ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року м. Чернівці

Справа №2-1920/12

Провадження №22-ц/822/10/19

Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Литвинюк І. М.

суддів: Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретар: Тодоряк Г.Д.

за участю: представника товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» - ОСОБА_1, представників позивача - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 листопада 2012 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та визнання права власності на квартиру, головуючий у першій інстанції - ОСОБА_10,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2012 року ОСОБА_11 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_12 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та визнання права власності на квартиру.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він зареєстрований і проживає у АДРЕСА_4, яка була його власністю.

18 червня 2007 року ОСОБА_5, скориставшись тим, що позивач знаходився в стані алкогольного сп'яніння, викрав та використав свідоцтво про право на спадщину та технічний паспорт на зазначену квартиру та оформив у приватного нотаріуса довіреність від імені позивача на своє ім'я на продаж спірної квартири.

21 червня 2007 року ОСОБА_5 уклав з відповідачем ОСОБА_6 від імені ОСОБА_11 договір купівлі-продажу даної квартири. Надалі квартира неодноразово відчужувалася. 21 червня 2007 року був укладений договір купівлі-продажу між ОСОБА_6 та ОСОБА_13, а 15 серпня 2007 року ОСОБА_13 відчужив спірну квартиру ОСОБА_12

Зазначав, що вироком Шевченківського районного суду м.Чернівці від 02 квітня 2012 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною четвертою статті 190, частиною третьою статті 357, частиною першою статті 263 КК України та призначено покарання у вигляді 4-х років позбавлення волі із конфіскацією майна. У даній справі ОСОБА_11 визнаний потерпілим.

З огляду на викладене, просив позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 листопада 2012 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 21 червня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Іщенко А.В., укладений між ОСОБА_11, від імені якого діяв ОСОБА_5, та ОСОБА_6

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 27 червня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О., укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_13

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 15 серпня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О., укладений між ОСОБА_13 та ОСОБА_12

Визнано за ОСОБА_11 право власності на квартиру АДРЕСА_6

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 грудня 2012 року заяву ОСОБА_11 задоволено. Визнано за ОСОБА_11 право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 68,2 кв.м., у тому числі житловою площею 39,30 кв.м.

На дане рішення ПАТ «Омега Банк» подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що фактично суд вирішив питання про права та обов'язки товариства. Банк є іпотекодержателем спірної квартири, власником якої є ОСОБА_12 на підставі договору купівлі-продажу від 15 серпня 2007 року, а тому банк має право на звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання ОСОБА_12 кредитних зобов'язань. Отже, внаслідок визнання недійсним вказаного договору купівлі-продажу, порушуються його права як іпотекодержателя.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира вибула з власності позивача ОСОБА_11 не з його власної волі, а внаслідок злочинних шахрайських дій відповідача ОСОБА_5

Однак, з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія судів апеляційного суду.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Судом установлено, що позивач зареєстрований та проживає у АДРЕСА_7 яка була його власністю.

18 червня 2007 року ОСОБА_5, скориставшись тим, що позивач знаходився в стані алкогольного сп'яніння, викрав свідоцтво про право на спадщину та технічний паспорт на зазначену квартиру та оформив у приватного нотаріуса довіреність від імені позивача на своє ім'я.

21 червня 2007 року між ОСОБА_11, від імені якого діяв ОСОБА_5, та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Іщенко А.В.

27 червня 2007 року було укладено договір купівлі-продажу зазначеної квартири між ОСОБА_6 та ОСОБА_13, а 15 серпня 2007 року - між ОСОБА_13 та ОСОБА_12

Також встановлено, що 28 серпня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого стало ПАТ Омега Банк») та ОСОБА_12 укладено кредитний договір, у рахунок забезпечення якого укладено договір іпотеки. Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_3, яка належить ОСОБА_12 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 15 серпня 2007 року.

З матеріалів справи вбачається, що вироком Шевченківського районного суду м.Чернівці від 02 квітня 2012 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною четвертою статті 190, частиною третьою статті 357, частиною першою статті 263 КК України та призначено покарання у вигляді 4-х років позбавлення волі із конфіскацією майна.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався вищезазначеним вироком суду, яким ОСОБА_5 засуджено за шахрайські дії, спрямовані на заволодіння квартирою позивача, а також тим, що ОСОБА_6, ОСОБА_13 та ОСОБА_12 було відомо, що спірна квартира вибула із власності позивача внаслідок шахрайських дій ОСОБА_5, а самі договори купівлі-продажу, укладені між відповідачами, були фіктивними.

Згідно зі ст. ст. 203, 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною першої статті 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим договором.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Як вбачається з тексту вироку Шевченківського районного суду від 19 листопада 2012 року, в ньому не зазначено, що ОСОБА_6, ОСОБА_13 та ОСОБА_12 було достовірно відомо про шахрайські дії ОСОБА_5 При укладенні спірних договорів сторонами дотримано вимоги ст. 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, який посвідчується нотаріально.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що в порушення вимог ч. 3 ст. 10, ст.ст. 57 та 60 ЦПК України (у редакції, яка діяла на час розгляду справи) позивач не надав суду належних доказів, які би свідчили, що оскаржувані договори купівлі-продажу сторони уклали без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_6 після укладення договору купівлі продажу від 21 червня 2007 року, оформив та зареєстрував за собою право власності на квартиру АДРЕСА_8

27 червня 2007 року ОСОБА_6 відповідно до договору купівлі-продажу, продав квартиру АДРЕСА_9 відповідачу ОСОБА_8

Вказані обставини спростовують той факт, що відповідач ОСОБА_6 як сторона договору купівлі-продажу від 21 червня 2007 року, діяв лише для вигляду та не намагався досягти правового результату за вказаним договором.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що правочини, вчинені сторонами, не можуть бути визнані фіктивними, оскільки їх дії свідчать про намір набути, змінити чи припинити цивільні права та обов'язки, як це передбачено п. 5 ст. 203 ЦК України, а доказів зворотного у судовому засіданні надано не було, що є обов'язковим в силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, яка була чинною на час ухвалення рішення у справі.

Крім того суд першої інстанції помилково визнав недійсними договори купівлі-продажу від 27 червня 2007 року та 15 серпня 2007 року.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 21 червня 2007 року на підставі статті 230 ЦК України як такого, що укладений внаслідок обману.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Такий правовий висновок Верховний Суд виклав в постанові від 1 серпня 2018 року у справі № 445/1011/17.

Як вбачається з матеріалі справи позивач не надав суду належних та допустимих доказі того, що відповідач ОСОБА_17, як сторона оспорюваного договору купівлі-продажу від 21 червня 2007 року ввів його в оману на момент укладення договору.

Відсутні також підстави для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу нерухомого майна від 21 червня 2007 року недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України внаслідок відсутності волі позивача на укладення такого договору.

Згідно з частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно з частиною третьою цієї ж статті представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (стаття 245 ЦК України).

Відповідно до статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (стаття 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Такий правовий висновок Верховний Суд виклав в постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 214/5165/14-ц.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси посвідчують правочини (договори, довіреності тощо).

Згідно частини 3 статті 202 ЦК України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила.

Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Оскільки видача довіреності є одностороннім правочином, він не може бути вчинений під впливом обману.

Отже, довіреність є одностороннім правочином, на який поширюються загальні положення Цивільного кодексу України щодо правочинів.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності.

Зокрема, у разі вчинення правочину представником суду слід з'ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він в межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин.

Як вбачається з матеріалів справи представник позивача ОСОБА_5 укладаючи від імені ОСОБА_11 договір купівлі-продажу діяв на підставі довіреності від 18 червня 2007 року (а.с.19).

Із змісту довіреності вбачається, що ОСОБА_5 був уповноважений ОСОБА_11 продати або обміняти за ціну та на умовах на його розсуд належну позивачу на праві власності квартиру АДРЕСА_8

На момент укладення договору довіреність була чинною, ніким не оспорювалась та не визнавалась судом недійсною.

Отже, відповідач ОСОБА_5 був наділений його довірителем ОСОБА_11 повноваженнями на вчинення правочину та діяв в межах наданих йому повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Звернувшись до апеляційного суду із скаргою, заявник посилався на те, що оскаржуваним рішенням визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_13 та ОСОБА_12, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О., на підставі якого ОСОБА_12, як власник майна, передала спірну квартиру в іпотеку. Він є іпотекодержателем цього майна, а тому має право на звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання кредитних зобов'язань позичальником.

За приписами чинного законодавства захисту в суді підлягає не лише порушене суб'єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року у справі № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес», що визначено як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого стало ПАТ Омега Банк», відступило ТОВ «ФК «Вектор Плюс» право вимоги до ОСОБА_12 за іпотечним договором, предметом якого є квартира АДРЕСА_2, не було стороною у справі, але апеляційна скарга містить докази того, що судом першої інстанції вирішено питання про його права і обов'язки відповідно до Закону України «Про іпотеку».

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про неможливість розгляду справи без участі у справі у відповідному процесуальному статусі іпотекодержателя спірного майна - ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого ТОВ «ФК «Вектор Плюс», оскільки між ПАТ "Сведбанк" та ОСОБА_12, з метою забезпечення кредитних зобов'язань, укладено договір іпотеки.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції зазначених вимог закону не врахував, у порушення вимог статей 212-214 ЦПК України в редакції Кодексу 2004 року, яка діяла на час розгляду справи в суді першої інстанції, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин справи, яка норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не встановив склад сторін у справі та дійшов передчасного висновку про задоволення позову.

Враховуючи те, що судом першої інстанції допущено неповне з'ясування обставин справи, внаслідок порушення норм процесуального права не встановлено фактичних обставин справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

За правилами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що апелянтом сплачено судовий збір у розмірі 1 835,20 грн, який слід стягнути з позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 листопада 2012 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_11 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та визнання права власності на квартиру відмовити.

Стягнути з ОСОБА_11 на користь Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» 1 835 (одну тисячу вісімсот тридцять п'ять) гривень 20 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 січня 2019 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: М.І. Кулянда

О.О. Одинак