Справа № 504/2299/18
Провадження № 4-с/504/4/19
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2019 р. смт. Доброслав Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді - Барвенко В.К.,

при секретарі- Мельниковій В.М.,

за участі державного виконавця Баловневої О.С.,

за участі представника університету - ОСОБА_1, -

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 4, справу за скаргою ОСОБА_2, субєкт оскарження старший державний виконавець Лиманського районного відділу державної виконавчої служби ГТ УЮ в Одеській області ОСОБА_3, зацікавлена особа Одеський державний університет внутрішніх справ, , третя особа на стороні позивача - ОСОБА_4, про визнання неправомірними дій щодо накладення арешту, скасування постанови про накладення арешту, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року ОСОБА_2, діючи на підставі довіреності від 15.08.2015 року, яка посвідчена ОСОБА_5 державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори, та зареєстрованої у реєстрі за № 1-7000 в інтересах власника арештованого державним виконавцем майна- Буга ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до суду із скаргою, якою просив суд визнати неправомірними дії державного виконавця Лиманського районного ВДВС ГТУЮ в Одеській області, ОСОБА_7, зокрема, щодо накладення арешту на чверть у квартирі АДРЕСА_1 (Іллічівка) Лиманського району Одеської області, яка належить ОСОБА_4; скасувати вказану постанову виконавця.

Правовою підставою скарги стало те, що, як стверджує скаржник, вказана квартира належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9

Державний виконавець маючи на виконаннні виконавчий лист, який виданий 08.06.2016 року на виконання рішення Комінтернівського районного суду Одеської області у справі № 504/4626/15-ц про стягнення з ОСОБА_10 на користь Одеського державного університету внутрішніх справ у розмірі 54782,14 грн., неправомірно, не маючи відповідного судового рішення, вжив заходів забезпечення виконання судового рішення шляхом винесення постанови про арешт майна боржника від 27.03.2018 року ВП № 54479182, чим істотно порушив не тільки права ОСОБА_4, а і інших співвласників цієї самої квартири.

Виходячи з предмету та правової підстави спору заявник фактично діє на захист ОСОБА_4 як власника майна, право якого порушено діями державного виконавця.

Суд вирішуючи питання юрисдикційної підсудності справи виходив з фактичних правовідносин, що склались між учасниками цієї справи.

Зокрема, з витребуваних матеріалів виконавчого провадження та у подальшому з отриманих відзивів на скаргу органу ДВС та стягувача за виконавчим провадження встановлено, що боржником за виконавчим провадженням ВП № 54479182 є саме ОСОБА_4.

Отже заявник діючи на підставі довіреності від імені ОСОБА_4 фактично оскаржує дії виконавця в межах виконавчого провадження з виконання судового рішення ухваленого в порядку ЦПК України.

Таким чином підсудність даної справи належить Комінтернівському районному суду Одеської області.

ОСОБА_2 подав заяву про розгляд справи у свою відсутність, наполягав на задоволенні скарги.

ОСОБА_4 подала письмову заяву про розгляд скарги у свою відсутність, повністю підтримала доводи скарги та просила її задовольнити.

Державний виконавець Баловнєва О.С. в судовому засіданні повністю заперечувала проти задоволення скарги, вважала її безпідставою, оскільки, на думку виконавця, ОСОБА_4 всілякими способами намагається уникнути цивільної відповідальності за рішення суду, що набрало законної сили.

Представни Одеського Державного університету внутрішніх справ в судовому засіданні повністю заперечував проти задоволення скарги послався на те, що дотепер рішення суду не виконано, а ОСОБА_4 намагається затягнути виконання судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення виконавця, представника стягувача за виконавчим провадженням суд встановив наступні правовідносини:

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 08.06.2016 року №504/4626/15-ц (2/504/865/16) стягнуто з ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь Одеського Державного університету внутрішніх справ 54782,14 грн., а також судового збору 1218,00 грн.

На виконання вказаного рішення суду, що набрало законної сили 20.06.2016 року Комінтернівським районним судом Одеської області 20.12.2016 року видано виконавчі листи.

14.08.2017 року державним виконавцем Лиманського районного ВДВС ГТ УЮ в Одеській області відкриті виконавчі провадження ВП № 54479182 та ВП № 54478861 на виконання вищевказаного рішення суду.

Постановою державного виконавця від 22.08.2017 року вказані виконавчі провадження обєднані у одне зведене виконавче провадження ВП № 54571680.

27.03.2018 року державним виконавцем накладено арешт на чверть у квартирі АДРЕСА_1 (Іллічівка) Лиманського району Одеської області, яка належить ОСОБА_4.

13.09.2018 року ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області № 504/4626/15-ц (2-во/504/65/18) виправлені технічні описки у рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 08.06.2016 року та у виконавчих листах від 20.12.2016 року № 504/4626/15-ц, зокрема замість боржника ОСОБА_10 вважати вірним ОСОБА_4, та вказано вірний ІПН боржника- НОМЕР_1.

Отже, саме ОСОБА_4 є боржником за вказаним зведеним виконавчим провадженням.

До теперішнього часу рішення суду не виконано.

Вирішуючи питання позовних вимог, враховуючи правову підставу скарги, її предмет, суд виходить з правил, якими врегульовано порядок виконання судових рішень Закону України «Про виконавче провадження».

В силу ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон) однією із засад виконавчого провадження є верховенство права.

Положенням ч. 1 ст. 18 Закону передбачено, що виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Зі змісту завдань принципу верховенства права відкривається обовязок державного виконавця використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Гарантією є можливість оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця в порядку, встановленому цим Законом.

За правилами ст.. 26 Закону виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обовязок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний (приватний) виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до ст. 56 Закону арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт застосовується одночасно із відкриттям виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна боржника, що підлягає арешту.

Отже державний виконавець зобовязаний законом застосовувати арешт за наявності відомостей про майно, що належить боржнику.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються іменем України і є обовязковими для виконання на всій території України.

У відповідності до положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У своєму рішенні від 15.10.2009 року у справі «ОСОБА_11 проти України» Європейський Суд з прав людини зауважив, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обовязкове для виконання судове рішення, залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), [GC], № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу (див., серед інших джерел, згадане вище рішення у справі ОСОБА_9, п. 53).

Суд також зазначив, що саме на державу покладено обовязок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (див. рішення у справі ОСОБА_9; рішення у справі «Ромашов проти України» (Romashov v. Ukraine), № 67534/01, від 27 липня 2004 року; у справі «Дубенко проти України» (Dubenko v. Ukraine), № 74221/01, від 11 січня 2005 року; та у справі «Козачек проти України» (Kozachek v. Ukraine), № 29508/04, від 7 грудня 2006 року).

У відповідності до ст. 8 Європейської Конвенції про захист прав людини (Рим, 1950 рік) кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням і злочинам, для захисту здоровя чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно усталеної правозастосувної практики Європейського Суду, термін «необхідність» полягає в тому, що втручання відповідає соціальній необхідності і, зокрема, що ця «необхідність» пропорціональна поставлені законній меті.

Зясовуючи, чи було втручання «необхідним в демократичному суспільстві», Європейський Суд виходить з того, що договірним державам надана певна свобода власного розсуду (Camenzind v. Switzerland) от 16 декабря 1997 г., Reports of Judgments and Decisions 1997-VIII, p. 2893, §44).

Однак виключення, які містяться в пункті 2 статті 8 Європейської Конвенції з прав людини, необхідно розуміти вузько, а необхідність їх застосування в конкретній справі повинна бути переконливо встановленою (Buck v. Germany), §44).

Європейський Суд з прав людини у справі (Smirnov v. Russia) відмітив, що повинна мати місце розумна пропорційність між застосованими заходами та поставленою метою, яка повинна бути здійснена будь- якими мірами з боку держави, в тому числі мір, що направлені на контроль використання особою майна. Ця вимога є поняттям «справедливого балансу», якого необхідно досягнути між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав особи (Edwards v. Malta).

Суд враховує не тільки права та законні інтереси ОСОБА_4 а і права та законні інтереси Одеського Державного університету внутрішніх прав як сторони виконавчого провадження (стягувача), яки має обєктивні сподівання, що остаточне рішення суду має бути гарантовано виконано державою.

Суд вважає, що в даному випадку державним виконавцем не було допущено істотного порушення прав ОСОБА_4 як боржника у виконавчому провадженні, оскільки технічні описки як у судовому рішенні так і в виконавчих листах були допущені судом, і згодом виправлені ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 13.09.2018 року.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Вказані вище технічні помилки, які усунуті, не призвели до реального порушення права ОСОБА_4, оскільки вони не змінювали жодним чином статус ОСОБА_4 як боржника виконавчого провадження, і не можуть слугувати підставою для скасування прийнятого державним виконавцем процесуального рішення з одних лише формальних підстав.

З інших правових підстав дії державного виконавця не оскаржувались.

Таким чином, суд не знаходить достатніх підстав для задоволення скарги.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 258-260, 353, 450 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_2 - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом 15 днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Суддя В.К. Барвенко