РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2019 року

м. Рівне

Справа № 572/750/19

Провадження № 22-ц/4815/1469/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів:Боймиструка С. В., Бондаренко Н. В.,

секретар судового засідання Ковальчук Л. В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

відповідач приватний нотаріус Сарненського нотаріального округу Рівненської області

Овдіюк Діна Іванівна,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 24 вересня 2019 року у складі судді Березня Ю. В., ухвалене в м. Сарни Рівненської області о 16 год. 39 хв., повний текст рішення складено 01 жовтня 2019 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Сарненського нотаріального округу Рівненської області Овдіюк Діни Іванівни, в якому просив визнати недійсним та скасувати договір дарування № 292 від 31 січня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Овдіюк Діною Іванівною, відповідно до якого ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 50/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою : АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову зазначав, що його покійна дружина ОСОБА_4 в 2008 році фактично подарувала їхній дочці ОСОБА_2 . 64,12 % площі будинку без його згоди як співвласника, а також без врахування, що в будинку проживали інші члени сім`ї та неповнолітній внук. Він не заперечує, що його покійна дружина мала право розпорядитися належною їй частиною їхнього будинку, але не більше, ніж належними їй 50% його частини, а вона подарувала дочці 64,12 % площі будинку. Вважає договір дарування недійсним з тих підстав, що у пункті 1 Договору зазначено, що в дар ОСОБА_2 було передано 50/100 їхнього будинку, а фактично передано 64,12 %.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 24 вересня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Сарненського нотаріального округу Рівненської області Овдіюк Діни Іванівни про визнання договору дарування недійсним.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване відсутністю належних, достовірних, переконливих та достатніх доказів на підтвердження позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позову відмовлено за його безпідставністю та недоведеністю (?).

Вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуваним Договором дарування від 31.01.2008 року були порушені його права та інтереси, оскільки він був безпідставно позбавлений права власності належної йому 1/2 частини спірного житлового будинку. Зазначає, що, підписуючи заяву про надання згоди на дарування, він вважав, що підписує документ про переоформлення на нього належної йому половини будинку. Стверджує, що він ніколи не надавав дружині згоди на дарування частини їхнього будинку дочці. Вважає, що під час підписання цієї заяви його фактично ввели в оману. Додає, що на той час йому виповнилося 72 роки і він не завжди міг правильно оцінювати певні дії та обставини, а дочка з дружиною його запевнили, що підписує він документ, за яким частина будинку буде переоформлена на нього. Довіряючи своїм близьким, він, не читаючи тексту заяви, підписав її. Із наведених підстав просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, а також стягнути з відповідача на його користь судові витрати по справі.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони по справі перебувають у родинних стосунках, позивач ОСОБА_1 є батьком відповідачки ОСОБА_2 .

Спірний будинок по АДРЕСА_1 був зареєстрований на праві приватної власності за ОСОБА_4 дружиною позивача та матір`ю відповідачки, і збудований в період перебування останньої в шлюбі з позивачем з 29.06.1958 року (згідно свідоцтва про одруження НОМЕР_1 від 29.06.1958 року).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим Сарненським районним відділом РАЦС ГТУЮ у Рівненській області (а.с. 26).

За життя ОСОБА_4 подарувала своїй дочці ОСОБА_2 50/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 31 січня 2008 року ВКЕ № 854458, посвідченим приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Овдіюк Д.І. та зареєстрованим за № 292 (а.с. 12).

Перед укладенням цього договору, рішенням виконавчого комітету Сарненської міської ради Рівненської області від 15 січня 2008 року №25 надано дозвіл ОСОБА_4 на дарування частини житлового будинку (1-1 коридор, 1-2 коридор, 1-3 комора, 1-4 кухня, 1-5 житлова, 1-6 житлова, 1-7 житлова) дочці ОСОБА_5 , 1960 року народження, право користування яким має малолітній онук ОСОБА_6 , 2003 року народження.

Заявою від 31 січня 2008 року позивач ОСОБА_3 дав письмову згоду на укладення договору дарування його дружиною ОСОБА_4 , 50/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями у АДРЕСА_1 їх дочці ОСОБА_2 , і цією заявою стверджував, що такий правочин відповідає інтересам їхньої сім`ї та погоджувався з тим, щоб усі істотні умови договору визначались його дружиною самостійно; запевнив, що зміст ст.ст. 60,65 СК України нотаріусом йому роз`яснено.

Згідно ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною 3 ст. 65 СК України передбачено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Така вимога при укладенні оспорюваного договору була дотримана (а.с. 46), що спростовує покликання апелянта на те, що він не був повідомлений про факт дарування частини будинку його дружиною їхній дочці, відповідачці у справі. Крім того, вказана заява про надання згоди на укладення договору дарування не була відкликана позивачем, не визнана недійсною і взагалі оскаржена жодним чином.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 більшу частку будинку, ніж їй належала, то вони спростовуються матеріалами справи. Так, згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №17741065 від 14.02.2008 року ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 50/100 частки будинковолодіння по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 31.01.2008р. (а.с. 13). Така ж частка, що передається в дар 50/100 зазначена і в самому оспорюваному договорі.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Апеляційний суд відхииляє посилання позивача на відсутність вільного волевиявлення при вчиненні ним правочину у формі згоди для укладення договору дарування та застосування щодо нього вимог ст.ст. 203, 229, 230 ЦК України (наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення та обману), оскільки цей правочин не оспорювався сторонами. Так само відхиляються покликання апелянта на недобросовісність поведінки сторін при укладенні оспорюваного договору дарування та його фіктивність, що є підставою для визнання його недійсним, оскільки вони не підтверджені належними доказами.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 24 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 грудня 2019 року.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н. М.

Судді: підпис Боймиструк С. В. підпис Бондаренко Н. В.

Копія вірна: суддя-доповідач Ковальчук Н. М.