КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 359/671/17 Головуючий 1 інстанція - Борець Є.О.
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 грудня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулікової С.В.

за участю секретаря: Климчук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 28 жовтня 2014 року за нею як співзабудовником було визнано право на 1/2 частину збудованого нею у шлюбі із ОСОБА_1 , але не прийнятого в експлуатацію, двоповерхового житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Зазначає, що домоволодіння розташовується на земельній ділянці площею 0,1100 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку по АДРЕСА_1 .

Однак ОСОБА_1 не визнає цієї обставини та заперечує проти поділу земельної ділянки та розташованого на ній домоволодіння.

Тому позивач просила здійснити поділ домоволодіння та земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2019 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено частково.

Виділено у власність ОСОБА_3 веранду 1-І площею 9,2 кв.м., кладову 1-ІІ площею 2,4 кв.м., хол 1-1 площею 18,2 кв.м., житлову кімнату 1-2 площею 9,8 кв.м., санвузол 1-3 площею 4,3 кв.м., житлову кімнату 1-4 площею 27,8 кв.м., житлову кімнату 1-5 площею 26,5 кв.м., житлову кімнату 1-6 площею 19,7 кв.м., кухню 1-7 площею 24,3 кв.м., гараж 1-8 площею 27,1 кв.м., котельню 1-9 площею 15,5 кв.м., сауну 1-10 площею 5,2 кв.м., санвузол 1-11 площею 1,4 кв.м., ганок «а-2», пандус «а-3», вхід до підвалів «а-4», вимощення №І-1, 1/2 частину огорожі №1, ворота №2, яму вигрібну «М», що становлять 1/2 частку в незавершеному будівництві - домоволодінні по АДРЕСА_1 .

Виділено у власність ОСОБА_1 тамбур 2-1 площею 2,1 кв.м., кладову 2-2 площею 19,2 кв.м., коридор 2-3 площею 14,0 кв.м., котельню 2-4 площею 4,2 кв.м., сходинкову 2-5 площею 6,2 кв.м., хол 2-6 площею 16,7 кв.м., житлову кімнату 2-7 площею 27,8 кв.м., житлову кімнату 2-8 площею 25,3 кв.м., гардероб 2-9 площею 10,3 кв.м., санвузол 2-10 площею 14,1 кв.м., житлову кімнату 2-11 площею 43,3 кв.м., підвал 1-12 площею 45,3 кв.м., погріб з шийкою «Б», 1/2 частину огорожі №1, колонку питну «К», яму вигрібну «Л», що становлять іншу 1/2 частку в незавершеному будівництві - домоволодінні по АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 компенсацію за відхилення від частки у домоволодінні в розмірі 10817 гривень 50 копійок.

Зобов`язано ОСОБА_3 демонтувати дверний проріз між нежитловими приміщеннями 1-8 та 1-12.

Зобов`язано ОСОБА_1 облаштувати в нежитловому приміщенні 2-5 гвинтові сходи на другий поверх, облаштувати дверний проріз між нежитловими приміщеннями 2-3 та 1-12, а також реконструювати приміщення 2-9 під кухню.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку в земельній ділянці площею 0,11 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, розташованій по АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на іншу 1/2 частку в земельній ділянці площею 0,11 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, розташованій по АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на оплату судового збору в розмірі 2400 гривень, витрати на проведення судової будівельно-технічної експертизи в розмірі 4554 гривень 50 копійок та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 гривень.

У задоволенні позову в частині вимоги про поділ земельної ділянки в натурі ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 , 26 червня 2019 року подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим і незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним з`ясуванням судом обставин справи, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на те, що суд першої інстанції не надав правової оцінки доказам наявних в матеріалах справи, а саме залишив поза увагою те, що за ним у державному реєстрі прав власності на нерухоме майно було зареєстровано право власності на об`єкт незавершеного будівництва житловий будинок, за адресою АДРЕСА_1 ., тобто відсутні відомості що він був власником матеріалів, обладнання, які були використанні в процесі будівництва житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Також зазначив, що відсутні відомості та докази, що він є власником спірної земельної ділянки площею 0,11 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовані по АДРЕСА_1 .

Тому просить скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2019 року та постановити нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови відшкодування понесені нею судові витрати в повному обсязі, позивач ОСОБА_3 , 05 липня 2019 року подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим і незаконним через порушення та неправильне застосування норм процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на те, що вона особисто понесла всі необхідні та обов`язкові витрати на проведення експертизи, однак суд першої інстанції задовольнив її позовні вимоги частково лише через відсутність варіантів поділу земельної ділянки, які експерт не зміг обгрунтувати з вини відповідача.

Зазначила, що суд першої інстанції не врахувавши цих обставин, формально застосував вимоги ч.1,ч,2 ст, 141 ЦПК України, згідно із якими витрати на судовий збір та інші судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тому, просить скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2019 року в частині визначення розміру судових витрат, які підлягають відшкодуванню на користь позивачки та ухвалити в цій частині нове рішення про відшкодування на користь позивачки судових витрат у повній сумі у сумі 32 409,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, особа, яка не приймала участі у справі, але вважає, що її права та інтереси порушено, як власника на момент винесення оскаржуваного рішення, ОСОБА_2 , 06 листопада 2019 року подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим і незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним з`ясуванням судом обставин справи, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не надав правової оцінки доказам наявних в матеріалах справи, а саме зазначив, що на момент винесення оскаржуваного рішення земельна ділянка площею 0,11 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, розташованій по АДРЕСА_1 та домоволодіння, не належало жодному учаснику вищевказаної справи.

Так, як згідно з довором купівлі-продажу між ТОВ «Хар-Євротех» та ОСОБА_2 від 12 березня 2019 року власником та покупцем спірного нерухомого майна є апелянт ОСОБА_2 , тобто особа, яка звернулася з апеляційною скаргою, так, як вважає, що його право порушується оскаржуваним рішення суду.

Тому, просить скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2019 року та постановити нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_3 про поділ майна відмовити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом першої інстанції та апеляційної інстанції було встановлено, що 3 грудня 2003 року позивач уклала шлюб з ОСОБА_1 що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 5 грудня 2003 року (а.с.6 т.1).

Так, 9 лютого 2005 року ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку площею 0,1100 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, розташовану по АДРЕСА_1 , що підтверджується копією державного акта на право власності на земельну ділянку серії КВ №026879 від 9 лютого 2005 року (а.с.10 т.1).

З копії технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок (а.с.30-34 т.1) вбачається, що протягом 2006 - 2007 років на вказаній земельній ділянці був зведений житловий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами про АДРЕСА_1 .

Житловий будинок складається з веранди 1-І площею 9,2 кв.м., кладової 1-ІІ площею 2,4 кв.м., холу 1-1 площею 18,2 кв.м., житлової кімнати 1-2 площею 9,8 кв.м., санвузла 1-3 площею 4,3 кв.м., житлової кімнати 1-4 площею 27,8 кв.м., житлової кімнати 1-5 площею 26,5 кв.м., житлової кімнати 1-6 площею 19,7 кв.м., кухні 1-7 площею 24,3 кв.м., гаражу 1-8 площею 27,1 кв.м., котельні 1-9 площею 15,5 кв.м., сауни 1-10 площею 5,2 кв.м., санвузла 1-11 площею 1,4 кв.м., підвалу 1-12 площею 45,3 кв.м., тамбуру 2-1 площею 2,1 кв.м., кладової 2-2 площею 19,2 кв.м., коридору 2-3 площею 14,0 кв.м., котельні 2-4 площею 4,2 кв.м., сходинкової 2-5 площею 6,2 кв.м., холу 2-6 площею 16,7 кв.м., житлової кімнати 2-7 площею 27,8 кв.м., житлової кімнати 2-8 площею 25,3 кв.м., гардеробу 2-9 площею 10,3 кв.м., санвузла 2-10 площею 14,1 кв.м. та житлової кімнати 2-11 площею 43,3 кв.м. Надвірні будівлі та господарські споруди складаються з ганку «а-2», пандусу «а-3», входу до підвалів «а-4», погребу з шийкою «Б», колонки питної «К», вимощення №І-1, огорожі №1, воріт №2, а також ям вигрібних «Л» та «М».

Встановлено, що рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 10 травня 2011 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був розірваний (а.с.7 т.1)

Також встановлено, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 28 жовтня 2014 року за ОСОБА_3 як співзабудовником визнано право на 1/2 частину збудованого нею у шлюбі із ОСОБА_1 , але не прийнятого в експлуатацію, двоповерхового житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с.20 т.1)

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою доведений позов належними та обґрунтованими доказами.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Зі змісту ст. 4 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорювальних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої передбачено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

На підставі ч.1 ст.82 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню та свідчать про те, що зазначене нерухоме майно може бути поділено між сторонами, як майно, яке придбане в період шлюбу.

Крім того, судом першої інстанції взято до уваги висновок експерта судової інженерно-технічної експертизи №8913 від 8 листопада 2017 року (а.с.143-207 т.1) де вбачається, що дійсна вартість об`єкта незавершеного будівництва - житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами по АДРЕСА_1 становить 4127691 гривню.

Поділ цього об`єкта нерухомого майна можливий, оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не дійшли згоди з приводу його поділу, за такими варіантами виділено у власність ОСОБА_3 веранду 1-І площею 9,2 кв.м., кладову 1-ІІ площею 2,4 кв.м., хол 1-1 площею 18,2 кв.м., житлову кімнату 1-2 площею 9,8 кв.м., санвузол 1-3 площею 4,3 кв.м., житлову кімнату 1-4 площею 27,8 кв.м., житлову кімнату 1-5 площею 26,5 кв.м., житлову кімнату 1-6 площею 19,7 кв.м., кухню 1-7 площею 24,3 кв.м., гараж 1-8 площею 27,1 кв.м., котельню 1-9 площею 15,5 кв.м., сауну 1-10 площею 5,2 кв.м., санвузол 1-11 площею 1,4 кв.м., ганок «а-2», пандус «а-3», вхід до підвалів «а-4», вимощення №І-1, 1/2 частину огорожі №1, ворота №2, яму вигрібну «М», що становлять 1/2 частку в незавершеному будівництві - домоволодінні по АДРЕСА_1 ; у власності ОСОБА_1 слід залишити тамбур 2-1 площею 2,1 кв.м., кладову 2-2 площею 19,2 кв.м., коридор 2-3 площею 14,0 кв.м., котельню 2-4 площею 4,2 кв.м., сходинкову 2-5 площею 6,2 кв.м., хол 2-6 площею 16,7 кв.м., житлову кімнату 2-7 площею 27,8 кв.м., житлову кімнату 2-8 площею 25,3 кв.м., гардероб 2-9 площею 10,3 кв.м., санвузол 2-10 площею 14,1 кв.м., житлову кімнату 2-11 площею 43,3 кв.м., підвал 1-12 площею 45,3 кв.м., погріб з шийкою «Б», 1/2 частину огорожі №1, колонку питну «К», яму вигрібну «Л», що становлять іншу 1/2 частку в незавершеному будівництві по АДРЕСА_1 .

Тим самим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 належить стягнути компенсацію за відхилення від частки у домоволодінні в розмірі 10817 гривень 50 копійок.

З метою відокремлення виділених частин житлового будинку зобов`язано ОСОБА_3 демонтувати дверний проріз між нежитловими приміщеннями 1-8 та 1-12, а ОСОБА_1 - облаштувати в нежитловому приміщенні 2-5 гвинтові сходи на другий поверх, дверний проріз між нежитловими приміщеннями 2-3 та 1-12, а також реконструювати приміщення 2-9 під кухню.

Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги роз`яснення Пленуму Верховного Суду України в абз.2 п.182 постанови №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», якщо на земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України та 377 ЦК України.

Тому, колегія суддів, враховуючи вищевикладене погоджується з правильним висновком суду першої інстанції, що до ОСОБА_3 на підставі ст. 120 ЗК України та ст.. 377 ЦК України перейшло право власності на Ѕ частину спірної земельної ділянки площею 0,1100 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, розташованій по АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Стаття 80 ЦПК України визначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частинами 1,2 ст.83 ЦПК України передбачено подання доказів сторонами та іншими учасниками справи безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатись до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Як передбачено ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 колегія суддів не бере до уваги, так, як вони суперечать правовому висновку Верховного Суду України у цивільній справі №6-47цс16.

Відповідно Верховний Суд України у правовому висновку в цивільній справі №6-47цс16, роз`яснив, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак, до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Таким чином, апелянти ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до даного договору купівлі-продажу між ТОВ «Хар-Євротех» та ОСОБА_2 від 12 березня 2019 року немає ніякого відношення.

Окрім заначеного нерухоме майно подружжя Подільчуків ніяким чином не порушутьправа та інтереси ОСОБА_2 так, як дане майно збудоване ними у шлюбі, а тому доводи апелянта не мать вагомого значення для справи.

Крім того, колегія суддів не бере до уваги договір купівлі-продажу між ТОВ «Хар-Євротех» та ОСОБА_2 від 12 березня 2019 року, який був складений під час розгляду справи ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, яка знаходиться в провадженні місцевого суду з 2017 року, а тому вважає його штучно укладеним договором для виведення зі спільної власності подружжя.

А тому, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, тому апеляційні скарги підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: Н.В. Ігнатченко

С.В. Кулікова