233 № 233/391/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2019 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі - головуючого судді Наумик О.О., за участі секретаря судового засідання Клугер Т.А., розглянувши у спрощеному провадженні цивільну справу №233/391/19 за позовом

ОСОБА_1 до

Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (представник позивача ОСОБА_2Г.)

«про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати»,

В С Т А Н О В И В:

22 січня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», в заяві від 18.03.2019 р. уточнила первісно заявлені позовні вимоги і просить стягнути з відповідача на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року в сумі 9542,47 грн., пославшись на таке:

З 08 липня 2016 року по 17 липня 2017 року вона працювала у Публічному акціонерному товаристві «Українська залізниця» сигналістом 4-го розряду виробничого підрозділу «Станція Дебальцеве-сортувальна» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

З березня 2017 року роботодавець припинив виплачувати їй заробітну плату, хоча продовжував її нараховувати.

Станом на 17 липня 2017 року розмір нарахованої, але не виплаченої їй заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року становить 49715,56 грн. (за вирахуванням податків та інших обовязкових платежів до виплати належить 9542,47 грн.), що підтверджується довідкою, виданою за місцем роботи. Однак ця довідка не засвідчена печаткою відповідача у звязку з вилученням печаток із структурних підрозділів, що залишилися на непідконтрольній органам державної влади території. Отримати належним чином засвідчену довідку про розмір нарахованої, але не виплаченої їй заробітної плати вона не може. Первинні документи для нарахування заробітної плати, які вона здала особисто в жовтні 2017 року, знаходяться у регіональній філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

Добровільно сплатити їй заборгованість по заробітній платі відповідач відмовляється.

Ухвалою суду від 24.01.2019 р. відкрито спрощене провадження у справі за дійсним позовом з повідомленням сторін.

Відповідач відзив у строк, встановлений ст.178 ЦПК України, не подав.

Відповідно до ухвали судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 24.01.2019 р. за клопотанням позивача у відповідача витребувані відомості про розмір нарахованої, але не виплаченої ОСОБА_1 заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року.

На виконання ухвали відповідачем надана в ксерокопії довідка №72/2 від 07.02.2019 р, а також надані письмові пояснення про таке:

Відділ кадрів, бухгалтерія та місце роботи позивача знаходилося на території проведення антитерористичної операції та на непідконтрольній українській владі території, і відповідно до цього відповідач не має ніяких відомостей щодо фактичного виконання позивачем своїх трудових обовязків.

Відповідач не може виконати вимоги ст.116 КЗпП України в частині нарахування заробітної плати, надання відомостей про розмір нарахованої заробітної плати, сплатити всю суму, що належить позивачу від підприємства, установи, організації в день звільнення та провести остаточний розрахунок з нею, оскільки це не виявилося можливим по незалежним від позивача причинам.

Указом Президента України №405/2014 від 14 квітня 2014 року введено в дію рішення РНБО України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України» та розпочато проведення Антитерористичної операції на території Донецької і Луганської областей.

Відповідно до ст.1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VIІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (далі - Закон №1669) період проведення антитерористичної операції це час між датою набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» та датою набрання чинності Указом Президента України «Про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України». Виходячи з наведених приписів, датою початку періоду проведення антитерористичної операції є 14.04.2014 р. Указ про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України Президентом України на сьогоднішній день не видавався.

Пунктом 5 ст.11 Закону № 1669-VII передбачено обов'язок Кабінету Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України від 14.04.2014 р. №405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України», від 13.04.2014 р. «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» у період з 14.04.2014 р. до її закінчення.

Остаточний перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, буде затверджено у десятиденний строк з дня закінчення антитерористичної операції. Кабінетом Міністрів України 02.12.2015 р. прийнято розпорядження № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України».

Згідно із статтею 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» район проведення антитерористичної операції це визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.

За наказом керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.10.2014 р. №33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» Донецьку і Луганську області з 07.04.2014 р. також визначено районами проведення антитерористичної операції.

Втрата доступу та контролю ПАТ «Українська залізниця» до виробничих потужностей іншого майна регіональної філії «Донецька залізниця», у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особистих справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, компютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками у звязку з їх знаходженням на непідконтрольній українській владі (керівництва позивача) території є підставою для невизнання позовних вимог позивача.

Просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Зясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дістає таких висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 25.04.1995 р. працювала на Станції Дебальцеве-Сортувальна ДП «Донецька залізниця» - сигналістом, робітником;

з 08.07.2016 р. Державне підприємство «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»;

з 08.07.2016 р. Станція Дебальцеве-Сортувальна Державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у виробничий підрозділ «Станція Дебальцеве Сортувальна» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»;

17.07.2017 р. звільнена у звязку зі скороченням штату за п.1 ст.40 КЗпП України.

Зазначене підтверджено відповідними записами у трудовій книжці позивача (а.с.5-8):

Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ст.97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

За приписами ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Вирішуючи питання щодо порушення права позивача на виплату відповідачем заробітної плати при роботі на його підприємстві та непроведення повного розрахунку при звільненні, суд виходив з такого:

Відповідно до ч.3 ст.11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1). Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2).

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч.7).

Суд вважає встановленим факт того, що при звільненні ОСОБА_1 їй належала до сплати заробітна плата, що відповідно до довідки б/№ (а.с.10) за період з 01 квітня 2017 року по 17 липня 2017 року складає 9542,47 грн. за вирахуванням податків та інших обовязкових платежів, що відповідачем не спростовано.

Надана відповідачем довідка за №72/2 від 07.02.2019 р. (а.с.28) містить інформацію про те, що доход ОСОБА_1 за останні 6 місяців складався з нарахувань за березень 2017 року у розмірі 1891,88 грн. Сума до виплати з урахуванням утримань визначена в розмірі 1504,39 грн.

Довідка має примітку про те, що заробітна плата за першу половину березня 2017 року (з 01 березня по 15 березня) отримана 13.07.2017 р. у касі дирекції м. Лиман, що підтверджено Відомостями на виплату грошей №26 за березень 2017 року (копія на а.с.31- зворот).

Тобто, з зазначеної довідки вбачається факт виплати відповідачем позивачці 1504,39 грн.

Тож позов підлягає частковому задоволенню: стягненню з відповідача на користь позивача заробітної плати в сумі 8038,08 грн. (9542,47 грн. - 1504,39 грн.).

Дістаючи такого висновку, суд виходив з того, що в спорах, що виникають з трудових правовідносин про порушення трудових прав, діє презумпція вини роботодавця.

Відповідачем як роботодавцем позивача підтверджена та обставина, що у спірний період часу ОСОБА_1 перебувала з ним у трудових правовідносинах, за що їй мала бути нарахована та сплачена заробітна плата.

Проте, свого обовязку з оплати праці позивача відповідач не виконав, що ним підтверджено, розмір заявленої позивачем до стягнення суми невиплаченої їй заробітної плати відповідачем не спростований.

Тож конституційне право позивача на одержання винагороди за працю має бути захищено.

У звязку з тим, що відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача за ч.6 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір на користь спеціального фонду Державного бюджету України в розмірі 768,40 грн., виходячи з такого:

Відповідно до пп.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду фізичною особою або фізичною особою-підприємцем позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З 01 січня 2019 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу встановлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» в розрахунку на місяць у розмірі 1921,00 грн.

Отже, при поданні позову судовий збір в частині стягнення заборгованості по заробітній платі складав 768,40 грн. (1921,00 грн. х 0,4), тому з відповідача в доход держави належить стягнути судовий збір в сумі 768,40 грн.

Керуючись ст.ст.259, 263-265, 141 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (Донецька обл., м. Дебальцеве, вул.50 років Жовтня, 35, РНОКППО НОМЕР_1) до

Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, місто Київ, вулиця Тверська, 5, )

«про стягнення заборгованості по заробітній платі» - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року розмірі 8038 (вісім тисяч тридцять вісім) грн. 08 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. на рахунок для зарахування до державного бюджету надходжень за кодом класифікації доходів бюджету 22030106, (стягувач Державна судова адміністрація України), отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код за ; банк отримувача Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача 899998; рахунок отримувача 6001; код класифікації доходів бюджету: 22030106.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя