Номер провадження 2/754/4287/19 Справа №754/9979/18
04 грудня 2019 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді - Таран Н.Г.
з участю секретаря судового засідання - Раєвського П.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 , про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,
14.08.2018 року ухвалою суду відкрито провадження у вказаній справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак, відповідно до поданої через загальну канцелярію суду заяви від 04.12.2019 року останній просить розглядати справу у його відсутність. Позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити, не заперечує проти розгляду справи за відсутності відповідача та ухвалення заочного рішення по справі.
Відповідач - ОСОБА_1 в судові засідання не з`являвся причини неявки суду не повідомляв, про день, час та місце розгляду справи судом повідомлявся завчасно та належним чином, шляхом направлення процесуальних документів за вказаною позивачем адресою, яка є місцем його реєстрації, при цьому поштова кореспонденція була повернута без вручення з поштовою відміткою «За закінченням терміну зберігання».
Згідно п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо адреси сторони судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Відповідно ч. 10 ст. 130 ЦПК України, якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом.
Положеннями частини 4 ст. 223 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Враховуючи викладені вище обставини та думку представника позивача, Деснянським районним судом м. Києва 04.12.2019 року постановлена ухвала про заочний розгляд справи, відповідно до положень ст. ст. 223 ч. 4, 280, 281 ЦПК України, без участі відповідача на підставі наявних у справі доказів.
Фіксація судового процесу технічними засобами не проводилася згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про можливість часткового задоволення позову з таких підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29).
Як вбачається з матеріалів справи 09.01.2014 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_1 було укладено Договір Фінансового лізингу №00009331.
За Договором позивач зобов`язався передати відповідачу транспортний засіб VW Passat В6 2.0 TDI, 2009 року виробництва, двигун № НОМЕР_1 , шасі № НОМЕР_2 .
30.01.2014 року позивач виконав свої зобов`язання за Договором, передавши відповідачу Об`єкт лізингу, що підтверджується Актом прийому-передачі до Договору Фінансового лізингу №00009331 від 09.01.2018 року.
Внаслідок неналежного виконання відповідачем умов Договору утворилася заборгованість як наслідок, позивач розірвав Договір Лізингу, внаслідок чого, ОСОБА_1 був зобов`язаний повернути Об`єкт лізингу відповідно до умов Договору лізингу.
Відповідачем дане зобов`язання виконане не було. Як наслідок, позивач звернувся до нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису щодо повернення позивачу об`єкта лізингу.
09.02.2015 року приватним нотаріусом було вчинено виконавчий напис №170, яким зобов`язано ОСОБА_1 повернути транспортний засіб VW Passat В6 2.0 TDI, 2009 року виробництва, двигун № НОМЕР_1 , шасі № НОМЕР_2 .
02.03.2015 року на підставі зазначеного виконавчого напису нотаріуса було відкрито Виконавче провадження №46702692 про повернення Об`єкта лізингу.
05.05.2015 року державним виконавцем було складено Акт опису й арешту майна щодо Об`єкта лізингу та повернуто його позивачу.
06.05.2015 року ВП №46702692 було закінчено у зв`язку із поверненням транспортного засобу позивачу, про що прийнято відповідну постанову.
Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором позивач був змушений звернутися до Деснянського районного суду міста Києва з позовною заявою про стягнення заборгованості та збитків відповідно до договору про фінансовий лізинг. Відповідач, у свою чергу, звернувся з позовною заявою про визнання договору Фінансового лізингу №00009331 від 09.01.2014 року недійсним.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07.06.2016 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «Порше Лізинг Україна» про стягнення заборгованості та збитків відповідно до договору про фінансовий лізинг відмовлено. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про визнання правочину недійсним задоволено. Визнано недійсним Договір про фінансовий лізинг №00009331 від 09.01.2014 року.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13.12.2016 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07.06.2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у позові ТОВ «Порше Лізинг Україна» про стягнення заборгованості та збитків відповідно до договору про фінансовий лізинг відмовити та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про визнання правочину недійсним відмовити.

Постановою Верховного суду від 28.10.2019 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 13.12.2016 року залишено без змін.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На підставі зазначеного вище, позивач вважає за потрібне звернутися з даним позовом про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та відшкодування відповідачем зменшення вартості Об`єкта лізингу гривневому еквіваленті 8012,41 дол. США на момент звернення з позовом, а саме: 210806,50 грн. згідно з офіційним курсом НБУ на 09.07.2018 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином, застосування вказаних правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан, який мав місце до вчинення нікчемного правочину.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним (правова позиція, висловлена Верховного Суду України в постанові від 29 березня 2017 року у справі за №6-3104цс16).

Таким чином, детальний аналіз ст. 216 ЦК України дає можливість прийти до висновку про те, що у даному конкретному випадку, оскільки автомобіль позивачу не повернуто, то відповідач зобов`язаний відшкодувати його вартість за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, шляхом стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 8012,41 дол. США на момент звернення з позовом, а саме: 210854,18 грн. згідно з офіційним курсом НБУ на 09.07.2018 року.

Що з стосується вимог позову про стягнення з відповідача на користь позивача витрат пов`язаних з розглядом справи та які належить до витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн., то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1-3 ст.137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно з ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт(акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Оскільки матеріали справи не містять документів на підтвердження понесених витрат на професійну допомогу, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимог про стягнення витрат пов`язаних із наданням правничої допомоги.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача понесені судові витрати в розмірі 3162,10 грн.

На підставі ст. ст. 215, 216, 538, 524, 533 ЦК України та керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 , про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (адреса місця знаходження: 02152, м. Київ, проспект Павла Тичини, буд. 1-В, офіс «В», код за ) в рахунок відшкодування зміни вартості Об`єкта лізингу у розмірі 8012,41 дол. США, що становить 210806,50 грн. та судові витрати в розмірі 3162,10 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Суддя: Н.Г. Таран