Провадження № 22-ц/812/260/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

29 січня 2019 року м. Миколаїв

справа № 489/7690/18

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

секретар судового засідання Гавор В.Б.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухваленого 12 грудня 2018 року під головуванням судді Тихонової Н.С. в приміщенні цього ж суду, у цивільній справі

за заявою

ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа - ОСОБА_2,

в с т а н о в и в:

В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2, в якій посилалась на те, що з жовтня 2004 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 Від шлюбу є двоє малолітніх дітей, ІНФОРМАЦІЯ_1. Спільне проживання і фактичні шлюбні відносини припинено в листопаді 2018 року. За час шлюбу вона постійно страждала від фізичного та психологічного насилля з боку свого чоловіка, що проявлялось у вигляді щипання, штовхання, стусанів, тягання за волосся, словесних образ, тощо. Все це відбувалось в присутності дітей та її матері. У зв'язку з цим вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів та відносно її чоловіка складались протоколи про адміністративне правопорушення за ст. 173-2 КУпАП.

Посилаючись на викладене, заявник просила суд видати обмежувальний припис щодо ОСОБА_2 строком на 6 місяців та визначити заходи тимчасового обмеження його прав та покладення на нього обов'язків, а саме: заборонити ОСОБА_2 перебувати за місцем проживання заявника за адресою: АДРЕСА_1; перебувати за місцем роботи заявника за адресою: АДРЕСА_2; заборонити йому переслідувати заявника та спілкуватись з нею у будь-який спосіб; заборонити вести листування, телефонні переговори або контактувати з нею через інші засоби зв'язку особисто і через третіх осіб.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 грудня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що заявником не надано належних, достатніх та переконливих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованою особою щодо неї, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення. Також заявником не надано доказів розгляду протоколів про адміністративне правопорушення та визнання ОСОБА_2 винним у вчиненні домашнього насильства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не досліджені належним чином докази, зокрема матеріали про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності. Крім того, факт вчинення домашнього насильства підтверджується зверненнями апелянта до органів поліції, до психолога мобільної бригади соціально-психологічної допомоги для жертв насилля Миколаївського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді.

Заінтересована особа ОСОБА_2 на вказану апеляційну скаргу відзив не подавав.

В судовому засіданні апеляційного суду заявник ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги, просила її задовольнити.

ОСОБА_2 не визнав доводи апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

Відповідно до статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон).

Статтею 1 Закону визначено значення термінів, які вживаються в законі, зокрема: домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім'ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім'єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь; психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров'ю особи; фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов'язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Частиною 3 статті 26 цього Закону передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Зважаючи на наведені правила Закону, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Такий висновок зробив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року по справі № 756/2072/18 (http://reyestr.com.gov.ua/Review/78267811).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 22 жовтня 2004 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з заінтересованою особою - ОСОБА_2 (а.с.6)

Від шлюбу подружжя має двох малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На момент розгляду справи в суді першої інстанції заявник ОСОБА_1 з дітьми мешкала окремо від чоловіка за адресою: АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду з вимогами про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_2, заявник обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що останній застосовував до неї психологічне насильство, шляхом систематичних словесних образ, приниження, погроз, залякування та фізичне насильство, шляхом щипання, стусанів, тягання за волосся. Крім того, чоловік примушував її до статевого акту без її згоди.

У підтвердження фактів викладених у заяві, заявник посилається на те, що вона 17 серпня та 2 вересня 2018 року зверталась із заявами до Інгульського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області, а також зверталась по допомогу до мобільної бригади соціально-психологічної допомоги для жертв насилля.

Згідно повідомлень Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області від 29 серпня та 18 вересня 2018 року заявника повідомлено про те, що за її заявою проведено перевірку та ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 173-2 КУпАП та з ним проведено профілактичну роботу (а.с. 7, 8).

Між тим, із оглянутих в суді апеляційної інстанції справ про адміністративні правопорушення, передбачені частиною 1 статті 173-2 КУпАП стосовно ОСОБА_2, вбачається, що постановами Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 грудня 2018 року провадження по справам відносно ОСОБА_2 закрито на підставі пункту 7 частини 1 статті 247 КУпАП.

Отже, постанови у справах про адміністративне правопорушення не містять висновків щодо наявності у діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення - вчинення домашнього насильства, а тому не може бути належним доказом у цій справі.

При цьому колегія суддів вважає, що звернення заявника до правоохоронних органів із заявою про вчинення домашнього насильства ОСОБА_2, без надання інших доказів вчинення останнім таких протиправних дій, не можуть бути достатнім доказом для видання обмежувального примусу за правилами глави 13 розділу IV ЦПК України

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи заявника, що вона декілька днів переховувалась від чоловіка у подруги, оскільки доказів цього матеріали справи не містять.

Подання ОСОБА_1 позову про розірвання шлюбу, свідчить про відсутність у заявника наміру збереження сім'ї, та не може саме по собі свідчити про вчинення насильства у сім'ї.

Таким чином, належних і достатніх доказів з метою оцінки ризиків оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, заявник суду не надала, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

ГоловуючийІ.В. Лівінський
СуддіО.О. Данилова Н.О. Шаманська

Повне судове рішення складено 29 січня 2019 року.