Єдиний унікальний номер судової справи: 488/3625/13-ц
Провадження № 22-ц/812/1985/19 Головуючий суду першої інстанції Селіщева Л.І.
Категорія 48 Доповідач суду апеляційної інстанції Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

05 грудня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Прокопчук Л.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,,

за участі: позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

третьої особи ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26 вересня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Селіщевої Л.І. того ж дня о 16 год. 32 хв. в приміщенні того ж суду, повний текст складено 04 жовтня 2019 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа,яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про поділ спільного сумісного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

встановив:

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що з 1986 року позивач проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а 31 березня 1989 року вони зареєстрували шлюб, який 15 вересня 2011 року розірвано. Від даного шлюбу сторони мають повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За період шлюбу ними було придбано спільне майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, а саме автомобіль марки «Москвич-21412», 1993 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 6000 грн., та речі побутового вжитку та побутову техніку: холодильник «ВЕКО», вартістю 1 530 грн.; пральну машину «ВЕКО», вартістю 1 470 грн.; DVD «Панасонік», вартістю 300 грн.; три килими, вартістю 300 грн.; кухонний куточок, вартістю 800 грн.; палас, вартістю 200 грн.; шафу, вартістю 1 200 грн.; набір посуду, вартістю 350 грн.; електрочайник «Філіпс», вартістю 280 грн.; принтер комбінований «Епсон», вартістю 1 210 грн.; ноутбук «LG», вартістю 6 300 грн.; телевізор «Панасонік», вартістю 1 500 грн.; кутовий диван, вартістю 2 750 грн.; крісло, вартістю 700 грн.; диван, вартістю 750 грн.; музичний центр, вартістю 4 200 грн.; плазмовий телевізор «Престижіо», вартістю 6 800 грн.; музичний центр, вартістю 800 грн.; кронштейн під телевізор, вартістю 1 200 грн.; тюнер, вартістю 600 грн.; модем «Піплнет», вартістю 750 грн.; модем «Інтертелеком», вартістю 700 грн.; пилосос, вартістю 300 грн.; м`ясорубку електричну, вартістю 500 грн.; посуд (тарілки, ложки, виделки), вартістю 100 грн.; електроінструменти (електродриль, електрорубанок, електронаждак, зварювальний апарат тощо), вартістю 3 500 грн.

Загальна вартість нажитого майна складає 42 040 грн.

-2-

Також позивач зазначала, що вони за спільні кошти проводили ремонт у житловому будинку по АДРЕСА_1 . Для ремонту будинку та купівлі вказаного вище майна протягом 2009-2011 років були використані спільні сумісні кошти подружжя: пенсія позивачки, заробітна плата відповідача, а також кредитні кошти, які позивач оформлювала на своє ім`я в банківських установах: ПАТ «Ренесанс» у розмірі - 7 100 грн., ПАТ «ПриватБанк» у розмірі 17 000 грн. та ПАТ «Дельта Банк» у розмірі 2 600 грн.

Посилаючись на те, що згоди щодо добровільного поділу спільного сумісного майна з відповідачем не досягли, уточнивши позов 21 травня 2018 року, позивач остаточно просила виділити їй у власність: телевізор «Панасонік», вартістю 1 500 грн.; кутовий диван, вартістю 2 750 грн., а також стягнути з відповідача компенсацію 1/2 частини вартості майна, що тривалий час перебувало у його користуванні, у розмірі - 15 820 грн. через втрату цим майном цінності та компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки «Москвич-21412» реєстраційний номер НОМЕР_1 у розмірі 11 353 грн. 80 коп.

Відповідачу виділити у власність: холодильник «ВЕКО», вартістю 1 530 грн.; пральну машину «ВЕКО», вартістю 1 740 грн.; DVD «Панасонік», вартістю 300 грн.; три килими, вартістю 300 грн.; кухонний куточок, вартістю 800 грн.; палас, вартістю 200 грн.; шафу, вартістю 1 200 грн.; набір посуду, вартістю 350 грн.; ноутбук «LG», вартістю 6 300 грн.; крісло, вартістю 700 грн.; плазмовий телевізор «Престижіо», вартістю 6 800 грн.; кронштейн під телевізор, вартістю 1 200 грн.; тюнер, вартістю 600 грн.; модем «Інтертелеком», вартістю 700 грн.; модем «Піплнет», вартістю 750 грн.; музичний центр, вартістю 4 200 грн.; пилосос, вартістю 300 грн.; м`ясорубку електричну, вартістю 500 грн.; електрочайник «Філіпс», вартістю 280 грн.; посуд та постільну білизну на суму 500 грн. та автомобіль марки «Москвич-21412», р/н НОМЕР_1 вартістю 22 707 грн. 60 коп.

Крім цього, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь у рахунок погашення кредитних зобов`язань, оформлених на неї за час перебування у шлюбі, та які були використані в інтересах сім`ї, - 1/2 частину зобов`язань за кредитними договорами: з ПАТ «Банк «Ренесанс» у сумі 3500 грн. (розмір кредиту 7 000 грн.), з ПАТ «ПриватБанк» 8 500 грн. (розмір кредиту 17 000 грн.); з ПАТ «Дельта банк» 1 300 грн. (розмір кредиту 2 600 грн.).

В запереченнях проти позову ОСОБА_2 , визнававши факт придбання з позивачем в період шлюбу речей для поліпшення побуту, посилався на те, що з початку 2010 року через створені позивачкою та її донькою перешкоди у проживанні його та їхнього сина ОСОБА_3 у належному йому житловому будинку АДРЕСА_1 , у березні 2011 року він виїхав з цього будинку проживати до своєї матері. При цьому він не вивозив нічого із придбаного за час шлюбу майна, яке залишилось у вказаному будинку в користуванні позивачки, і яке, зі слів сусідів, позивач розпродувала.

Разом з тим, вказував, що до переліку спірного майна позивач безпідставно включила речі їхнього сина ОСОБА_3 , зокрема музичний центр, плазмовий телевізор разом із кронштейном, принтер, ноутбук і тюнер.

Крім того, відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог в частині стягнення з нього половини від розміру кредитних зобов`язань позивача, посилаючись на те, що кредит позивач отримувала без його згоди та використала на власні потреби.

21 листопада 2013 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання придбаного у шлюбі автомобіля марки «OPEL OMEGA», 1993 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , спільним сумісним майном подружжя та стягнення з позивача на його користь компенсації 18 345 грн., що складає 1/2 частку вартості автомобіля, яка визначена на підставі довідки № 28/11-13 про вартість транспортного засобу від 20 листопада 2013 року.

-3-

В обґрунтування позовних вимог посилався на придбання у період шлюбу з позивачем, окрім вищезазначеного позивачем в позові транспортного засобу, автомобіля марки «OPEL OMEGA», 1993 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який було зареєстровано за позивачем, і яка користувалася ним після припинення шлюбу.

Первісний та зустрічний позови об`єднані в одне провадження.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2013 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучений повнолітній син сторін ОСОБА_3 .

Заперечуючи проти задоволення зустрічного позову, позивач посилалась на продаж зазначеного в позові автомобіля марки «OPEL OMEGA», 1993 року випуску, 25 січня 2011 року за 6 500 грн. та передачу цих коштів відповідачу для придбання автомобіля «Форд», який було зареєстровано на їхнього сина.

Третя особа у справі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 підтвердив те, що через постійні конфлікти з позивачем він і його батько виїхали з належного останньому жилого будинку АДРЕСА_1 . При цьому його батько нічого не забирав з будинку, тоді як він, за домовленістю з обома батьками, забрав собі зі спірних речей придбані для нього: кутовий диван, холодильник, пральну машину, килими, кухонний куточок, палас, шафу, ноутбук, крісло, плазмовий телевізор з кронштейном, музичний центр, електром`ясорубку, особисту постільну білизну.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Проведено поділ майна подружжя та залишено у власності ОСОБА_2 автомобіль марки «Москвич» 21412, 1993 року випуску, р/н НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_4 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки «Москвич» 21412, 1993 року випуску, р/н НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_4 , - у розмірі 11 353 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір 192 грн.

Задоволено зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Проведено поділ майна подружжя та залишено у власності ОСОБА_1 автомобіль марки «OPEL OMEGA», 1993 року випуску, р/н НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки «OPEL OMEGA», 1993 року випуску, р/н НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , - у розмірі 18 345 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 229 грн. 40 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що до обсягу спільного майна подружжя входять автомобілі. При визначені вартості розміру компенсації суд врахував висновок автотоварознавчого дослідження № 31 та довідку спеціаліста № 28/11-13.

Щодо здійснення розподілу зобов`язань між сторонами, які виникли від отримання позивачем кредитів в ПАТ «Банк Ренесанс» у розмірі кредиту 7 000 грн., ПАТ «Приватбанк» розмір кредиту 17 000 грн. та в ПАТ «Дельта банк» розмір кредиту 2 600 грн., то суд вважав, що позивачем не доведено, що ці зобов`язання були укладені в інтересах сім`ї. Відмовляючи в поділі інших речей, суд посилався на те, що неможливо проводити поділ такого майна, оскільки судом встановлено, що на час припинення сторонами сімейних відносин і часу виселення відповідача з будинку, вказане позивачем спірне майно залишилось в будинку, у її розпорядженні.

-4-

До того ж, у своїй заяві до Корабельного РВ УМВС України позивач вказала про вивіз відповідачем лише телевізора «Престижіо», музичного центру з колонками та підсилювачем, інше майно вона не зазначала.

Також позивачем не спростовані доводи її сина ОСОБА_3 щодо того, що частину спірного майна він забрав собі з її згоди та з дозволу батька.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила частково скасувати рішення суду, а саме в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 та ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення, скасувати рішення в частині відмови судом першої інстанції щодо спільної сумісної власності кредитних зобов`язань та провести їх поділ по 1/2 частині кожному, виділити їй в натурі кутовий диван, вартістю 2 750 грн., телевізор «Панасоник» вартістю 1 500 грн., а все інше перелічене майно в заяві і скарзі залишити за ОСОБА_2 , стягнути з ОСОБА_2 вартість 1/2 частини майна 15 820 грн., 1/2 частину кредитних зобов`язань у сумі 13 300 грн. та судовий збір.

Апеляційна скарга мотивована тим, що, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції залишив поза увагою квитанції на придбання матеріалів на ремонт домоволодіння (що зберіглися) та на інше майно, постанову Корабельного РВ УМВС України від 30 вересня 2011 року та, те що відповідач не надав жодних доказів, що гроші по кредитам вона витратила на свої потреби.

Крім того, суд залишив поза увагою те, що ОСОБА_3 в суді визнав, що усе перелічене в її позові майно знаходиться у нього, тоді як ніяких доказів на добровільну передачу нею майна ні він, ні відповідач суду не надали.

Також позивач посилалася на те, що автомобіль «Опель Омега» реєстраційний номер НОМЕР_2 був придбаний ними у шлюбі та зареєстрований за нею. Автомобілем керував їх син. В січні 2011 року за згодою відповідача автомобіль був проданий за 6 000 грн. Отримані кошти вона віддала відповідачу і він 01 лютого 2011 року купив автомобіль «Форд Сиеста», 1987 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_5 ОВІ, яким став користуватися син на підставі довіреності, яку вона надала суду. Згідно довідки МРЕО спірний автомобіль був знятий з обліку ще 26 листопада 2013 року. У зв`язку з тим, зустрічний позов ОСОБА_2 визнала лише в частині того, що зазначений в ньому автомобіль є їхньою сумісною власністю, але був проданий за згодою відповідача.

Довідка надана відповідачем суду, як доказ вартості автомобіля «Опель Омега» не відповідає вимогам процесуального законодавства та не є допустимим доказом, оскільки фахівець не оглядав сам об`єкт дослідження, не надав його опис та не перерахував недоліки, зробив висновки виходячи тільки з марки автомобіля та попиту на ринку, що було прийнято судом і покладено в основу судового рішення про стягнення з неї безпідставно 18 345 грн та є грубим порушенням норм процесуального закону.

Відповідач та третя особа у справі без самосійних вимог не скористалися правом подання відзиву на апеляційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до апеляційного суду не направили. В суді апеляційної інстанції вони погодились з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову в оскаржуваній частині рішення суду та наявності підстав задоволення зустрічного позову.

З огляду на доводи апеляційної скарги рішення суду першої інстанції оскаржується в частинах поділу автомобіля марки «OPEL OMEGA», реєстраційний № НОМЕР_2 , суми компенсації за цей транспортний засіб, боргів за кредитними зобов`язаннями та речей побутового вжитку. В іншій частині рішення суду не оскаржується, а тому згідно положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України не є предметом апеляційного перегляду.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню із таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено і таке вбачається з матеріалів справи, що 31 березня 1989 року сторони зареєстрували шлюб, який 15 вересня 2011 року розірвано.

-5-

Від даного шлюбу вони мають повнолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після припинення шлюбних відносин сторони стали проживати окремо. Позивач залишилась проживати в жилому будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 28 листопада 2012 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на жилий будинок АДРЕСА_1 , визнання права власності на 1/2 частку цього житлового будинку.

Під час перебування у шлюбі сторонами було набуто спільне майно, а саме: автомобіль марки АЗЛК 21412, 1993 року випуску, реєстраційний № НОМЕР_1 , який 26 травня 2005 року був зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 та автомобіль марки «OPEL OMEGA», 1993 року випуску, реєстраційний № НОМЕР_2 , який 29 березня 2008 року був зареєстрований на ім`я ОСОБА_4 (т.1 а.с. 52,210-211).

Звертаючись із зустрічним позовом, відповідач просив визнати автомобіль марки «OPEL OMEGA», 1993 року випуску, реєстраційний № НОМЕР_2 , спільною сумісною власністю сторін та в порядку поділу автомобіля, стягнути з позивача на його користь вартість належної йому 1/2 частки майна 18 345 грн.

Вирішуючи спір, судом встановлено відсутність між колишнім подружжям будь-яких угод щодо добровільного поділу майна, набутого ними за час перебування у шлюбі.

Статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Статтею 12 ЦПК України закріплено принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві. Відповідно до частини третьої вказаної статті кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог, встановлених цивільним процесуальним законодавством.

З огляду на зазначене, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що автомобіль марки «OPEL OMEGA», реєстраційний № НОМЕР_2 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, що не оспорювала позивач, та підлягав поділу, оскільки на момент його придбання сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що цей автомобіль в порядку поділу майна подружжя підлягав залишенню у власності ОСОБА_1 , з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 21 листопада 2013 року ОСОБА_2 пред`явив до суду зустрічний позов про поділ вищезазначеного автомобіля, обґрунтовуючи вимоги тим, що позивач користується транспортним засобом на власний розсуд, чим робить неможливим реально оцінити автомобіль.

Зі змісту доданої ним до зустрічного позову інформації Управління державної автомобільної інспекції від жовтня 2013 року слідує на час подання зустрічного позову з 29 березня 2008 року за ОСОБА_4 був зареєстрований спірний автомобіль.

-6-

З довідки № 28/11-13 ФОП ОСОБА_5 від 20 листопада 2013 року щодо оціночної вартості автомобіля «OPEL OMEGA», реєстраційний № НОМЕР_2 , слідує, що вартість автомобіля становила 36 690 грн. (т. 1 а.с.50-55).

Згідно інформації Регіонального сервісного центру МВС в Миколаївській області від 27 листопада 2019 року № 31/14-3687, наданої на запит апеляційного суду, спірний транспортний засіб з 26 листопада 2013 року по теперішній час зареєстрований за громадянином ОСОБА_6 . Право власності ОСОБА_6 сторонами не оспорювалось, тому в порядку поділу майна подружжя, вищезазначений автомобіль не міг бути виділений у власність ОСОБА_1 .

Отже, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та дійшов до помилкового висновку про наявність підстав в порядку поділу майна подружжя для залишення транспортного засобу у власності позивача.

В суді апеляційної інстанції відповідач заперечував свою згоду на відчуження цього автомобіля, а ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження обставини існування згоди ОСОБА_2 на відчуження нею транспортного засобу.

Посилання позивача на те, що в січні 2011 року автомобіль марки «OPEL OMEGA», реєстраційний № НОМЕР_2 був нею відчужений за згодою відповідача, а отримані нею грошові кошти передані останньому, не заслуговують на увагу, оскільки ці обставини не визнаються відповідачем та не підтверджуються належними доказами.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц зроблено висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Оскільки іншого не доведено, визначаючи розмір компенсації за відчужений автомобіль, колегія суддів враховує висновок № 28/11-13 складений ФОП ОСОБА_5 від 20 листопада 2013 року, яким встановлена вартість автомобіля «OPEL OMEGA», реєстраційний № НОМЕР_2 в сумі 36 690 грн.

Оскільки суд першої інстанції був іншої думки та залишив вищезазначений автомобіль у власності позивача, у зв`язку з тим, стягнув з неї компенсацію на користь відповідача, то рішення суду в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 на підставі п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції у цій частині нового рішення про задоволення зустрічного позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсації за відчужений автомобіль марки «OPEL OMEGA», реєстраційний номер НОМЕР_2 в сумі 18 345 грн.

Аргумент апеляційної скарги про те, що вищезазначений висновок про вартість об`єкта оцінки, яким визначена вартість автомобіля «OPEL OMEGA», реєстраційний № НОМЕР_2 , виконаний ФОП ОСОБА_5 від 20 листопада 2013 року не може бути належним та допустимим доказом через те, що фахівець не оглядав сам об`єкт дослідження, не надав його опис та не перерахував недоліки та зробив висновки виходячи тільки з марки автомобіля та попиту на ринку, є необґрунтованим, оскільки жодних належних та допустимих доказів на спростування визначеної висновком ФОП ОСОБА_5 від 20 листопада 2013 року вартості спірного автомобіля та докази на підтвердження невірності такої оцінки позивачем не надано.

-7-

Тому колегія суддів, з урахуванням наведених норм та поданих сторонами доказів вважає, що довідка № 28/11-13 про вартість транспортного засобу складена ФОП ОСОБА_5 від 20 листопада 2013 року є належним та допустимим доказом.

Водночас, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність підстав щодо здійснення поділу зобов`язань між сторонами, які виникли через отримання позивачем кредитів в ПАТ «Банк Ренесанс» у розмірі кредиту 7 000 грн., ПАТ «Приватбанк» - 17 000 грн. та в ПАТ «Дельта банк» -2 600 грн.

Обґрунтовуючи підставність цих вимог позивач зазначала, що для ремонту будинку та купівлі вказаного в позові майна протягом 2009-2011 років ними були використані спільні сумісні кошти подружжя, зокрема кредитні кошти, які позивач оформлювала на своє ім`я в банківських установах.

Згідно із ст. 12, ч. 1 ст. 81, ст. 82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76-80 ЦПК України.

На підтвердження своїх вимог позивач надала довідку АТ КБ «Приватбанк» від 09 квітня 2013 року № 533682, за змістом якої станом на 09 квітня 2013 року вона має заборгованість по таким угодам: № НОМЕР_6 у розмірі 9 598 грн. 35 коп., № А33NCC9GNK0047 - 17 072 грн. 84 коп. та № 6120 810 грн. 28 коп.; договір № 009-14507-130511 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування платіжної картки від 13 травня 2011 року, укладений з ПАТ «Дельта банк» з встановленим лімітом кредитної лінії на рахунку в сумі 2600 грн. та договір №012-14507-160511 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування дебітної платіжної картки від 16 травня 2011 року з ПАТ «Дельта банк», а також частково квитанції про придбання майна в період шлюбу та витрати на ремонт будинку (т. 1 а.с. 6, 10-38). Однак, зазначене не є доказами отримання та витрачання кредитних коштів в інтересах сім`ї на ремонт та придбання спірного майна.

Інших доказів щодо обґрунтування своїх доводів позивачка не надала.

Отже, зазначені документи не є достатніми та беззаперечними доказами, що свідчать про те, що в період шлюбу сторін позивачем, в інтересах сім`ї, були укладені кредитні договори у названих нею банківських установах, отримані та витрачені кредитні кошти. Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем обставин того, що зазначені у позові кредитні кошти, які були одержані нею за кредитними договорами з банківськими установами, є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя згідно приписів частини 3 статті 61 СК України.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині вирішення зазначених позовних вимог ОСОБА_1 відповідно до положень ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Відмовляючи в позові в частині поділу речей побутового вжитку, суд першої інстанції вважав неможливим провести поділ такого майна, оскільки як встановив з пояснень відповідача на час припинення сімейних стосунків і часу виселення з будинку, він, окрім вивезеного сином свого майна, інше вказане позивачкою в позові майно не вивозив та воно залишилося у будинку, у її розпорядженні. В заяві до Корабельного РВ УМВС України позивач вказала лише на вивезення відповідачем телевізора «Престижіо», музичного центру та підсилювача. Також позивачем не були спростовані доводи сина щодо того, що частину спірного майна він забрав собі з її згоди та з дозволу батька.

Проте, повністю з таким висновком суду погодитись не можна.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 вказувала, що за період шлюбу ними придбано телевізор «Панасонік», кутовий диван, холодильник «ВЕКО», пральну машину «ВЕКО», DVD «Панасонік», три килими, кухонний куточок, палас, шафу, набір посуду, ноутбук «LG», крісло, плазмовий телевізор «Престижіо», кронштейн

-8-

під телевізор, тюнер, модем «Інтертелеком», модем «Піплнет», музичний центр, пилосос, м`ясорубку електричну, електрочайник «Філіпс», посуд та постільну білизну.

Просила провести поділ побутових речей.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 заперечував проти наявності у нього переліченого в позові майна, окрім речей їх сина, які останній забрав з будинку. Проте, не заперечував оцінку речей, яку зазначила позивач.

Третя особа у справі ОСОБА_3 підтвердив, що зазначені ним речі, які батьки придбавали для нього він дійсно забрав собі за їх згодою.

В суді апеляційної інстанції придбання сину ОСОБА_3 вивезених ним речей з будинку позивач визнала.

Отже, на думку колегії суддів, визнані учасниками справи речі домашнього вжитку, зокрема 3 килими, вартістю 300 грн., палас, вартістю 200 грн., шафа, вартістю 1 200 грн., ноутбук, вартістю 6 300 грн., крісло, вартістю 700 грн., плазмовий телевізор «Престижіо» з кронштейном, вартістю 6 800 грн. та 1 200 грн., музичний центр, вартістю 4 200 грн. підлягають виключенню зі списку майна, що підлягало поділу, оскільки, як встановлено, ці предмети придбані подружжям для їх сина ОСОБА_3 .

Разом з тим, холодильник «ВЕКО», вартістю 1 530 грн., пральна машина «ВЕКО», вартістю 1 740 грн., кухонний куточок, вартістю 800 грн., електром`ясорубка, вартістю 500 грн., що визнали сторони та підтвердили знаходження цього майна в користуванні відповідача та третьої особи підлягають поділу між колишнім подружжям.

З огляду на зазначене, висновок суду першої інстанції про те, що зазначені речі побутового вжитку не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя є помилковими, оскільки на момент їх придбання сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

В силу ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, вирішуючи спір, не звернув уваги на часткове визнання учасниками позовних вимог щодо поділу речей побутового вжитку, відсутність можливості в іншій спосіб захистити свої права, та безпідставно відмовив у первісному позові ОСОБА_1 .

З урахуванням викладеного, з метою вирішення спору між колишнім подружжям, колегія суддів вважає за необхідне, в межах заявлених позивачем за первісним позовом позовних вимог, з врахуванням пояснень учасників справи, провести поділ речей побутового вжитку, виділивши у власність ОСОБА_3 : холодильник «ВЕКО», вартістю 1 530 грн., пральну машину «ВЕКО» 3500, вартістю 1 740 грн., кухонний куточок, вартістю 800 грн., електром`ясорубку, вартістю 500 грн., а всього майна на суму 4 570 грн.

При цьому, оскільки, при поділі спільного майна подружжя, у ОСОБА_3 залишається майно, вартість якого перевищує розмір частки кожного із подружжя у їх спільному майні, то відповідно до положень ст. 71 СК України необхідно присудити стягнення із нього на користь ОСОБА_1 2 285 грн. грошової компенсації вартості, що перевищує належну йому частку (всього майна на суму 4 570 грн. : 2= 2 285 грн.)

Щодо поділу іншого майна, а саме телевізору «Панасонік», ДВД «Панасонік», набору посуду, тюнера, модема «Інтертелекома», пипелнет, пилососа, електрочайника «Філіпс», постільної білизни, то позивачем не надано суду належних доказів його наявності у відповідача, тоді як ним такі обставини заперечуються, на день розгляду справи судом сторони не погодили його ідентифікуючі ознаки, а тому колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні позовних вимоги в частині розподілу зазначеного майна.

-9-

За наведених обставин, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про відмову у поділі частини спірного майна (речей побутового вжитку) відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення про задоволення частково цих вимог.

Рішення суду в іншій частині позову ОСОБА_1 не оскаржувалось, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

В силу ст. 141 ЦПК України за наслідками перегляду рішення суду в апеляційному порядку, рішення суду щодо розподілу судових витрат підлягає зміні.

Відповідно до посвідчення серії А НОМЕР_7 ОСОБА_1 на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» має пільги та звільнена від сплати судового збору в усіх судових інстанціях як громадянин, віднесений до 2 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи. Тому судовий збір, який мав бути стягнутий з неї на користь відповідача за зустрічним позовом в розмірі 229 грн. 40 коп. сплачений у суді першої інстанції, підлягає компенсуванню останньому за рахунок держави. З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 590 грн. 40 коп. сплачених нею витрат, пов`язаних із проведенням експертизи.

Пропорційно до задоволених вимог з ОСОБА_2 в дохід держави підлягає стягненню 340 грн. 95 коп. судового збору в обох судових інстанціях (11353,80 + 2285) х 1 % + 136,38 х 150 %).

Керуючись статтями 367, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26 вересня 2019 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині, яким позов ОСОБА_2 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію за відчужений транспортний засіб автомобіль марки «OPEL OMEGA», 1993 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , в сумі 18 345 (вісімнадцять тисяч триста сорок п`ять) грн.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог з ОСОБА_1 у поділі речей побутового вжитку скасувати та ухвалити нове рішення, яким ці вимоги задовольнити частково.

Виділити у власність ОСОБА_2 :

-холодильник «ВЕКО», вартістю 1 530 грн.,

-пральну машину «ВЕКО» 3500, вартістю 1 740 грн.,

-кухонний куточок, вартістю 800 грн.,

-електром`ясорубку, вартістю 500 грн., а всього майна на суму 4 570 грн.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 285 (дві тисячі двісті вісімдесят п`ять) грн. компенсації різниці у вартості спільного майна.

Рішення суду в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 590 грн. 40 коп. витрат, пов`язаних із проведенням експертизи.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 340 грн. 95 коп. судового збору.

-10-

Судовий збір в розмірі 229 грн. 40 коп., понесений ОСОБА_2 , компенсувати за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині вказане судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді : Л.М. Прокопчук

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 06 грудня 2019 року.