Справа № 761/4444/18
Провадження № 2/761/1050/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судового засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Зв'язоктехсервіс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Зв'язоктехсервіс» ОСОБА_2, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

08.02.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗВ'ЯЗОКТЕХСЕРВІС», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Зв'язоктехсервіс» ОСОБА_2, згідно з яким, враховуючи позовну заяву в новій редакції від 26.02.2018 року, просить: визнати незаконним та скасувати Наказ від 29.12.2017 року №29/12/4-К про звільнення; поновити його на посаді головного інженера ТОВ «ЗВ'ЯЗОКТЕХСЕРВІС»; зобов'язати ТОВ «ЗВ'ЯЗОКТЕХСЕРВІС» виплатити заборгованість по заробітній платі за 2017 рік в розмірі 69 592,25 грн.; виплатити грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки; стягнути з ТОВ «ЗВ'ЯЗОКТЕХСЕРВІС» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 10 541,44 грн.; зобов'язати ТОВ «ЗВ'ЯЗОКТЕХСЕРВІС» відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн.; стягнути з ТОВ «ЗВ'ЯЗОКТЕХСЕРВІС» судові витрати в розмірі 704,80 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що згідно з Наказом №29/12/4-К від 29.12.2017 року (надалі - Наказ) позивача було звільнено з посади головного інженера ТОВ «ЗВ'ЯЗОКТЕХСЕРВІС» у зв'язку із прогулом без поважних причин, на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України.

Разом з тим, позивач вважає своє звільнення з займаної посади незаконним, безпідставним та таким, що було проведено відповідачем з численними порушеннями вимог трудового законодавства України.

Так, позивач вказує, що відповідачем, в порушення вимог ст.ст. 47, 149 КЗпП України, не було видано йому наказу про звільнення, а також не ознайомлено під підпис про накладення вказаного дисциплінарного стягнення.

При цьому, на думку позивача, викладені в Наказі висновки про його відсутність на роботі без поважних причин є хибними, адже, враховуючи рейдерський захват ТОВ «ЗВ'ЯЗОКТЕХСЕРВІС» та зміну адресу місцезнаходження підприємства, він, будучи не повідомленим про прийняте рішення, не мав змоги виходити на роботу.

Крім того, як на підставу для стягнення з відповідача суми на відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн., позивач зазначає, що внаслідок порушення відповідачем трудових прав, він відчуває довготривалі моральні страждання, переживання, порушення звичайного ритму життя та перебуває у постійній нервовій та психологічній напрузі.

Ухвалою від 27.02.2018 року було відкрито провадження в цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

06.06.2018 року до суду надійшов відзив ТОВ «Зв'язоктехсервіс» на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Також, у відзиві відповідачем в порядку, передбаченому 93 ЦПК України, було поставлено запитання позивачеві.

28.09.2018 року до суду надійшла заява позивача з відповідями на запитання відповідача.

13.11.2018 року до суду надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що згідно з Наказом №29/12/4-К від 29.12.2017 року (надалі - Наказ) ОСОБА_1 було звільнено з посади головного інженера ТОВ «ЗВ'ЯЗОКТЕХСЕРВІС» у зв'язку із прогулом без поважних причин, на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України.

Як вбачається зі змісту Наказу, підставами для звільнення позивача слугували Табель обліку робочого часу, Акти про встановлення факту прогулу ОСОБА_1 без поважних причин №03 від 06.11.2017 року, №08 від 07.11.2017 року, №13 від 08.11.2017 року, №18 від 09.11.2017 року, №23 від 10.11.2017 року, №29 від 13.11.2017 року, №35 від 14.11.2017 року, №41 від 15.11.2017 року, №47 від 16.11.2017 року, №53 від 17.11.2017 року, №59 від 20.11.2017 року, №65 від 21.11.2017 року, №71 від 22.11.2017 року, №77 від 23.11.2017 року, №83 від 24.11.2017 року, №89 від 27.11.2017 року, №95 від 28.11.2017 року, №101 від 29.11.2017 року, №107 від 30.11.2017 року, №113 від 01.12.2017 року, №119 від 04.12.2017 року, №125 від 05.12.2017 року, №131 від 06.12.2017 року, №137 від 07.12.2017 року, №143 від 08.12.2017 року, №149 від 11.12.2017 року, №155 від 12.12.2017 року, №161 від 13.12.2017 року, №167 від 14.12.2017 року, №173 від 15.12.2017 року, №179 від 18.12.2017 року, №185 від 19.12.2017 року, №191 від 20.12.2017 року, №197 від 21.12.2017 року, №203 від 22.12.2017 року, №209 від 25.12.2017 року, №215 від 26.12.2017 року, №221 від 27.12.2017 року, №227 від 28.12.2017 року, №233 від 29.12.2017 року.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог в частині поновлення на роботі та стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, посилалась на поважність своєї відсутності на роботі через рейдерський захват підприємства, а також на порушення відповідачем вимог ст.ст. 47, 149 КЗпП України щодо обов'язковості видачі звільненому працівникові копії наказу про звільнення та ознайомлення останнього під підпис про накладення такого дисциплінарного стягнення.

Так, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.24 своєї постанови від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

При цьому, відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 13.09.2017 року по справі №6-1412цс17, прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня. Невихід на роботу у зв'язку із самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, залишення роботи без попередження власника або уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ст.ст. 76, 77 ЦПК України.

Також, згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, як вже зазначалось вище, позивач обґрунтовує поважність своєї неявки на роботу рейдерським захватом підприємства та необізнаністю про нову адресу його місцезнаходження.

Проте, будь-яких доказів, які б підтверджували поважність відсутності позивача на роботі, матеріали справи не містять.

Натомість, про відсутність позивача на роботі без поважних причин свідчать складені відповідачем акти, зазначені в наказі як підстави для її звільнення з посади у зв'язку з прогулом без поважних причин.

Крім того, слід зазначити, що посилання позивача на ті обставини, що відповідачем в день звільнення не було видано йому наказу про звільнення, невпливають на вирішення питання щодо законності звільнення позивача за п.4 ст. 40 КЗпП України, а тому, з огляду на роз'яснення, які містяться в п. 18 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9, вони не приймаються судом до уваги при вирішенні даної позовної вимоги.

З огляду на наведене, враховуючи, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення своїх позовних вимог в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що в їх задоволенні слід відмовити.

Також, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та виплаті грошової компенсації за невикористані дні відпустки, адже, в силу вищенаведених вимог цивільного процесуального законодавства України, зокрема ст. 78 ЦПК України, а також встановлених обставини справи розрахунково-платіжні відомості та відомості з ДФС, надані позивачем на підтвердження своїх вимог, не є належним та допустимим доказом існування заборгованості відповідача перед позивачем як по заробітній платі, так і по невикористаним дням відпустки.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, слід зазначити наступне.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа, яка має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У відповідності до ст. 2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі порушення законних прав працівника та у випадку, якщо таке порушення призвело до моральних страждань.

При цьому, обов'язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Отже, оскільки позивачем не доведено протиправність дій відповідача щодо його звільнення, суд вважає, що у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди також слід відмовити.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273 - 279, 352, 354, п.п. 15.5 п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до Товариства з обмеженою відповідальністю «Зв'язоктехсервіс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Зв'язоктехсервіс» ОСОБА_2, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Повний текст рішення складено 16.01.2019 року.

Суддя: