КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 362/388/15 Головуючий 1 інстанція - Ковбель М.М.
Провадження № 22-ц/824/1195/2019 Доповідач 2 інстанція - Кулішенко Ю.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Кулішенка Ю.М.,

суддів Олійника В.І., Приходька К.П..

за участю секретаря: Зубленка Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргоюОСОБА_3 на заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, треті особи: відділ державної виконавчої служби Васильківського міськрайонного управління юстиції про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що рішенням суду від 28 жовтня 2013 року з ОСОБА_3 на його користь стягнуто суму боргу у розмірі 259 500 грн та судовий збір у розмірі 3 885 грн.

19 грудня 2013 року ОСОБА_3, з метою ухилення від виконання вказаного рішення суду, відчужила на користь своєї матері ОСОБА_5 шляхом укладення договору дарування ј частини квартири АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що вказаний договір дарування носить фіктивний характер, ОСОБА_4 просив визнати його недійсним на підставі статті 234 ЦК України та скасувати його державну реєстрацію.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області у складі судді Ковбеля М. М. від 22 грудня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним договір дарування 1/4 частини квартири

АДРЕСА_1, укладений 19 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І. В., зареєстрований в реєстрі за № 1083, та скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на цю частину квартири.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу та просила суд рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволені позову.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 13 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Постановою Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Київської області від 13 червня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції згідно, ст. 357 ЦПК України, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав:

Згідно з ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів чинних на час вчинення окремих процесуальних дій , розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції наведеним вимогам відповідає не в повній мірі.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із наявності підстав для визнання недійсним оспорюваного договору та скасування державної реєстрації права власності на спірне майно керуючись статтями 203, 204, 215, 233 ЦК України.

Разом з тим, згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 28 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 стягнуто суму боргу у розмірі 259 500 грн та судовий збір у розмірі 3 885 грн.

ОСОБА_3 ж безоплатно передала у власність своєї матері ОСОБА_5 ј частини квартири АДРЕСА_1 відповідно до договору дарування від 19 грудня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу

Тверською І.В., зареєстрованого в реєстрі за №1083.

Постановою державного виконавця ВДВС Васильківського МУЮ Київської області від 11 січня 2014 року відкрито виконавче провадження

про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 боргу у розмірі 259 500 грн.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Васильківського міськрайонного управління юстиції від 31 січня 2014 року, накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно ОСОБА_3

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області

від 02 червня 2014 року, яку залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 10 листопада 2014 року, встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржнику ОСОБА_3

Відповідно до актів державного виконавця від 26 червня та

від 05 листопада 2014 року, ОСОБА_3 вищезазначене рішення суду не виконує, на виклик державного виконавця не з'являється.

Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України дійсно передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Однак ОСОБА_3, передавши своє майно на близького родича, ухиляється від виконання судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями статті 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

П. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Вказаний вище висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі

№ 6-1873цс16.

Укладаючи спірний договір ОСОБА_3 була обізнана про постановлення рішення Апеляційним судом Київської області від 28 жовтня 2013 року, про стягнення з неї на користь ОСОБА_4суму боргу у розмірі 259500 грн. і таким чином, могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання рішення суду, що на час укладення спірного договору дарування, набрало законної сили.

Відповідач ОСОБА_3 відчужуючи належну їй на праві власності частину квартири матері, відповідачу у справі ОСОБА_5, не передбачала реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином, дії сторін договорів направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів.

Колегія суддів дійшла, до висновку, що рішення суду першої інстанції , через недоведеність обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та порушення норм матеріального і процесуального права, на підставі п. п. 2 і 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача.

З урахуванням того, що позов задоволено судовий збір підлягає стягненню з відповідачів в розмірі по 705 грн. з кожного.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2018 року скасувати на ухвалити нове.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, треті особи: відділ державної виконавчої служби Васильківського міськрайонного управління юстиції про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування 1/4 частини квартири АДРЕСА_1, укладеного 19 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В., зареєстрованого в реєстрі за №1083.

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1, що належить на праві власності на підставі договору дарування 1/4 частини, укладеного 19 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В., зареєстрованого в реєстрі за №1083.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 (ІНПП НОМЕР_2) витрати по сплаті судового збору в розмірі 705, 80 грн ( сімсот п'ять гривень вісімдесят копійок).

Стягнути з ОСОБА_5 (ІНПП НОМЕР_3) на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору в розмірі 705, 80 грн ( сімсот п'ять гривень вісімдесят копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 28 січня 2019 року.

Головуючий:

Судді: