КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №754/3481/19 Головуючий у І інстанції - Саломон О.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Гуля В.В.,

суддів Сушко Л.П., Сліпченка О.І.,

за участю секретаря Покраси В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 липня 2019 року у справі за позовомОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною,-

встановив:

Позивач ОСОБА_2 звернувся з позовом, до ОСОБА_1 який було уточнено (а.с.54-55), про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зобов`язавши ОСОБА_1 усунути перешкоди в спілкуванні з сином, визначення способу участі позивача у вихованні сина, а саме:

- особисті побачення з ОСОБА_4 кожний день без обмежень, з можливістю забирати зі школи та допоміжних шкільних занять без присутності матері з урахуванням шкільного розпорядку, стану здоров`я, та особистого бажання сина з 17:00 до 21.00 год.;

- особисті побачення з сином з 10 год. суботи до 18 год. неділі з ночівлею за місцем проживання позивача, ОСОБА_2 , з урахуванням розпорядку дитини, стану здоров`я та особистого бажання сина;

- необмежене спілкування з сином особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого зв`язку;

- спільний літній відпочинок з сином з 01 серпня по 15 серпня.

Вимоги позову мотивовані тим, що позивач та відповідач перебувають в зареєстрованому шлюбі, від якого мають дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На час звернення до суду шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, проживають окремо. Позивач утримує сина матеріально, проте проживає окремо. При цьому, створюються перешкоди для участі позивача в вихованні сина, а саме мати обмежує у зустрічах, може заборонити бачитись з сином. Зазначає, що бажає виконувати свій батьківський обов`язок в повній мірі, брати участь у вихованні сина, проявляти свою батьківську любов без будь-яких обмежень з боку відповідача. Враховуючи викладене просив позов задовольнити.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 липня 2019 року позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у спілкуванні з сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визначено способи участі ОСОБА_2 у вихованні сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ., визначивши час їхнього спілкування, без присутності матері, ОСОБА_1 :- першу та третю суботи місяця з 10:00 год. до 14:00 год. неділі;- влітку для спільного відпочинку та оздоровлення з 01 серпня по 15 серпня включно.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, просили рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову .

Апеляційну скаргу мотивувала тим, що вона не чинить жодних перешкод у спілкуванні з сином та не заперечує участі позивача у вихованні. Заначає, що ОСОБА_2 зловживає спиртними напоями і стає неадекватною і такою, яка загрожує їй та дитині людиною. Вказує на те, що син хворіє на астму, її наслідки час від часу проявляються і тепер. Враховуючи поведінку позивача, його зловживання спиртними напоями, агресивну поведінку в п`яному стані та враховуючи інтереси дитини, його емоційний та психологічний стан категорично заперечує проти побачень з сином у нього вдома та ночівлю сина у позивача. Враховуючи той факт, що вона не чинить перешкод у спілкування та вихуванні батька з дитиною, судом першої інстанції не взято до уваги інтереси самої дитини, яка повідомила про те, що не бажає спілкуатися з батьком. Крім того інетереси дитини не були взяті до уваги і Управлінням у справах дітей Деснянської РДА в м. Київ, які до своїх обов`язків віднеслись халатно та поверхово і надали суду висновок, якій суперечить інетесам дитини, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

02 жовтня 2018 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на пеляційну скаргу, який обгрунтовує тим, що відповідачка моніпулює сином і він може зустрічатись з ним тільки з дозволу відповідачки. Подеколи відповідач могла дозволити побачення, а потім передумати. А могла взагалі заборонити бачитись з ним, чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною. Відповідачка створила штучні перешкоди у спілкуванні з сином, у зв`язку з чим порушує права дитини встановлені Законом України «Про охорону дитинства». Зазначає, що не може самостійно забирати дитину з школи. Вказує, що до розлучення саме він відвідував всі батьківські збори в школі. Постійно займався підготовкою сина до школи. Останнім часом успішність сина в школі значно впала. Він почав часто пропускати уроки. Заперечує проти того, що колишня дружина виставляє його людиною, яка зловживає спиртними напоями, агресивним та неадекватним та зазначає, що це наклеп. Вказує, що ним до матеріалів справи додано медичні довідки про проходження психіатричного огляду, сертифікат про проходження наркологічного огляду, харктеристика з місця роботи.

Також, подаючи апеляційну скаргу Відповідачка не надає нових доказів та не наводить нових обставин, які б не розглядалися або не були прийняті судом першої інстанції, не наводить чому полягає незаконність рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували в шлюбі, зареєстрованому 13.08.2003 р. в Відділі реєстрації актів громадянського стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, а/с 1057. (а.с. 7)

Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с. 6)

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27.11.2018 р. шлюб між сторонами розірвано.

