ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року

м. Черкаси

справа № 707/2556/17 провадження № 22-ц/821/758/19
категорія: 302000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Василенко Л. І.,

суддів: Бородійчука В. Г., Карпенко О. В.

секретаря: Анкудінова О. І.

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1

відповідач - Державне підприємство «Черкаське лісове господарство»

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 03 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Черкаське лісове господарство» про визнання протиправною відмови в отриманні погодження, у складі: головуючого судді Соколишиної Л. Б., повний текст судового рішення складено 15 жовтня 2019 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ДП «Черкаське лісове господарство» про визнання протиправною відмови в отриманні погодження.

Свої позовні вимоги мотивував тим, 25 жовтня 2017 року він звернувся до ДП «Черкаське лісове господарство» з клопотанням, щодо отримання погодження на вилучення земельної ділянки площею 0,9 га на території Білозірської сільської ради Черкаського району. До вказаного клопотання була надана схема розміщення земельної ділянки із зазначенням місця її розташування.

27 листопада 2017 року він отримав лист ДП «Черкаське лісове господарство» від 27.11.2017 за №1031/03/10, яким йому було відмовлено у надані погодження на вилучення земель лісогосподарського призначення державної власності щодо запитуваної ним земельної ділянки, яка відноситься до виділу 28 кварталу 304 Тясминського лісництва ДП «Черкаський лісгосп».

Зазначав, що згідно з шифром контуру виділ 28 загальною площею 4,6 га з характеристикою деревостанів, підросту, підліску невкритих лісовою рослинністю і нелісових земель, додаткові відомості болото, низинне, рослинність сокова, зростання ВРХ, 20% має державну форму власності, належить до земель лісогосподарського призначення та перебуває у постійному користуванні ДП «Черкаське лісове господарство».

Вказував, що дана земельна ділянка не відноситься до лісовкритих земельних ділянок державної власності.

Законодавство передбачає, що при зверненні до органів виконавчої влади необхідно подання пакету документів визначених ч. 6 ст. 118 ЗК України, в тому числі і погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Вважає, що з огляду на зміст відмови директора ДП «Черкаське лісове господарство» не вбачається правової підстави заборони на вилучення такої ділянки, оскільки норми закону та інших нормативно правих актів України навпаки встановлюють порядок такої процедури, ДП «Черкаське лісове господарство» явно зловживає своїм монопольним становищем, чим безпідставно відмовило йому у наданні формального погодження, а тому така відмова підлягає визнанню судом неправомірною.

Просив суд визнати протиправною відмову у наданні йому погодження на вилучення земель лісогосподарського призначення державної власності, яка викладена у листі ДП «Черкаське лісове господарство» від 27.11.2017 №1031/03/10, та зобов`язати відповідача надати погодження на вилучення земельної ділянки площею 0,9 га лісогосподарського призначення державної власності вказаної у його заяві від 25 жовтня 2017 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 03 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач є належним лісокористувачем та землекористувачем, у постійному користуванні якого перебувають землі державної власності лісогосподарського призначення, і повноваження відповідача щодо погодження на вилучення земельної лісової ділянки державної власності є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу, тому відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення не допущено порушень норм чинного законодавства.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 11 листопада 2019 року, ОСОБА_1 , вважаючи рішення суду незаконним і не обґрунтованим, а тому таким, що має бути скасоване при апеляційному перегляду з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 03 жовтня 2019 року та прийняти постанову про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано принцип остаточності судового рішення, адже у п. 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у цій же справі зазначено, що у спірних правовідносинах ДП «Черкаське лісове господарство» не є суб`єктом владних повноважень, оскільки ним не здійснюються публічно-владні чи управлінські функції на підставі законодавства, що виключає розгляд даної справи у порядку адміністративного судочинства.

Суд першої інстанції, на його думку, вищевказаного не врахував та допустив помилкове твердження, що відповідач при наданні погодження на вилучення земельної ділянки із свого постійного користування наділений дискреційними повноваженнями.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 18 листопада 2019 відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року справу призначено до розгляду на 11 грудня 2019 року на 11 год. 00 хв. з повідомленням учасників справи про її розгляд.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

25 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до ДП «Черкаське лісове господарство» з клопотанням щодо отримання погодження на вилучення земельної ділянки площею 0,9 га на території Білозірської сільської ради Черкаського району для ведення особистого селянського господарства. До вказаного клопотання надав схему розміщення земельної ділянки із зазначенням місця її розташування (а.с. 94).

У відповідь на звернення ОСОБА_1 , 27 листопада 2017 року відповідач листом №1031/03/10 відмовив позивачеві у наданні погодження на вилучення земель лісогосподарського призначення державної власності щодо запитуваної земельної ділянки (а.с. 96).

Дана земельна ділянка площею 0,9 га знаходиться на території Білозірської сільської ради Черкаського району та відноситься до виділу 28 кварталу 304 Тясминського лісництва Державного підприємства «Черкаський лісгосп» і вкрита лісом мішаного насадження.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд Черкаської області, та застосовані норми права

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У ч. 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За загальним правилом, кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Особливості землекористування та вилучення лісових земель урегульовано у ЛК України.

Лісові відносини - це суспільні відносини, які стосуються володіння, користування та розпоряджання лісами і спрямовуються на забезпечення охорони, відтворення та стале використання лісових ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства. Об`єктом лісових відносин є лісовий фонд України та окремі лісові ділянки. Суб`єктами лісових відносин є органи державної влади, органи місцевого самоврядування, юридичні особи та громадяни, які діють відповідно до Конституції та законів України (ст. 2 ЛК України).

Відповідно до ст. 5 ЛК України (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин) до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства.

Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.

За приписами ст. 8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Згідно зі ст. 16 ЛК України право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами.

У постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи (ст.17 ЛК України).

Право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема, підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності (ст. 92 ЗК України в редакції чинній на час виникнення спірних відносин).

Згідно зі ст. 56 ЗК України, землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.

Відповідно до ст. 57 ЗК України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Отже, земельні ділянки лісогосподарського призначення можуть передаватися з державної у приватну власність громадянам та юридичним особам лише у випадках, передбачених ЗК України.

Згідно з ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, зокрема, для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 22 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Приписами абз. 1 ч. 7 ст. 118 ЗК України визначено, що підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Тобто, ч. 7 ст. 118 ЗК України визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У разі надання органом місцевого самоврядування відмови особі у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою обов`язковим є зазначення конкретної підстави для такої відмови, що визначені у ч. 7 ст. 118 ЗК України.

Верховний Суд у постанові від 25 листопада 2019 року у справі № 320/5479/18 прийшов до висновку, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень ст. 118 ЗК України.

Визначена законом процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення громадян щодо того чи іншого «земельного» питання. У світлі вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов`язковим.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 605/567/17, від 06 листопада 2019 року у справі № 509/1350/17, постанові Верховного Суду від 20 серпня 2019 року у справі № 813/2273/18.

З матеріалів справи вбачається, що ДП «Черкаське лісове господарство» у постійне користування передана спірна земельна ділянка державної власності для ведення лісового господарства.

Згідно Статуту ДП «Черкаське лісове господарство» засноване на державній власності, належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України і входить до сфери управління Черкаського обласного управління лісового та мисливського господарства. ДП «Черкаське лісове господарство» здійснює свою діяльність на комерційній основі відповідно до чинного законодавства України. ДП «Черкаське лісове господарство» підприємство створено з метою ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання та відтворення лісів. При цьому, одними із основних напрямків діяльності вказаного підприємства є здійснення заходів з відновлення лісів, підвищення їх продуктивності та поліпшення якісного складу, охорона лісів тощо. (а.с. 109 - 117).

ОСОБА_1 , маючи на меті отримати за проектом землеустрою земельну ділянку, площею 0,9 га із зміною цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, звернувся до землекористувача бажаної земельної ділянки, ДП «Черкаське лісове господарство, із клопотанням надати погодження на вилучення такої земельної ділянки в приватну власність для ведення особистого селянського господарства на території Білозірської сільської ради Черкаського району.

Даних про те, що ОСОБА_1 звертався до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки у власність відповідно до їх повноважень із пакетом документів, що визначені законом, та отримав відповідну відмову, через відсутність погодження на вилучення спірної земельної ділянки, матеріали справи не містять.

До суду позивач звернувся оскаржуючи саме відмову у наданні погодження відповідачем, як постійним землекористувачем.

При цьому, апеляційний суд враховує, що реалізуючи інтерес у безоплатному набутті у власність земельної ділянки державної чи комунальної власності, громадянин вступає у правовідносини з органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які передають ці ділянки у власність відповідно до їх повноважень. І саме з цими органами у громадянина може бути юридичний спір щодо передання земельної ділянки у власність.

Погодження ж землекористувача на вилучення земель лісогосподарського призначення є одним із документів, які додаються до поданого громадянином згідно з ч. 6 ст. 118 ЗК України клопотання.

Крім того, серед вичерпного переліку підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відсутня така підстава, як відсутність погодження землекористувача земельної ділянки.

Оскільки результат розгляду даного позову не може зумовлювати негативні правові наслідки для відповідача щодо реалізації ним права землекористування, зокрема й примусу до відмови від речового права на земельну ділянку, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні позову з вищевказаних підстав.

З приводу висновків суду першої інстанції, що відмова ДП «Черкаське лісове господарство» у наданні погодження на вилучення земель лісогосподарського призначення є законною, оскільки таке погодження є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу і його розгляд є втручанням в дискреційні повноваження відповідача, апеляційний суд зазначає наступне.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

При цьому, поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80) 2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2010 року № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Однак, предметом даного спору є відмова ДП «Черкаське лісове господарство» в наданні погодження землекористувача на вилучення земельної ділянки.

Оскільки земельні ділянки можуть перебувати у користуванні окремих юридичних і фізичних осіб і права кожного із землекористувачів визначено, то звернення до землекористувача, який окрім своїх повноважень як землекористувача наділений і іншими делегованими повноваженнями, не свідчить про позбавлення його, якщо ці обмеження прямо не передбачені у законі чи договорі, та не позбавляє його прав землекористувача висловлювати свою думку щодо цієї земельної ділянки, яка перебуває у користуванні.

Рішення землекористувача щодо надання чи відмови в наданні згоди на вилучення частини земельної ділянки є реалізацією майнових прав, а не управлінським рішенням.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2019 року у даній справі.

Отже, дії відповідача у даній справі не можуть розглядатись як дискреційні повноваження адміністративного органу.

Вищевикладені положення законодавства суд першої інстанції не врахував і хоча прийняв правильне рішення про відмову в позові, але при цьому виходив з помилкових висновків.

Суд апеляційної інстанції враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, висновки суду в частині мотивів відмови в задоволенні позову не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з викладених підстав, у відповідності до ст. 376 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 03 жовтня 2019 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до державного підприємства «Черкаське лісове господарство» про визнання протиправною відмови в отриманні погодження відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та на умовах передбачених ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 12 грудня 2019 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук

О. В. Карпенко