Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 242/3816/15-ц

провадження № 61-35256св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Український бізнес банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Український бізнес банк», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Донецької області у складі колегії суддів: Новікової Г. В., Гапонова А. В., Мальованого Ю. М., від 06 вересня 2017 року,

ВСТАНОВИВ :

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Український бізнес банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Український бізнес банк» (далі - ПАТ «Укрбізнесбанк», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовну заяву мотивовано тим, що 08 листопада 2013 року між банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 600 000 грн строком до 07 листопада 2018 року зі сплатою 15% річних та щомісячної комісії за обслуговування кредитного боргу у розмірі 2 550 грн. На забезпечення виконання

ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, цього ж дня між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки.

Посилаючись на неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань, банк просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість, яка станом на 28 липня 2015 року складала 631 276,06 грн, з яких: 516 820,87 грн - тіло кредиту; 83 855,19 грн - проценти за користування кредитом; 30 600 грн - комісія.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області у складі судді Черкова В. Г. від 18 травня 2017 року у задоволенні позову

ПАТ «Укрбізнесбанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надані належні та допустимі докази укладення між сторонами кредитного договору, за порушення умов якого банк просить стягнути з відповідачів заборгованість.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 06 вересня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрбізнесбанк» задоволено частково. Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 18 травня

2017 року скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ «Укрбізнесбанк».

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрбізнесбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 211 554,05 грн, яка складається із: 106 820,87 грн - тіло кредиту; 76 683,18 грн - проценти; 28 050 грн - комісія. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрбізнесбанк» заборгованість за кредитним договором 419 722,01 грн, яка складається із: 410 000 грн - тіло кредиту; 7 172,01 грн - проценти за користування кредитом; 2 550 грн - комісія.

У задоволенні позову ПАТ «Укрбізнесбанк» про стягнення з ОСОБА_2 на користь банку заборгованості за кредитним договором у сумі

211 554,05 грн, із яких: 106 820,87 грн - тіло кредиту; 76 683,18 грн - проценти; 28 050 грн - комісія, відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивач довів належними та допустимими доказами укладення між сторонами кредитного договору, порушення умов якого допустив позичальник, а тому з нього та поручителя підлягає стягненню заборгованість за цим договором. Визначаючи розмір заборгованості, суд виходив із того, що банк звернувся до суду із вимогами до поручителя із пропуском шестимісячного строку з часу несплати щомісячного платежу. Оскільки останній платіж на погашення кредиту був внесений позичальником у липні 2014 року, а із позовом до суду банк звернувся у вересні 2015 року, суд апеляційної інстанції вважав, що по платежам за кредитним договором за період

до березня 2015 року порука припинилася, однак з 01 березня 2015 року до звернення банком із цим позовом правовідносини за договорами поруки не припинилися.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять скасувати рішення суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано доказів укладення між сторонами кредитного договору, не надано його оригінал відповідно до статті 64 ЦПК України, який би підтверджував виникнення у них прав та обов`язків з цього договору. Крім того, позивачем не доведено належними та допустимими доказами надання позичальнику кредитних коштів. Стягнення судом апеляційної інстанції суми комісії суперечить положенню статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пункту 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та зупинено виконання рішення суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 13 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 листопада 2019 року до справи у якості правонаступника ПАТ «Укрбізнесбанк» залучено ТОВ «ФК «Довіра та гарантія».

Фактичні обставини справи, встановлені судами

08 листопада 2013 року між ПАТ «Укрбізнесбанк», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 600 000 грн строком до 07 листопада 2018 року зі сплатою 15% річних та щомісячної комісії за обслуговування кредитного боргу у розмірі 2 550 грн. На забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, цього ж дня між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки.

У зв`язку із невиконанням позичальником умов кредитного договору станом на 28 липня 2015 року у позичальника перед банком утворилась заборгованість у розмірі 631 276,06 грн, з яких: 516 820,87 грн - тіло кредиту; 83 855,19 грн - проценти за користування кредитом; 30 600 грн - комісія.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Суд апеляційної інстанції, врахувавши мету правочину, відносини між сторонами, їх поведінку та обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, встановивши на підставі доказів, яким було дано належну оцінку, факт наявності між сторонами кредитних правовідносин шляхом укладення у письмовій формі відповідного договору, та наявності у зв`язку із невиконанням позичальником умов кредитного договору заборгованості, дійшов правильного висновку про стягнення заборгованості за кредитом та відсотками з позичальника у повному обсязі, зменшивши її розмір стягнення з поручителя у солідарному порядку, з огляду на пропуск банком шестимісячного строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час вирішення справи).

Доводи касаційної скарги про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження наявності між сторонами кредитних правовідносин спростовуються копією кредитного договору, договору поруки, іпотечного договору від 08 листопада 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу, відповідно до якого

ОСОБА_2 на забезпечення кредитного договору передав в іпотеку банку належне йому на праві власності майно, випискою банку з особового рахунку позичальника, відповідно до якого ОСОБА_1 здійснювала погашення заборгованості за вказаним кредитним договором

(а. с. 7, 8, 93-98 т. 1).

Слід зазначити, що відповідно до частини другої статті 64 ЦПК України

2004 року якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Матеріали справи не містять клопотання відповідачів із вимогою про надання оригіналу кредитного договору, а тому, враховуючи принцип змагальності сторін судового процесу, суд обґрунтовано ухвалив рішення на підставі поданих позивачем доказів.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення заборгованості за кредитом та процентами за користування грошовими ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Разом з тим є обґрунтованими доводи касаційної скарги щодо стягнення з позичальника комісії у розмірі 28 050 грн та стягнення із позичальника і поручителя у солідарному порядку комісії у розмірі 2 550 грн.

Так, Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року по справі № 6-1746цс16 вказав, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16.

Вирішуючи спір у частині стягнення з відповідачів на користь

ПАТ «Укрбізнесбанк», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» комісії, суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що банк не вказав, за які саме його дії встановлена така комісія та які послуги за вказану комісію надаються позичальнику.

При цьому банк нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок ОСОБА_1 , що є незаконним.

Ухвалюючи рішення в справі, суд апеляційної інстанції зазначені вимоги закону та правові висновки Верховного Суду України до уваги не взяв та дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідачів на користь банку комісії.

Згідно з статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення з відповідачів на користь позивача комісії з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 04 грудня 2017 року зупинено виконання оскаржуваного судового рішення до закінчення його перегляду в касаційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що підстави для його скасування в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами відсутні, тому виконання рішення Апеляційного суду Донецької області від 06 вересня 2017 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Донецької області від 06 вересня 2017 року у частині стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Український бізнес банк», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія»,комісії скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Український бізнес банк», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», до ОСОБА_1 про стягнення комісії у сумі 28 050 грн, а також в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 комісії у розмірі 2 550 грн відмовити.

Рішення Апеляційного суду Донецької області від 06 вересня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Український бізнес банк», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», заборгованості за тілом кредиту у розмірі 106 820, 87 грн та процентами у розмірі 76 683, 18 грн, яка у загальній сумі становить

183 504, 05 грн, залишити без змін.

Рішення Апеляційного суду Донецької області від 06 вересня 2017 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Український бізнес банк», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», заборгованості за тілом кредиту у розмірі 410 000 грн та процентами у розмірі 7 172, 01 грн, яка у загальній сумі становить 417 172, 01 грн, залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Донецької області

від 06 вересня 2017 року в нескасованій судом касаційної інстанції частині.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович