Постанова

Іменем України

04 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 376/252/15-ц

провадження № 61-16454св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати

Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Великоєрчиківська сільська рада Сквирського району Київської області,

особа, яка не брала участі у справі та подала апеляційну скаргу, -Головне управління Держгеокадастру у Київській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 24 липня 2019 року, постановлену колегією у складі суддів: Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Великоєрчиківської сільської ради Сквирського району Київської області

(далі - Великоєрчиківської сільської ради) про визнання права користування майном в порядку спадкування.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_2 , який заповіту не складав.

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на майно, до складу якого увійшла земельна ділянка, загальною площею 50 га, розташована на території Великоєрчиківської сільської ради, призначена для ведення селянського (фермерського) господарства. Право ОСОБА_2 на земельну ділянку підтверджено державним актом на право постійного користування землею.

Позивач вказувала, що спадкоємцями першої черги за законом є вона та

син спадкодавця - ОСОБА_3 , який у встановленому законом порядку спадщину не прийняв та відмовився від прийняття спадщини на її користь. Оформити спадщину у нотаріуса вона не може, оскільки після смерті чоловіка не зберігся оригінал правовстановлюючого документу на спадкове майно

За таких обставин просила визнати за нею в порядку спадкування за законом право на постійне користування земельною ділянкою загальною площею

50 га, що розташована на території Великоєрчиківської сільської ради, призначена для ведення селянського (фермерського) господарства, посвідчена державним актом на право постійного користування землею

серії ІІІ-КВ № 007968, що належала її чоловіку ОСОБА_2 , який помер

ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 10 лютого

2015 року, ухваленим у складі судді Віговського С. І., позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право на постійне користування земельною ділянкою загальною площею 50 га, що розташована на території Великоєрчиківської сільської ради, призначена для ведення селянського (фермерського) господарства, яке належало ОСОБА_2 на підставі державного акту на право постійного користування землею серії ІІІ-КВ № 007968.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що визнання позову відповідачем, не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року задоволено апеляційну скаргу Головного управління Держеокадастру у Київській області, яке не брало участі у справі, рішення Сквирського районного суду Київської області від 10 лютого 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що рішенням суду першої інстанції порушені права Головного управління Держгеокадастру у Київській області на розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення, що підлягають судовому захисту. Апеляційний суд також зазначив, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2019 року до Верховного Суду,

представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 24 липня 2019 року та залишити в силі рішення Сквирського районного суду Київської області від 10 лютого 2015 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України

(далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали зі Сквирського районного суду Київської області.

У жовтні 2019 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд помилково поновив Головному управлінню Держгеокадастру у Київській області строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції після спливу трьох років з дня його ухвалення. Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області не надано доказів того, що воно дізналось про існування рішення суду першої інстанції саме 18 квітня 2019 року. Також заявник вказував, що позивач є членом фермерського господарства «Надія 2» до статуту якого правомірно внесено право користування спірною земельною ділянкою. Крім того апеляційний суд розглянув справу без її участі, хоча вона перебувала на лікарняному.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу представник Головного управління Держгеокадастру у Київській області - Шкрабан А. П. посилається на те, що подана ОСОБА_1 касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки її доводи не спростовують висновків апеляційного суду, а оскаржене судове рішення ухвалено відповідно до вимог чинного законодавства. Апеляційним судом до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права, при розгляді справи не було допущено порушення норм процесуального права.

Просило врахувати, щопро рішення суду першої інстанції в даній справі Головне управління Держгеокадастру у Київській області довідалось лише у квітні 2019 року.

У поданому в листопаді 2019 року запереченні на відзив Головного управління Держгеокадастру у Київській області ОСОБА_1 посилалась на безпідставність доводів відзиву щодо поважності пропуску строку на апеляційне оскарження рішенням суду першої інстанції. На думку заявника, представник управління, мав об`єктивну можливість ознайомитись із вказаним судовим рішенням раніше.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік

позивача - ОСОБА_2 .

Позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом, після смерті спадкодавця та подала заяву до нотаріальної контори протягом шестимісячного строку.

Крім позивача, спадкоємцем першої черги за законом є син

спадкодавця - ОСОБА_3 , який відмовився від своєї частки спадкового майна та не заперечував проти того, щоб земельну ділянку в цілому успадкувала ОСОБА_1 , про що подав до суду відповідну письмову заяву.

На підставі рішення Сквирської районної ради народних депутатів Сквирського району Київської області ОСОБА_2 видано державний акт на право постійного користування землею серії ІІІ-КВ № 007968 на земельну ділянку, загальною площею 50 га, що розташована на території Великоєрчиківської сільської ради Сквирського району Київської області, призначена для ведення селянського (фермерського) господарства.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного

оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною першою статті 92 ЗК України у редакції Кодексу, чинній на час виникнення спірних відносин, право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Зі змісту частини другої статті 92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена.

Пунктом 6 Перехідних положень ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня

2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.

Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із частиною першою статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Відповідно до статті 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Згідно із частиною першою статті 407 ЦK України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до частини другої статті 407 ЦК України та частини другої статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування, крім випадків, передбачених частинами третіми цих статей.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало.

Тому апеляційний суд, встановивши, що спірна земельна ділянка належала ОСОБА_2 на праві постійного користування на підставі відповідного державного акту без укладання договору про право користування земельною ділянкою, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права користування земельною ділянкою.

Висновки апеляційного суду у розглядуваній справі відповідають правовій позиції Верховного Суду України у постановах від 05 жовтня 2016 року справа № 6-2329цс16 та від 23 листопада 2016 року справа № 6-3113цс15, а також висновкам про застосування норм права у постанові Верховного Суду

від 17 жовтня 2018 року у справі № 376/2038/14-ц.

Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом передачі ОСОБА_1 права користування спірною земельною ділянкою до

ФГ «Надія 2» відхилені касаційним судом, як такі, що на правильність висновків апеляційного суду по суті вирішення позову не впливають.

ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи апеляційним судом 24 липня 2019 року. При цьому матеріали справи не містять заяв чи клопотань ОСОБА_1 про відкладення судового засідання в апеляційному суді 24 липня 2019 року.

За таких обставин розгляд апеляційним судом справи за відсутності

ОСОБА_1 не суперечить частині другій статті 372 ЦПК України.

Посилання заявника на безпідставне поновлення апеляційним судом строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції відхиляється касаційним судом, оскільки поважність причин пропуску такого строку пов`язана із тим, що Головне управління Держгеокадастру у Київській області не приймало участі у справі, а копію рішення суду першої інстанції отримало лише в квітні 2019 року. Апеляційний суд поновив пропущений строк на апеляційне оскарження діючи в межах своїх повноважень та без порушення принципу правової визначеності.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків апеляційного суду по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що судом неправильно застосовано норми матеріального права та допущено порушення норм процесуального права, які б могли бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування постанови апеляційного суду, оскільки встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, апеляційний суд ухвалив судове рішення із правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду без змін.

Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 415, 416, 419, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 24 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Шипович Є. В. Синельников С. Ф. Хопта