ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9499/19 Справа № 205/2358/19 Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Варенко О.П.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 вересня 2019 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів за минулий час та пені за несплату аліментів,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2019 року позивач звернулася з вищезазначеним позовом, який згодом було уточнено, до відповідача, посилаючись на те, що вона з ОСОБА_2 перебували у фактичних шлюбних відносинах у період з 1998 року по 2009 рік, під час яких у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . На теперішній час син проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Матеріальну допомогу на утримання дитини відповідач добровільно не надає.

На підставі викладеного, просить стягнути з відповідача заборгованість по аліментам за минулий час (з січня 2010 року по вересень 2018 року) на її користь на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 42 912,30 грн; стягнути з відповідача на її користь пеню за несплату аліментів за січень-вересень 2018 року у розмірі 1 904,20 грн та за жовтень-липень 2019 року у розмірі 2 740,58 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 вересня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та хвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції під час ухвалення рішення порушив вимоги процесуального права, оскільки в рішенні в повному обсязі не відображено питання щодо уточнення позовних вимог, щодо клопотання про виклик свідків; порушено принцип змагальності сторін, оскільки суд, задовольнивши клопотання про виклик та допит свідків, не допитав останніх та ухвалив рішення. Суд необґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені за період з 08.12.2018 року по 24.07.2019 року, оскільки заборгованість зі сплати аліментів виникла з вини відповідача.

Відповідач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористався.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у фактичних шлюбних відносинах з 1998 року по 2009 рік, під час яких у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 .

Судовим наказом Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 31.10.2018 року стягнуто щомісячно з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26.10.2018 року до досягнення повноліття.

Згідно з довідкою-розрахунком Новокодацького відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів на утримання сина за період з жовтня 2018 року по липень 2019 року була, проте погашена (а.с.55).

З матеріалів справи вбачається, що судовий наказ було видано 19.11.2018 року, а відповідач отримав наказ в кінці грудня 2018 року.

Враховуючи, що відповідач не був обізнаний про розгляд судом питання про видачу судового наказу щодо стягнення з нього аліментів на утримання, суд першої інстанції встановив відсутність вини ОСОБА_2 у виникненні заборгованості зі сплати аліментів у період з жовтня по грудень 2018 року, а враховуючи процесуальні питання, пов`язані з пред`явленням судового наказу до виконання та повідомлення боржника про необхідність сплати таких аліментів також не встановив і правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення пені за період з жовтня 2018 року по липень 2019 року.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача аліментів за минулий час, а саме з січня 2010 року по вересень 2018 року, судом встановлено, що позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження того, що нею вживались заходи щодо одержання аліментів з відповідача, але вона не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

Встановивши зазначені обставини, керуючись ст.ст. 180, 167, 191, 196 СК України, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо незаконності рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення з відповідача аліментів за минулий час, а саме з січня 2010 року по вересень 2018 року не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне:

Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Згідно ч.2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.

Між тим, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів того, що позивач вживала заходи відносно відповідача для одержання аліментів на утримання дитини.

Позивач жодним чином не була обмежена у своїх правах у період з 2010 року по 2018 рік щодо звернення до суду з позовом або з заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини в разі його ухилення від надання матеріальної допомоги на утримання дитини.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, застосування ч. 2 ст.191 СК України можливе за умови, що суду будуть надані докази, що позивач вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, в протилежному випадку такі вимоги безпідставні та не підлягають задоволенню.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені за період з 08.12.2018 року по 24.07.2019 року, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки були предметом розгляду суду першої інстанції, їм надана відповідна правова оцінка, з якою погоджується колегія суддів.

Крім того, з матеріалів справи вбачається (а.с.34-35, 37), що відповідач, починаючи з січня 2019 року сплачував грошові кошти у якості аліментів та заборгованість по ним, про що позивачка також вказує і у позовній заяві (а.с.5). Тому, вважати відповідача таким, що ухиляється від сплати аліментів на утримання дитини немає підстав.

Інші доводи позивача, викладені нею в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Згідно ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи не спростовують, а передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати по справі підлягають компенсації за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів згідно ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова