Постанова

Іменем України

06 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 309/1532/15-ц

провадження № 61-21088св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Яремка В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Закарпатський базовий державний медичний коледж,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2016 року у складі судді Кемінь В. Д. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 23 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Собослоя Г. Г., Готри Т. Ю., Мацунича М. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Закарпатського базового державного медичного коледжу (далі - ЗБДМК, коледж) про скасування наказів про звільнення з посади, поновлення на посаді заступника директора з виховної роботи навчального закладу, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що 17 грудня 2014 року управлінням охорони здоров`я в Закарпатській області видано наказ № 647-0 «Про внесення змін до штатного розпису», внаслідок якого відбулося скорочення працівників коледжу. Зазначене скорочення відбулося за поданням директора ЗБДМК та було запропоновано скоротити дві штатні посади заступника директора, без зазначення прізвищ та у межах чинного законодавства. Підставою для винесення наказу став наказ Міністерства освіти і науки України від 23 січня 2014 року № 60 «Про затвердження типових штатних нормативів вищих навчальних закладів І-ІІ рівнів акредитації». В той же день директором ЗБДМК винесено наказ від 17 грудня 2014 року № 270 про скорочення двох заступників: заступника директора з питань гуманітарної освіти та виховання, а також заступника директора з науково-методичної роботи. Вважала, що скорочення штату проведено фіктивно, звільнення є неправомірним, оскільки не було проведено профспілкових зборів та зборів трудового колективу. При скороченні штату позивач мала переважне право залишитись на роботі, оскільки є більш кваліфікованим працівником. Зазначала, що працювала у ЗБДМК з 1985 року, зокрема на посаді заступника директора з виховної роботи з 2003 року. Вважала, що скороченню підлягала посада заступника директора з практичного навчання, а не посада заступника директора з виховної роботи, оскільки діти потребують постійного нагляду за ними та виховного процесу, повідомлення від 27 січня 2015 року № 1 та від 27 лютого 2015 року № 63 про скорочення штату є незаконними, у них не міститься посилання на наказ ЗБДМК про скорочення її посади та відсутні відомості про їх реєстрацію. Стверджувала, що наказ про її звільнення зі скороченням посади заступника директора з гуманітарної освіти і виховання є фіктивним та незаконним.

Посилаючись на незаконність вказаних наказів, що призвели до погіршення її стану здоров`я, погіршення самопочуття, зниження авторитету в очах підлеглих студентів та їхніх батьків, просила також відшкодувати спричинену їй моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів неправомірності дій відповідача щодо ОСОБА_1 та порушення її трудових прав, відповідач у зв`язку із скороченням штату працівників діяв відповідно до вимог, передбачених частинами першою та другою статті 40 КЗпП України, а також частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 23 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовувалось тим, що висновок суду першої інстанції про відсутність порушень норм закону при звільненні ОСОБА_1 із займаної посади є правильним, оскільки в навчальному закладі дійсно відбулось скорочення штату працівників, позивач була вчасно попереджена про майбутнє звільнення, їй запропоновано вакантну посаду відповідно до її освітньо-кваліфікаційного рівня, на яку вона погодилась, що підтверджується наказом про переведення ОСОБА_1 від 31 березня 2015 року № 75.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 23 грудня 2016 року, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що незаконність її звільнення з посади заступника директора навчального закладу з виховної роботи підтверджена результатами перевірок, проведених з цього питання органами освіти та охорони здоров`я, до компетенції яких входить управління ЗБДМК, однак ці документи суд першої інстанції відхилив, посилаючись на те, що вони мають рекомендаційний характер і не встановлюють правових норм. Крім того, суд першої інстанції не перевірив доводів позивача про те, що її звільнення з посади за скороченням штатів викликано неприязними стосунками з директором коледжу. Також суд не взяв до уваги твердження позивача про те, що при скороченні штату вона мала переважне право залишитись на роботі, оскільки є більш кваліфікованим працівником. Крім того, у накази про її звільнення внесені зміни щодо назви посади, яку вона обіймала, вже після її звільнення, що є доказом незаконного звільнення.

У лютому 2017 року від ЗБДМК на адресу суду надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в яких відповідач просив відмовити у задоволенні касаційної скарги позивача, оскаржувані рішення залишити без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 27 січня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечень на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судами встановлено, що ОСОБА_1 з 17 січня 2003 року переведена на посаду заступника директора з виховної роботи (наказ від 11 січня 2003 року № 1) ЗБДМК.

Наказом управління охорони здоров`я Закарпатської ОДА від 17 грудня 2014 року № 647-0 з метою упорядкування штатного розпису та приведення штатних одиниць закладу відповідно до вимог наказу Міністерства освіти і науки України від 23 січня 2014 року № 60 «Про затвердження Типових штатних нормативів вищих навчальних закладів І-ІІ рівнів акредитації, директора ЗБДМК зобов`язано з 01 квітня 2015 року внести зміни в штатний розпис закладу, скоротивши дві посади заступників директора (т. 1, а. с. 25).

На виконання зазначеного наказу директором ЗБДМК видано наказ від 17 грудня 2014 року за № 270, яким внесено зміни в штатний розпис з 01 квітня 2015 року та скорочено дві посади заступників директора: заступника директора з гуманітарної освіти та виховання і заступника директора з науково-методичної роботи (т. 1, а. с. 10).

Наказом від 23 січня 2015 року № 18 ОСОБА_1 попереджено про наступне звільнення у зв`язку зі скороченням посади заступника директора з гуманітарної освіти та виховання (т. 1, а.с. 12).

27 січня 2015 року позивача згідно з наказом від 17 грудня 2014 року № 647- 0 та у зв`язку з скороченням її посади попереджено про майбутнє звільнення 31 березня 2015 року та запропоновано посаду викладача (т. 1, а.с. 13).

27 лютого 2015 року ОСОБА_1 запропоновано посаду викладача хімії із збереженням тарифікованих 360 годин на 2014/2015 навчальний рік з посадовим окладом 1 692,90 грн та роз`яснено, що у разі відмови продовжувати роботу на запропонованій посаді з нею буде припинено трудовий договір на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (т. 1, а.с. 14).

Відповідно до протоколу зборів профспілкової організації Закарпатського базового державного медичного коледжу від 11 березня 2015 року № 2 вбачається, що рішенням профспілкового комітету рекомендовано директору коледжу звільнити ОСОБА_1 із займаної посади (т. 1, а.с. 125-126).

За згодою позивача наказом ЗБДМК від 31 березня 2015 року за № 75, ОСОБА_1 переведена на посаду викладача хімії (т. 1, а.с. 11). Відповідно до цього наказу, запис щодо переведення на посаду викладача хімії внесено до трудової книжки позивача. Тобто, ОСОБА_1 погодилася із запропонованою їй посадою викладача хімії.

Наказом директора ЗБДМК від 24 квітня 2015 року № 97, ОСОБА_1 як викладачу хімії з 01 квітня 2015 року до педагогічного навантаження на 2014/2015 роки додано 36 годин методичного керівництва з виробничої фармацевтичної практики студентів.

Наказом директора ЗБДМК Яким Я. С. від 02 червня 2015 року № 132 «Про внесення змін до наказів Закарпатського базового державного медичного коледжу» з метою приведення документів ЗБДМК у відповідність до штатного розпису, внесено зміни у накази від 17 грудня 2014 року № 270 «Про внесення змін до штатного розпису»; від 23 січня 2015 року № 18 «Про попередження про наступне звільнення»; від 31 березня 2015 року № 75 «Про переведення ОСОБА_1 », «слова заступник директора з гуманітарної освіти та виховання» замінити словами «заступник директора з виховної роботи» (т. 1, а. с. 222).

Таким чином, у навчальному закладі мали місце зміни в штатному розписі, які потягли за собою скорочення посад, у тому числі було скорочено і посаду, яку обіймала позивач.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з цих підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Суд першої інстанцій, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що у ЗДБМК дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, а саме скорочення штату працівників через приведення у відповідність штатних одиниць до вимог наказу Міністерства освіти і науки України від 23 січня 2014 року «Про затвердження Типових штатних нормативів вищих навчальних закладів І-ІІ рівнів акредитації», що стало підставою для звільнення працівників, зокрема і ОСОБА_1 , на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник чи уповноважений ним орган є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника або уповноважений ним орган з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві впродовж цього періоду і які існували на день звільнення.

У справі, що переглядається, установлено, що позивач була попереджена про майбутнє звільнення та їй запропоновано посаду викладача, на яку вона погодилась, отже, роботодавець дотримався вимог частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, на підставі належним чином оцінених доказів дійшли правильного висновку, що дії ЗБДМК зі звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора з виховної роботи навчального закладу відповідали вимогам трудового законодавства, тому підстав для задоволення її позовних вимог не має.

Доводи ОСОБА_1 про внесення змін у назву посади після її звільнення не мають правового значення щодо законності звільнення позивача із займаної посади.

Посилання позивача у касаційній скарзі на невстановлення судами всіх фактичних обставин справи є помилковим, спростовується матеріалами справи та змістом оскаржуваних судових рішень, які ґрунтуються на підставі всебічно досліджених доказів у справі та достатньо повно установлених обставин справи.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не надали належної оцінки певним доказам зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Отже, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального чи процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За наслідками розгляду касаційної скарги встановлено, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Отже, відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, оскільки відсутні підстави для скасування судового рішення.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 23 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик