТ «КБ «Надра» за кредитом у сумі 1 089 950,38 грн, за процентами - 79 744,67 грн, за комісією - 11 029,15 грн, крім того, банк нарахував пеню у сумі 12 249,65 грн та штраф - 35 090,85 грн.

У справі призначалась судово-економічна експертиза, висновком якої встановлено, що реальна процентна ставка за кредитним договором від 22 липня 2008 року № 6/1/27/2008/840-МК/06 на час його укладення становила 16,62 %; у редакції додаткової угоди від 02 червня 2014 року № 2 до кредитного договору та графіку від 02 червня 2014 року реальна процентна ставка - 15,32 %; у редакції додаткової угоди від 10 вересня 2014 року № 3 до кредитного договору та графіку від 10 вересня 2014 року реальна процентна ставка - 14,69 %.

Надаючи оцінку зазначеному висновку судової експертизи суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав, що реальна процентна ставки, яка відрізняється від процентної ставки за користування кредитом, визначена у кредитному договорі, банк надав ОСОБА_6 документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі щодо сукупної вартості кредиту, ОСОБА_6 підписала додатки до кредитного договору та графік погашення кредиту, у яких міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 203 ЦК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до частини першої статті 627, частини першої статті 628, статті 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо сторони досягли домовленості згідно зі статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що підстави для визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів відсутні, оскільки ОСОБА_6 в момент їх підписання ознайомилась з умовами договорів та могла вирішувати для себе, погоджуватись чи не погоджуватись на певні умови кредитування.

Доводи касаційної скарги про істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків позичальника, з посиланням на статтю 18 Закону України «Про захист прав споживачів», не заслуговують на увагу, оскільки були предметом розгляду суду апеляційної інстанції, який обґрунтовано вважав, що у справі не надано доказів того, що кредитний договір містить несправедливі умови.

ОСОБА_6 ініціювала отримання кредиту, укладала з банком додаткові договори до кредитного договору, які зокрема, змінювали проценту ставку; виконувала їх умови, здійснювала платежі, отже, приймала умови кредитного договору, які були їй зрозумілими, та не заявляла додаткових вимог щодо зміни його умов.

Доводів щодо неправильного застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права при вирішенні позовних вимог банку про стягнення заборгованості касаційна скарга не містить, рішення суду апеляційної інстанції у цій частині є законним.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За викладених обставин касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення Апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2017 року - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:С. Ю. Мартєв

А. О. Лесько

С. П. Штелик