Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/3021/19
Р І Ш Е Н Н Я

26 листопада 2019 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого-судді Демчика Р.В.

при секретарі Бузун Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції, Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про звільнення майна з під арешту,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суд із позовом до Центрального ВДВС ЧМУЮ, ПАТ «ВТБ Банк», третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про звільнення майна з під арешту.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що звернувшись до приватного нотаріуса вона отримала витяг про право власності на нерухому майно за адресою АДРЕСА_1 , з якого вбачається, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна міститься запис від 6 червня 2013 року про накладення арешту на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , який на момент винесення запису належав їй на праві приватної власності відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування житлового будинку від 18 лютого 2011 року.

Відповідно до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис внесений на підставі постанови від 23 квітня 2013 року Центрального відділу державної виконавчої служби в рамках ВП № 31805508 про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ВАТ «ВТБ Банк» заборгованості у сумі 951520 грн. 18 коп.

Вказує, що відповідно до п.7 Договору дарування право власності на майно у обдарованого виникає з моменту його прийняття.

Вважає, що оскільки вона не є стороною виконавчого провадження, на підставі якого накладений арешт, то її право власності на майно є порушеним.

Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

На підставі наведеного просить суд зняти арешт та заборону на відчуження майна на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 08 квітня 2019 року провадження у даній справі відкрито та призначено її до судового розгляду у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного провадження з повідомленням сторін.

Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Мовчан О.М. в судовому засіданні не з`явилися. До початку розгляду справи по суті адвокат Мовчан О.М. надав заяву про розгляд справи без його участі. На задоволенні позовних вимог наполягав..

Представник Центрального ВДВС ЧМУЮ в судове засідання не з`явився. До початку розгляду справи по суті надав заяву про розгляд справи без участі представника Центрального ВДВС м. Черкаси. При розгляді справи поклався на розсуд суду.

Представник ПАТ «ВТБ Банк» в судове засідання не з`явився. На підставі рішення Правління Національного банку України від 18.12.2018 №849-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «ВТБ Банк» виконавчою дирекцію Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 18 грудня 2018 прийнято рішення №3392 «Про початок процедури ліквідації АТ «ВТБ Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Ухвалою Придніпровського районного суду від 20 вересня 2019 року, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати та занесена до журналу судового засідання, до участі в справі в якості третьої особи залучено Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в судове засідання не з`явився. Причину неявки суду не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36).

Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що згідно довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 1 квітня 2019 року, будинок, з незавершеним будівництвом, що розташований за адресою АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 . Підстава виникнення: рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 жовтня 2007 року, договір купівлі-продажу від 17 лютого 2001 року.

Постановою Центрального ВДВС Черкаського МУЮ від 23 квітня 2013 року у виконавчому провадженні № 31805508 на вказаний об`єкт нерухомості, як майно ОСОБА_2 накладено арешт. Заборонено здійснювати відчуження даного майна. яке належить боржнику.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка обґрунтовує його тим, що вона є власником вказаного будинку на підставі договору купівлі продажу від 18 лютого 2011 року, а відповідно до ч.1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Так, 18 лютого 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 - ОСОБА_6 укладено договір дарування жилого будинку.

Відповідно до п.1 договору, ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_1 прийняла в дар жилий будинок з надвірними спорудами та з незавершеним будівництвом, що знаходиться і АДРЕСА_1 .

Пунктом 7 договору передбачено, що право власності на зазначене майно у обдарованого(ої) виникає з моменту його прийняття. Обдаровуваний(а) свідчить, що дарунок приймає. Прийняттям дарунка вважатиметься одержання оригінального примірника цього Договору після його підписання та нотаріального посвідчення.

Разом з тим в договорі зазначено що вказаний договір підлягає державній реєстрації. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності на заначене майно підлягає державній реєстрації у КП «ЧООБТІ».

Згідно із ст. 59 Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Таким чином, за змістом ст.59 Закону до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутись не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно.

Як роз`яснено в п.п.1-2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником або особою, яка володіє на підставі закону або договору майном, що не належить боржнику.

Пунктом 4 ч.4 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації підлягають, зокрема, заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

Таким чином, умовами для зняття арешту з майна є його накладення на майно, що належить іншій особі ніж боржнику та також те, що арешт нерухомого майна зареєстрований у порядку встановленому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб.

Відповідно до ст.317 Цивільного кодексу України власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України та ст.. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності надувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Позивачем на підтвердження своїх вимог, в якості доказу, надано копію договору дарування від 18 лютого 2011 року, жилого будинку. Відповідно до договору ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_1 прийняла у дар жилий будинок з надвірними спорудами та з незавершеним будівництвом, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст.182 ЦК України (в редакції, яка діяла на момент укладання договору дарування) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість або правочинів щодо нерухомості, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відповідно до ч.4 ст. 334 ЦК України (в редакції, яка діяла на момент укладання договору дарування) якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру відчуження об`єктів нерухомого майна від 1 квітня 2019 року № 161734500, власником будинку АДРЕСА_1 являється ОСОБА_2 з 15 листопада 2007 року, який є боржником у виконавчому провадженні.

У відповідності до ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав не нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, яка діяла на момент укладання договору дарування) державна реєстрація речових прав на нерухоме офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, яка діяла на момент укладання договору дарування), державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації..

Досліджуючи докази, судом встановлено, що на момент звернення з позовом до суду, позивачем не набуто права власності на нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 .

Крім того, позивач, звертаючись до суду із позовною заявою у порядку цивільного судочинства, не зазначив причин за якими державний виконавець не може зняти арешт із майна, не вказав підстави такої неможливості.

Таким чином, доказів на підтвердження того, що станом на час звернення до суду із позовом, а також станом на час розгляду справи, позивач є власником або особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику, суду не надано.

За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ЗУ «Про виконавче провадження», ст.ст. 182 317, 319, 334 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 13, 43, 49, 259, 263-265, 268 ЦПК України, -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Центрального відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції ( 18000, м. Черкаси, проспект Хіміків, 50), Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (код , м. Черкаси, вул. Б.Вишневецького, 47), третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 17)про звільнення майна з під арешту відмовити

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: Р.В.Демчик.

Повне судове рішення складено 2 грудня 2019 року.

Головуючий: Р. В. Демчик