КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 грудня 2019 року місто Київ

Справа № 359/10374/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач),

Березовенко Р.В.,

Суханової Є.М.,

секретар судового засідання: Малашевський О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Шипілова Олександра Вікторовича на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області, у складі судді Муранової-Лесів І.В., від 05 липня 2019 року (повний текст рішення складено 15 липня 2019 року) в справі за позовом ОСОБА_1 до Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої бездіяльністю органу державної влади,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом. Просила стягнути з Державного бюджету України на її користь 742 тис. грн в рахунок відшкодування шкоди, завданої бездіяльністю Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 03 грудня 2014 року головним державним виконавцем Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції(далі також МРВ ДВС ГТУЮ) в Київській області Прус О.М., на підставі виконавчого листа № 359/5247/14-ц від 18 листопада 2014 року, виданого Бориспільським міськрайонним судом Київської області, була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 45659868 про стягнення на її користь з боржника ОСОБА_2 коштів у сумі 150354 доларів США 54 центи та судового збору в сумі 3654 грн.

21 січня 2015 року у власності боржника ОСОБА_2 виявили квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з відповідних державних реєстрів.

Зазначала, що в заяві від 18 листопада 2016 року вона просила накласти арешт на нерухоме майно боржника ОСОБА_2 .

Як вбачається з матеріалів ВП №45659868 іншого майна боржника відповідачем виявлено було, але для забезпечення реального виконання судового рішення в порушення статті 57 Закону України «Про виконавче провадження», відповідач постанову про арешт на виявлену квартиру боржника не виніс та не оголосив заборону на її відчуження.

Наведене, на її переконання, надало змогу боржнику ОСОБА_2 здійснити продаж вищевказаної квартири ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 09 лютого 2016 року та уникнути виконання судового рішення.

Дії державних виконавців Прус О.М. та Григорян О.О. визнано такими, що суперечать вимогам ст. 6, 11, 30, 57 Закону України «Про виконавче провадження» та покладено на державного виконавця Пільтяй Г.В. обов`язок провести виконавчі дії. Між тим, актом держкого виконавця від 27 липня 2017 року зафіксована продаж вищевказаної квартири.

Зазначила, що державним виконавцем Пільтяй Г.В. постанова про арешт майна боржника була винесена лише 09 лютого 2017 року, тобто через рік після відчуження майна боржника.

Такі дії, на її думку, призвели до того, що власник спірної квартири ОСОБА_3 звернувся з позовом до Бориспільського міськрайонного суду Київської області до Бориспільського МРВ ДВС ГТУЮ в Київської області про зняття арешту зі спірної квартири.

Стверджувала, що бездіяльність відповідача призвела до того, що на майно і рахунки боржника не було вчасно накладено арешт в межах виконавчого провадження та у подальшому стягнення боргу в сумі 154354 доларів США 54 центи і, зокрема, в межах вартості відчуженої квартири в сумі 742 тис. грн, чим їй було завдано матеріальної шкоди в сумі 742 тис. грн, які вона могла отримати у разі реалізації майна боржника в порядку встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Шипілова О.В., з судовим рішенням не погодилась та подала апеляційну скаргу.Вважала судове рішення ухваленим за неправильного дослідження доказів, та неправильного визначенням відповідно до встановлених судом обставин правовідносин. Просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідачі не надали до суду відзиву на апеляційну скаргу, надані їм законом процесуальні права щодо спростування доводів апеляційної скарги, подання доказів у повному обсязі мали можливість реалізувати, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Сторони про відкриття апеляційного провадження за скаргою були повідомлені належним чином, а тому в силу вимог ст. 43, 44 ЦПК України мали цікавитися станом розгляду справи та отримувати поштову кореспонденцію суду.

Європейський суд з прав людини у справі «Каракуця проти України» зазначив, що неналежна зацікавленість у розгляді справи може бути підставою для процесуальних наслідків.

Тому, колегія суддів вважає, що сторони про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, попри це в судове засідання не з`явилися, що відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до часткового задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За приписами п. 2) ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте рішення суду першої інстанції, на думку колегії суддів, зазначеним вимогам не відповідає.

Рішення районного суду мотивоване тим, що позивач не довів спричинення йому матеріальної шкоди.

Проте, колегія суддів погодитися з такими висновками суду не може, оскільки вони зроблені з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається таке.

На виконанні у Бориспільському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області перебуває виконавче провадження № 45659868 з примусового виконання виконавчого листа № 2/359/1675, виданого 01 жовтня 2014 року.

Вказане виконавче провадження відкрито 03 грудня 2014 року (а.с.6).

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 156098421 від 13 лютого 2019 року зареєстровано обтяження - арешт нерухомого майна, дата реєстрації - 01 серпня 2017 року, підстава виникнення обтяження: постанова про арешт майна, серія та номер 45659868, виданий 09 лютого 2017 року, видавник: державний виконавець Бориспільського МРВ ДВС ГТУЮ в Київській області Пільтяй Г.В.(а.с.39-42).

09 лютого 2016 року нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу квартири за реєстровим № 95, на підставі якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 набув у власність належну першому квартиру АДРЕСА_2 (а.с.143).

Відповідно до п. 3 вказаного договору, за домовленістю сторін продаж проводився за 742 тис. грн, які продавець отримав від покупця повністю до підписання цього договору.

Згідно з постановою про результати перевірки законності виконавчого провадження від 28 липня 2017 року виконуючого обов`язки начальника Бориспільського МРВ ДВС ГТУЮ в Київській області Сергієнко О.М., дії головного державного виконавця Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Прус О.М. визнані такими, що вчинені з порушенням ст. 6, 11, 57 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції закону, чинного на момент вчинення порушення), дії державного виконавця Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Григорян О.О. визнані такими, що вчинені з порушенням ст. 6, 11, 30, 57 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції закону, чинного на момент вчинення порушення) та покладено на державного виконавця Пільтяй Г.В. обов`язок провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом, спрямовані на повне та фактичне виконання виконавчого листа №2/259/1625 від 01 жовтня 2014 року, виданого Бориспільським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 154354,54 доларів США, а також 3654 грн судового збору. (а.с.93-97).

Звертаючись до суду з позовом до відділу виконавчої служби та Державної казначейської служби України, позивач, з посиланням на висновок Верховного суду України у справі № 6-99цс17 від 8 листопада 2017 року, вважав що відповідачем по справі має бути орган ДВС, де працює держвиконавець, а завдана шкода має відшкодовуватись не безпосередньо відповідачем, а за рахунок державного бюджету з урахуванням вимог ст. 174, 1173, 1174 ЦК України.

Між тим, згідно із ст. 3 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення, перелік яких передбачений ст. 16 ЦК України.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, за змістом статей 1167, 1174 ЦК України відшкодовується державою, незалежно від вини цієї особи.

Держава Україна як учасник цивільних відносин є боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету (частина другастатті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Держава бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у зазначеній справі є Головне управління Державної казначейської служби в Київській області, яке відповідно до законодавства є органом, який здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Європейський суд з прав людини у справі CHUYKINA v. UKRAINE, № 28924/04, § 51, від 13 січня 2011 року вказав, що ліквідація державної установи без правонаступництва не може звільнити державу від необхідності виконання рішення щодо ліквідованого органу. Інший висновок дозволить державі використовувати такий підхід, щоб уникати сплати боргів своїх органів, особливо беручи до уваги те, що потреби, які змінюються, змушують державу часто змінювати свою організаційну структуру, включаючи формування нових органів та ліквідацію старих. Подібний підхід слід застосовувати до судового провадження у справі проти державного органу, в якому особа оскаржує виконавче провадження, враховуючи, що це виконання було і залишається обов`язком держави, незалежно від того, який конкретно орган відповідає за виконання цієї функції у будь-який момент часу.

Колегія суддів вважає, що такий підхід підлягає застосуванню і при вирішенні даної справи.

Відповідно до вимог статті 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на Державу Україна шляхом списання коштів із державного бюджету Казначейством України як органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Зазначений висновок узгоджується з висновком, викладеним в постановах Верховного Суду в справах № 910/2396/16 (провадження № 12-100гс18) і № 490/3071/17 (провадження № 61-30375св18), що мав бути врахований міськрайонним судом під час вибору і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Крім того, положеннями частини 4 статті 1191 ЦК України, держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, відшкодувавши шкоду, завдану посадовою, службовою особою внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності відповідно органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, мають право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування (крім відшкодування виплат, пов`язаних із трудовими відносинами та відшкодуванням моральної шкоди).

Між тим, у даній справі міськрайонним судом наведене було залишене поза увагою і до участі у справі не було залучено посадових, службових осіб Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, чиїх прав і обов`язків стосується вирішення даного спору.

Тому, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Шипілова О.В. слід задовольнити частково, а рішення міськрайонного суду, на підставі п. 4) ч. 1 ст. 376 ЦПК України, через порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, слід скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про відмову в задоволені позовних вимог.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім того, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 2) ч. 1 ст. 374, п. 4) ч. 1 ст. 376, ст. 268, 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Шипілова Олександра Вікторовича задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2019 року скасувати.

Ухвалити по справі нове судове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_1 до Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої бездіяльністю органу державної влади відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. У випадках визначених ст. 389 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 10 грудня 2019 року.

Судді: С.В. Лівінський,

Р.В. Березовенко,

Є.М. Суханова