Між батьками не має згоди щодо участі батька у спілкуванні з дитиною, то наявні підстави щодо реалізації батьківських прав позивача у судовому порядку.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач наполягав на тому, що з боку відповідача вчиняються перешкоди у його спілкуванні з сином без її присутності та не за місцем її проживання.

Зазначене не спростовувалось відповідачем, яка заперечувала щодо зустрічей позивача з сином за межами місця її проживання, посилаючись на зловживання позивачем алкогольними напоями, проте доказів вказаного до суду не надала.

При цьому, позивач має бажання спілкуватись з дитиною, приймати активну участь у вихованні сина та проведення дозвілля без присутності матері.

Встановлено та не спростовано відповідачем, що остання чинить перешкоди у спілкуванні позивача з сином без її участі.

При цьому, вбачається, що ОСОБА_4 виповнилось 12 років, що свідчить про те, що дитина в вказаному віці не потребує присутності матері при спілкуванні з батьком. Зокрема, доказів того, що дитина за станом здоров`я потребує постійної присутності матері суду не надано.

Позивачем добросовісно сплачуються аліменти на утримання сина, останній офіційно працевлаштований, за місцем роботи характеризується позитивно. (а.с. 76)

Доказів того, що спілкування позивача з сином без присутності матері може завдати дитині психологічної або фізичної шкоди, не відповідає інтересам дитини до суду першої інстанції не надано, як і не надано доказів, які б підтверджували існування обставин які б перешкоджали такому спілкуванню батька з сином.

Відповідно до витягу з протоколу №2 засідання комісії з питань захисту прав дитини Деснянської РДА в м. Києві від 07.02.2019 р. вбачається, що малолітній ОСОБА_4 повідомив, що не заперечує проти зустрічей з батьком, має бажання відпочивати з ним. При їх зустрічах батько не вживає алкогольні напої та не перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції прийшов до висновку, що участь матері при спілкуванні батька з сином, продовжить завдавати останньому шкоду, оскільки напруженість у відносинах батьків, можливі сварки не відповідають інтересам дитини, при цьому підстав вважати таке спілкування небезпечним для дитини відсутні.

Зокрема, суд першої інстанції прийшов до висновку, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною її батька, який проживає окремо від дитини, необхідно враховувати передусім інтереси дитини, при цьому напружені стосунки між її батьками, а також їх амбіції не повинні бути пріоритетом у вирішення питання про участь кожного з них у вихованні дитини.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та на нормах чинного законодавство.

Згідно зі статями 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня1991 року (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2017 р. у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Аналогічні норми права містяться в законодавстві України.

Так, відповідно до положень ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статтями 141, 150, 151, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини

Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно із ч. 1 ст. 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Тлумачення ст. 159 СК України свідчить, що позов про усунення перешкод у вихованні дитини і спілкуванні з нею - є позовом про заборону поведінки особи, яка чинить перешкоди іншій особі у здійсненні нею свого права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Хант проти України» вказав, що небажання дитини спілкуватися з одним із батьків, що призводить до зменшення чи повного припинення їх побачень, саме по собі не свідчить про ухилення матір`ю (батьком) від виконання батьківських обов`язків, так як ці обставини зумовлені не її (його) волею.

Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому виникнення між дитиною і батьком конфлікту чи погіршення їх особистих стосунків, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення батька права на участь у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Ст. 171 СК України закріплює, що дитина має право бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Крім того, у ст. 12 Конвенції про права дитини закріплені положення, згідно з якими держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, наведеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі з`являється у дитини з досягненням віку 10 років.

На засіданні комісії з питань захисту прав дитини малолітній ОСОБА_4 виявив бажання спілкуватись та відпочивати з батьком, при цьому в судовому засіданні суду першої інстанції не зміг надати чіткої відповіді на питання бажання спілкування, при цьому поведінка останнього свідчить про невпевненість та невизначеність.

П. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

У процесі розгляду справи сторони не змогли дійти єдиної згоди щодо регламенту спілкування позивача з дитиною, хоча судом неодноразово пропонувалось сторонам вирішити питання щодо графіку спілкування позивача з дитиною на їхній власний розсуд.

Будь-яких конкретних правових доказів у спростування визначеного органом опіки та піклування регламенту побачень позивача з дитиною відповідач суду не надали і судом таких доказів не здобуто.

Враховуючи вище викладене суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги стосовно зловживання позивача алкогольними напоями та неадекватну поведінку спростовуються матеріалами справи та наданими позивачем медичними довідками та характеристикою з місця роботи.

Згідно вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач В.В. Гуль

Судді Л.П. Сушко

О.І. Сліпченко