Постанова

Іменем України

26 березня 2019 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/4675/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

за участю секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва

в складі судді Кондратенко О.О.

від 24 грудня 2018 року

у справі №761/29743/18 Шевченківського районного суду м. Києва

за заявою ОСОБА_1

про забезпечення позову

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2,

треті особи: Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»

про виключення рухомого майна з акту опису, звільнення з-під арешту та звернення стягнення на рухоме майно,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2, в якому просила виключити з акту опису та звільнити з під арешту рухоме майно: вантажний малотонажний фургон-В, марка Volkswagen, модель Crafter, та в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за договором позики звернути стягнення на цей транспортний засіб шляхом передачі його у власність позивача.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що згідно договору позики від 15.08.2014, укладеного між нею та ОСОБА_2, останній отримав у позику грошові кошти у розмірі 20 000 грн. В забезпечення виконання зобов'язань за цим договором позики 15.08.2014 укладено договір застави, предметом якого є вантажний малотонажний фургон-В, реєстраційний номер НОМЕР_1, марка Volkswagen, модель Crafter, номер шасі (кузова): НОМЕР_2, колір: білий (далі - транспортний засіб). Зазначила, що 01.08.2017 вона додатково передала ОСОБА_2 230 000 грн у зв'язку з чим було внесено зміни у договір позики та договір застави щодо розміру заборгованості та строку виконання зобов'язання. У визначений в договорі позики строк відповідач грошові кошти не повернув. Вказувала, що 06.06.2018 відповідач отримав від неї особисто вимогу щодо зняття транспортного засобу з обліку та передання в рахунок погашення боргу за договором позики.

Також, вказувала, що постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - ВПВР ДДВС МЮУ) у ВП №53228700 здійснено опис та арешт транспортного засобу на виконання виконавчого листа №761/18061/14 від 08.12.2016 про стягнення із ОСОБА_2 грошових коштів на користь Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України»).

19 грудня 2018 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій посилаючись на загрозу невиконання, утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову просила забезпечити позов шляхом заборони вчиняти виконавчі дії щодо рухомого майна (вантажний малотонажний фургон-В, реєстраційний номер НОМЕР_1, марка: Volkswagen, модель Crafter, номер шасі (кузова) НОМЕР_2, колір білий) і зупинити реалізацію (продаж) даного арештованого рухомого майна, на яке накладено арешт постановою старшого державного виконавця ВПВР ДДВС МЮУ Сіренком Сергієм Володимировичем (ВП № 53228700) від 11.07.2018 про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 грудня 2018 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, позивачка, діючи через свого представника ОСОБА_4, звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з порушенням норм процесуального права без повного з'ясування обставин, які мають суттєве значення при вирішенні питання про забезпечення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що суд, відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, дійшов безпідставного висновку про відсутність конкретизації в заяві обставин, кого саме необхідно зобов'язати вчинити дії та які виконавчі дії. Судом не враховано, що обраний спосіб забезпечення позову чітко визначений в заяві про забезпечення позову та відповідає вимогам ст. 150 ЦПК України.

Судом також не враховано, що зазначений в заяві спосіб забезпечення позову узгоджується з положеннями ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження», якою визначено, що виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі, зокрема, зупинення судом реалізації арештованого майна.

Вважала, що відмова суду в задоволенні заяви про забезпечення позову є безпідставним нехтуванням судом вимогами чинного законодавства та перешкоджає у захисті її процесуальних прав.

Крім цього, як на підставу скасування ухвали суду вказувала на те, що питання щодо забезпечення позову судом вирішено без дотримання строку, визначеного ч. 1 ст. 153 ЦПК України.

За вказаних обставин просила скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24.12.2018 та постановити нову ухвалу, якою заяву про забезпечення позову задовольнити у повному обсязі.

Учасники справи своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалися.

Представник позивача - ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала з підстав наведених в ній та просила задовольнити.

Представник ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - Банк) - Іванченко О.В. в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Пояснив, що договір позики укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 після отримання останнім від Банку кредитних коштів. Зміни до договору позики щодо розміру заборгованості та строку виконання зобов'язання між сторонами внесено після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором та після винесення державним виконавцем постанови про опис та накладення арешту на майно ОСОБА_2 Вважав, що позов у спорі має штучний характер, та подано з метою уникнення ОСОБА_2 виконання рішення суду про стягнення з останнього заборгованості за кредитним договором, шляхом зменшення обсягу майна за рахунок якого воно може бути виконано.

Відповідач, належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився.

Третя особа - ВПВР ДДВС МЮУ, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направила, причини неявки суду не повідомила.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилася в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність ухвали суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, враховуючи наступне.

Частиною 1 статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов'язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.

Крім цього, за приписами частини 3 статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

При цьому, співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи до забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Також, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками справи.

Отже, забезпечення позову - це вжиття судом, в провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом про присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

Як вбачається з матеріалів справи 15 серпня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до якого кредитор надав, а боржник отримав позику у розмірі 20 000,00 грн. В забезпечення виконання зобов'язань за договором позики між сторонами укладено договір застави майна від 15.08.2014 року, предметом якого є рухоме майно, а саме: вантажний малотонажний фургон-В, реєстраційний номер НОМЕР_1, марка Volkswagen, модель Crafter, номер шасі (кузова): НОМЕР_2, колір білий.

01 серпня 2017 року, у зв'язку і з отриманням ОСОБА_2 додаткових позикових коштів від ОСОБА_1 у розмірі 230 000 грн, між сторонами укладено Додаткову угоду №1 про внесення змін до договору позики від 15.08.2014 та договір про внесення змін до договору застави, відповідно до якого сума позики збільшена до 250 000 грн, а кінцевий строк погашення скорочено до 15.12.2017 року.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка посилалась на те, що у зв'язку з з неналежним виконанням ОСОБА_2 зобов'язань за договором позики, вона не може реалізувати своє право на заставу рухомого майна, оскільки на це майно накладено арешт у виконавчому провадження щодо виконання рішення суду про стягнення заборгованості на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк».

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову позивачка просила заборонити державному виконавцю вчиняти виконавчі дії щодо вищевказаного рухомого майна та зупинити продаж (реалізацію) такого майна.

З наведеного вище слідує, що позивачка, заявляючи такий спосіб забезпечення позову як заборону вчиняти державному виконавцю виконавчі дії з приводу спірного транспортного засобу, фактично просила заборонити виконання рішення суду у іншій справі, яке звернуто до примусового виконання.

Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Обов'язковість виконання рішення суду, яке набрало законної сили, закріплено в ст. 129-1 Конституції України, ст. 18 ЦПК України та ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

Отже, обраний позивачем такий спосіб забезпечення позову, як заборона вчиняти виконавчі дії, суперечить положенням закону, якими визначено обов'язковість виконання рішення суду, а тому в силу ч. 2 ст. 149 ЦПК України не зможе забезпечити ефективний захист прав позивача.

Щодо вимог заяви про забезпечення позову шляхом зупинення продажу (реалізації) спірного арештованого транспортного засобу, колегія суддів погоджується з висновком судом першої інстанції, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки сторони позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

В судовому засіданні встановлено, що договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено після отримання останнім від ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» кредитних коштів. Зміни до договору позики, яким скорочено строк повернення отриманих у позику коштів та збільшено розмір заборгованості, внесено сторонами після задоволення судом позову Банку до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

З матеріалів справи також вбачається, що на виконання виконавчого листа №761/18061/14-ц від 08.12.2016 про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» постановою старшого державного виконавця ВПВР ДДВС МЮУ Сіренка С.В. ВП №53228700 від 11.07.2018 про опис та арешт майна (коштів) боржника здійснено опис та арешт транспортного засобу (вантажний малотонажний фургон-В, реєстраційний номер НОМЕР_1, марка: Volkswagen, модель: Crafter, номер шасі (кузова): НОМЕР_2, колір: білий).

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову впливає на інтереси Банку.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню з підстав, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 150 ЦПК України.

Так, положеннями пункту 5 частини 1 статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Як вірно зазначено ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Як зазначалось вище ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про виключення рухомого майна з акту опису, звільнення з-під арешту та звернення стягнення на рухоме майно шляхом передачі у власність. При цьому позов не містить обґрунтувань, що вона є власником спірного майна. Предметом позову є передача позивачу у власність рухомого майна у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором позики.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивачка вказувала на те, що вона має першочергове право на отримання задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна (спірного транспортного засобу) переважно перед іншими кредиторами ОСОБА_2 (в даному випадку перед ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України»), а тому реалізація державним виконавцем спірного транспортного засобу може призвести до утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Отже, як на підставу забезпечення позову шляхом зупинення реалізації державним виконавцем арештованого транспортного засобу, який є предметом спору, позивачка вказувала на те, що вона як заставодержатель спірного майна, має першочергове право на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна.

Порядок звернення стягнення на заставлене майно визначено у статті 51 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 5 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» за рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, здійснюються відрахування, передбачені пунктами 1 і 2 частини першої статті 45 цього Закону, після чого кошти перераховуються заставодержателю та стягується виконавчий збір. Якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, йому виплачуються кошти після належного підтвердження права на заставлене майно. У разі задоволення в повному обсязі вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною 1 статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.

У разі якщо під час розподілу грошових сум у випадку, передбаченому пунктом 3 частини 1 статті 45 цього Закону, стягнутої суми недостатньо для задоволення вимог стягувачів за виконавчими документами, кошти розподіляються виконавцем між стягувачами в такій черговості: 1) у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна; 2) у другу чергу задовольняються вимоги щодо стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок кримінального або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, а також у зв'язку із втратою годувальника; 3) у третю чергу задовольняються вимоги працівників, пов'язані з трудовими правовідносинами; 4) у четверту чергу задовольняються вимоги стягувачів за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, вимоги щодо збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та вимоги щодо податків та інших платежів до бюджету; 5) у п'яту чергу задовольняються всі інші вимоги (ч. 1 ст. 46 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з ч. 2 ст. 46 Закону України «Про виконавче провадження» вимоги стягувачів кожної наступної черги задовольняються після задоволення в повному обсязі вимог стягувачів попередньої черги. У разі якщо стягнутої суми недостатньо для задоволення в повному обсязі всіх вимог однієї черги, вимоги задовольняються пропорційно до належної кожному стягувачу суми.

Аналіз вказаних положень закону приводить до висновку, що черговість задоволення вимог стягувачів, в тому числі, які є заставодержателями,здійснюється в порядку, визначеному законом.

З огляду на викладене, посилання позивачки на те, що вона має першочергове право на задоволення вимог перед іншими кредиторами, не можуть бути підставою для забезпечення позову шляхом зупинення реалізації спірного транспортного засобу.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для забезпечення позову в обраний позивачем спосіб.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що забезпечення позову шляхом зупинення реалізації заставного майна узгоджується з положеннями ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки даною нормою визначено лише підстави за яких державний виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що питання про забезпечення позову вирішено судом без дотримання строку, визначеного ч. 1 ст. 153 ЦПК України. Однак, таке порушення судом норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення питання про забезпечення позову.

За приписами частини 2 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, лише за умови, якщо таке порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Сукупність вищезазначених обставин та положень закону приводить до висновку, що суд першої інстанції у відповідності до вимог, передбачених ст. 153 ЦПК України, мотивував своє судове рішення та дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для забезпечення позову.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення ухвали суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 367, 374, 375, 382, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 27 березня 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай