Ухвала

25 березня 2019 року

м. Київ

справа № 2-66/2006

провадження № 61-4072 ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Білоконь О. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє адвокат Коломоєць Ірина Василівна, на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 листопада 2006 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2005 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, у якому, уточнивши вимоги, просила стягнути з останнього грошові кошти у розмірі 32 066,00 грн, інфляційні втрати у розмірі 9 166,61 грн, відсотки за прострочення виконання зобов'язання у розмірі 2 801,40 грн, збитки у вигляді упущеної вигоди у розмірі 35 000,00 грн, а також моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн, посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договорами позики.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 листопада 2006 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 28 січня 2019 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг за договорами позики у розмірі 32 066,00 грн та відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 1 787,05 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У лютому 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржувані судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, враховуючи наступне.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (пункт 1 частини шостої, частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Зі змісту положень пункту 3 частини третьої статті 175, пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є майновою вимогою, оскільки позивач її визначила у грошовому вимірі.

Ціна позову у цій справі становить 84 034,01 грн, яка станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921*100=192 100).

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що вказана справа є малозначною, однак відповідно до підпункту «б» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення підлягають касаційному оскарженню, оскільки він позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді справ №№ 314/5056/13-ц, 314/1764/14-ц.

Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що наведені заявником обставини не дають підстав для висновку про наявність підстав для відкриття касаційного провадження. При цьому необгрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що судові рішення у цій малозначній справі підлягають касаційному оскарженню на підставі підпункту «б» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до підпункту «б» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи.

Справи №№ 314/5056/13-ц, 314/1764/14-ц про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошових коштів, на які посилається заявник у касаційній скарзі, не стосуються прав та обов'язків заявника, тому при розгляді цих справ ОСОБА_1 не має права або обов'язку спростовувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням.

При цьому, Верховним Судом досліджено та взято уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, які б свідчили про необхідність перегляду судових рішень у цій справі у касаційному порядку.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1, подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, увідкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Разом з тим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 19, статтею 260, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1, в інтересах якого діє адвокат Коломоєць Ірина Василівна, на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 листопада 2006 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Білоконь