ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року

м.Суми

Справа №592/5912/19

Номер провадження 22-ц/816/5247/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Орлова І. В.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

у присутності:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Супруна Дмитра Володимировича,

представника відповідача ДП «Завод обважених та ведучих труб» - Сімоненко Наталії Анатоліївни,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Супруна Дмитра Володимировича

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 жовтня 2019 року ухваленого у складі судді Алфьорова А.М. у м. Суми, повний текст рішення складено 16 жовтня 2019 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Завод обважених та ведучих труб» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :

15 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дочірнього підприємства «Завод обважених бурильних та ведучих труб» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги мотивував тим, що з 05 листопада 2018 року він працював ковалем на молотах і пресах у ДП «Завод обважених бурильних та ведучих труб». 13 березня 2019 року ним укладено контракт з Державною прикордонною службою України, відповідно до якого його було зараховано до лав Сумського прикордонного загону на посаду інспектора прикордонної служби 1 категорії (заступник начальника групи) 1 вогневої групи вогневого відділення мінометної застави прикордонної комендатури швидкого реагування та зараховано відповідно до наказу № 67-ОС до списків особового складу 5 прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України. Він вважається таким, що приступив до виконання обов`язків за посадою з 13 березня 2019 року.

У цей же день він повідомив відповідача про укладення контракту про проходження військової служби і 15 березня 2019 року надіслав заяву про увільнення його від виконання трудових обов`язків відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України на весь час дії особливого періоду. Однак 19 березня 2019 року він отримав від відповідача листа з повідомленням про його звільнення з роботи на підставі наказу № 224-К від 18 березня 2019 року.

Вважає своє звільнення незаконним та просив визнати незаконним наказ ДП «Завод обважених бурильних та ведучих труб» № 224-К від 18 березня 2019 року про звільнення його з посади коваля на молотах і пресах третього розряду та поновити його на роботі на вказаній посаді з 18 березня 2019 року та стягнути середній заробіток за період з 18 березня 2019 року по день ухвалення рішення суду.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 жовтня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Супрун Д.В., посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що особливий період в України закінчився о 14 год 00 хв 26 листопада 2018 року після закінчення періоду воєнного стану та мобілізації, і вступ ОСОБА_1 на військову службу за контрактом 13 березня 2019 року відбувся у період, коли в Україні не діяв особливий період, а тому його звільнення з роботи є не законним.

Вказує, що особливий період в Україні був оголошений з 18 березня 2014 року і діє до цього часу, оскілки не приймався указ Президента про його закінчення, рішення про демобілізацію не було, а отже відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України позивачу гарантовано збереження за ним місця роботи та посади на час дії контракту.

У відзиві на апеляційну скаргу ДП «Завод обважених бурильних та ведучих труб», заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вказує, що Указом Президента України від 26.11.2018 року №393/2018 в Україні оголошувався воєнний стан з 14-00 год. 26.11.2018 року строком на 30 діб до 14-00 год. 26 грудня 2018 року. Вважає, що періоди мобілізації та воєнного часу в Україні закінчились і зі спливом строку воєнного стану також закінчився і особливий період, а тому для позивача не діють гарантії, встановлені ст. 119 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його адвоката Супруна Д.В., які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення проти скарги представника ДП «Завод обважених бурильних та ведучих труб», перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав заяви, поданої до суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 05 листопада 2018 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ДП «Завод обважнених бурильних та ведучих труб», де працював ковалем на молотах і пресах (а.с.10).

13 березня 2019 року ОСОБА_1 уклав з Державною прикордонною службою України контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, строком на 3 роки з 13 березня 2019 року по 12 березня 2022 року (а.с.11).

Відповідно до наказу № 67-ОС по особовому складу молодшого сержанта ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу 5 прикордонного загону Східного регіонального управління, на посаду інспектора прикордонної служби 1 категорії (заступник начальника групи) 1 вогневої групи вогневого відділення мінометної застави прикордонної комендатури швидкого реагування та він вважається таким, що приступив до виконання обов`язків за посадою з 13 березня 2019 року (а.с.12).

15 березня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до ДП «Завод обважнених бурильних та ведучих труб» з заявою про увільнення його від виконання трудових обов`язків відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України на весь час дії особливого періоду (а.с.14, 15).

Наказом № 224-К від 18 березня 2019 року ОСОБА_1 було звільнено з ДП «Завод обважнених бурильних та ведучих труб» на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України - вступ на військову службу по контракту у Збройні сили України (а.с.13, 48).

Управлінням держпраці у Сумській області були виявлені порушення відповідачем виконання вимог трудового законодавства, а саме ч.3 ст.119 КЗпП України, у зв`язку зі звільненням 18.03.2019 року ОСОБА_1 , згідно наказу від 18.03.2019 №224/к з посади коваля на молотах та пресах третього розряду ковальсько-пресового цеху №311, відповідно до п.3 ст.36 КЗпП України, у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом і дана обставина підтверджується Актом інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю №СМ1254/182/АВ від 19 квітня 2019 року (а.с.58-59).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що особливий період в Україні закінчився о 14 год 00 хв 26 грудня 2018 року та на день вступу позивача ОСОБА_1 на військову службу за контрактом - 13 березня 2019 року, в Україні не діяв особливий період, а тому його звільнення на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України є законним.

Проте, з такими висновками суду погодитись не можна.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з п. 3 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин 3 та 4 ст.119 цього Кодексу.

Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Зі змісту вказаної вище норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність права на гарантії, передбачені нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого стану, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.

Статтею 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», норми якого кореспондуються з «Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» (затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008), види військової служби визначено як: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

За змістом ст. 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу (ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до ч.ч 1, 2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені ст. 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Частиною 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.

Тобто на час дії особливого періоду в Україні та кризової ситуації на позивача поширювались гарантії та пільги, в тому числі збереження місця роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності.

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України відповідного рішення про скасування особливого періоду, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймав.

Така правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі № 131 /1449/16-ц; від 14 лютого 2018 року в справі № 727/2187/16-ц; від 20 лютого 2018 року у справі № 640/4439/16-ц; від 21 лютого2018 року у справі № 211/1546/16-ц; від 25 квітня 2018 року у справі № 205/1993/17, від 10 жовтня 2018 року у справі № 369/14205/17-ц.

Отже, рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, Президентом України не приймалось.

Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Таким чином, оскільки позивач уклав контракт під час дії ситуації, що загрожує національній безпеці України, то він як військовослужбовець користується пільгами, передбаченими ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ч.3 ст. 119 КЗпП України.

Зі змісту ст. 119 КЗпП України поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, а тільки умову, що такі гарантії надаються особі у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а саме під час мобілізації, на особливий період.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі №127/10017/18, яка має враховуватись судом відповідно до приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Отже, роботодавець має право звільнити працівника у зв`язку з його призовом на військову службу, крім випадку призову під час мобілізації, на особливий період, коли за таким працівником зберігається місце роботи, посада, компенсується середній заробіток на підприємстві, в якому він працював на час призову. Застереження, закріплене у п.3 ч.1 ст. 36 КЗпП та у ч.3 ст. 119 цього Кодексу щодо неможливості звільнення працівника, призваного під час мобілізації, на особливий період, не залежить від того, на строкову чи на інший вид військової служби призваний працівник.

За таких обставин наказ № 224-К від 18 березня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади коваля на молотах і пресах третього розряду ковальсько-пресового цеху №311 за п.3 ст. 36 КЗпП України слід вважати незаконним, а правовим наслідком цього, відповідно до приписів ст. 235 КЗпП України має бути його поновлення на попередній посаді із стягненням на його користь з відповідача середнього заробітку, обрахованого за період з часу звільнення до ухвалення судового рішення.

Згідно довідок відповідача розмір заробітної плати позивача за останні два місяці, що передували звільненню - січень, лютий 2019 року складає 3126,29 грн та 4441,25 грн відповідно. Кількість робочих днів - 21 та 20. Середньоденний заробіток складає 184,57 грн (3126,29 грн + 4441,25 грн : 41 роб. дн. (21+20). (а.с.49).

Період вимушеного прогулу за період з 19.03.2019 року по 10.12.2019 року становить 184 робочих дня.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 33960,88 грн. (184,57 грн х 184 дн.).

З огляду на наведене рішення суду першої інстанції на підставі положень п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

У зв`язку з задоволенням апеляційної скарги та на підставі ст. 141 ЦПК України, з ДП «Завод обважених та ведучих труб» підлягає стягненню на користь держави судовий збір за перегляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 1152,60 грн.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Супруна Дмитра Володимировича задовольнити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Визнати незаконним наказ Дочірнього підприємства «Завод обважених та ведучих труб» від 18.03.2019 року № 224-К про звільнення ОСОБА_1 з посади коваля на молотах і пресах третього розряду ковальсько-пресового цеху №311.

Поновити ОСОБА_1 на посаді коваля на молотах і пресах третього розряду ковальсько-пресового цеху №311 Дочірнього підприємства «Завод обважених та ведучих труб» з 19 березня 2019 року.

Стягнути із Дочірнього підприємства «Завод обважених та ведучих труб» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 33960,88 гривень з утриманням обов`язкових платежів.

Стягнути з Дочірнього підприємства «Завод обважених та ведучих труб» на користь держави судовий збір за перегляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 1152,60 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 грудня 2019 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: Т. А. Левченко

І. В. Орлов