Дата документу 22.01.2019 Справа № 333/2082/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/2082/18 Головуючий у 1 інстанції: Варнавська Л.О.
Провадження № 22-ц/807/705/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» січня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Бєлки В.Ю.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_8, Служба (управління) у справах дітей Запорізької міської ради по Комунарському району, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_8, Служба (управління) у справах дітей Запорізької міської ради по Комунарському району, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що є наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1. Квартира є однокімнатною, житловою площею 16,2 кв.м, загальною 28,4 кв.м, є комунальною власністю, неприватизована.

В квартирі зареєстровані та проживають вона та члени її родини: дочка та малолітній онук. Місцем проживання відповідачів з 2015 року є належна відповідачу на праві спільної часткової власності 1/2 частина жилого будинку за адресою: АДРЕСА_3, яка належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.09.2014 року.

Відповідач не мешкає в спірному житлі без поважних причин з 2005 року, має у власності інше житло, де має всі законні підстави зареєструвати свою малолітню дитину, що, на її думку, є підставою для визнання його та малолітньої дочки такими, що втратили право користування жилим приміщенням за ст. 107 ЖК з часу вибуття на інше постійне місце проживання.

На підстав зазначеного просила визнати ОСОБА_5 та малолітню ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на відсутність доказів поважності причин не проживання відповідачів та існування перешкод в користуванні зазначеною квартирою, неналежну оцінку доказів, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

ОСОБА_5 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що в матеріалах справи наявні докази поважності його не проживання у спірній квартирі, право на приватизацію не залежить від наявності в його власності спадкового майна, позивачем не зазначено які ї права порушені, невизнані або оспорювані ним,

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності того, що відповідач вибув з квартири АДРЕСА_1 у зв'язку з виїздом на інше місце проживання, доводи відповідача про виїзд з квартири у зв'язку з неприязними стосунками між сторонами та перешкодами відповідачу в користуванні квартирою не спростовані в суді.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 є неприватизованою. Складається з однієї кімнати, має загальну площу 29,17 кв.м. В ній зареєстровано 5 осіб (а.с.16).

Відповідач ОСОБА_5 зареєстрований в цій квартирі з 07.10.1983 року по теперішній час, його малолітня донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована в ній з 31.03.2016 р. (а.с.26).

Таким чином, ОСОБА_5 вселився до спірного приміщення на законних підставах як член сім'ї наймача.

Крім того, в вказаній квартирі зареєстрована позивач та третя особа ОСОБА_7 (а.с.7-8).

Судом також встановлено, що позивачу та відповідачу ОСОБА_5 належить по 1/2 частині житлового будинку АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 09 вересня 2014 року (а.с.13,15).

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно з ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше, як з підстав і порядку, передбачених законом.

За змістом статті 107 Житлового кодексу України, наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Як роз'яснено у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985 року відповідно до ст. 107 Житлового кодексу України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Пункт 1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985 року передбачає необхідність точного додержання норм Житлового кодексу України, маючи на увазі, що правильний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом їх інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем не доведено наявність підстав, що передбачені ст. 107 ЖК України для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, зокрема, вибуття на постійне місце проживання в інше жиле приміщення, встановив існування між сторонами вкрай неприязних стосунків, та створення позивачем перешкод відповідачу у користуванні спірною квартирою.

Викладене підтверджується наявними у справі письмовими доказами, зокрема, висновком ДІМ СДІМ Комунарського РВ ЗМУ ГУМВС України у Запорізькій області лейтенанта міліції Балабухи С,М, про результати розгляду звернення громадянина від 27 березня 2015 року, доповідною запискою ДОП Комунарського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області ст. лейтенанта поліції Топоренко Д.В. щодо розгляду звернення, яке надійшло від ОСОБА_5 від 23.04.2018 року щодо перешкод в користуванні квартирою, світлокопії судових рішень у справах за позовами ОСОБА_5 щодо вселення в спірне приміщення, а також поясненнями свідків: ОСОБА_10, ОСОБА_11 (а.с. 30, 31, 107-109, 115, 122-123).

Отже, суд першої інстанції, дослідивши докази у справі і надавши їм оцінку, а також, врахувавши обставини справи, дійшов вірного висновку, що відповідачі у спірній квартирі не проживають, оскільки між сторонами склались неприязні стосунки та позивачем чиняться перешкоди у користуванні цим житлом.

Доводи позивача щодо вибуття відповідачів на постійне місце проживання до іншого житлового приміщення, а саме: житлового будинку АДРЕСА_3, що є підставою у відповідності до ст. 107 ЖК України для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, ґрунтуються на припущеннях та спростовуються наявними в матеріалах доказами звернень відповідача до різних органів та установ щодо перешкод в користуванні спірною квартирою в тому числі і після набуття ОСОБА_5 права власності на вищевказаний житловий будинок у 2014 році.

Твердження апеляційної скарги про те, що відповідач має у власності своє житло, а тому не може зберігати за собою право користування квартирою у держаному житловому фонді а тому право на приватизацію, не ґрунтується на будь-якій нормі права, також Конституційний Суд України в рішенні від 10.06.2010 року у справі №15-рп/2010 в аспекті конституційного звернення положення пункту 5 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19 червня 1992 року N 2482-XII, зазначив, що право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо:

- громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано в одній чи кількох квартирах (будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю;

- у власність наймача і кожного члена його сім'ї передано загальну площу однієї квартири (будинку), що перевищує встановлену санітарну норму, з оплатою вартості надлишкової загальної площі приватизованого житла;

- у власність наймача і кожного члена його сім'ї передано загальну площу житла, меншу ніж встановлена санітарна норма, а залишок житлового чека використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду;

- весь житловий чек використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду.

До того ж того, позивач ОСОБА_3 також є власником 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_3 та має право користуватись зазначеною нерухомістю.

За приписами ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 в якості доказів було надано відповідь старости Розумівського старостинського округу від 18 січня 2019 року №02-12/027 та акт про встановлення факту проживання від 18 січня 2019 року, які не можуть бути прийняті судом, оскільки складені вже після ухвалення рішення суду у даній справі, ОСОБА_3 не доведено неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від неї.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

За приписами ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 жовтня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 25 січня 2019 року.

Головуючий

Судді: