ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/4964/19 Номер провадження 22-ц/814/2820/19Головуючий у 1-й інстанції Чуванова А.М. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Лобова О.А., Панченка О.О., при секретарі судового засідання: Філоненко О.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 09 вересня 2019 року (ухвалене суддею Чувановою А.М., повний текст судового рішення складено 19.09.2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 3/20 частини земельних ділянок,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 3/20 частини земельних ділянок, в якому просила змінити частку у праві власності ОСОБА_2 на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: :18:004:0094 з 1/2 частини на 7/20 частин; змінити частку у праві власності ОСОБА_2 на земельну ділянку для ведення садівництва, кадастровий номер: :18:004:0105 з 1/2 частини на 7/20 частин; визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/20 частини земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: :18:004:0094; визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/20 частини земельної ділянки для ведення садівництва, кадастровий номер: :18:004:0105.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 07.09.2016 року між її покійним чоловіком ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, у відповідності до якого ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв в дар 3/20 частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У відповідності до вищевказаного договору обєкт дарування складається з житлового будинку А-1, загальною площею 130,4 кв.м, житловою площею 66,3 кв.м, сарай Б, літня кухня В, сарай в1, погріб в2, вбиральня Ж, вбиральня З, сарай И, погріб и, погріб а1, погріб а6, погріб а7, огорожа №1, ворота огорожі №2, огорожа №5. Також, в п.1.3 договору дарування вказано, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований на земельній ділянці, кадастровий номер: :18:004:0094, земельна ділянка житлової та громадської забудови (для ведення садівництва) кадастровий номер: :18:004:0105, що знаходиться у спільній сумісній власності.

Вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 чоловік позивача. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.01.2019 року ОСОБА_1 прийняла у спадок 3/20 часток житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 на земельній ділянці приватної власності, що належала спадкодавцю ОСОБА_3 на підставі дублікату, виданого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Сидоренко В.І. 14.12.2018 року за реєстровим №2909 договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Сидоренко В.І. 07.09.2016 року за реєстровим №1-1415.

Вказує, що на даний час їй не відомо, чому під час оформлення у 2016 році договору дарування 3/20 часток вказаного житлового будинку з надвірними будівлями не було оформлено договору дарування відповідних часток земельних ділянок, на яких розташоване дане домоволодіння.

Так, рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 28.02.2014 року було визначено частки у праві спільної сумісної власності на земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку 1000 кв.м та земельної ділянки для ведення садівництва 500 кв.м між співвласниками будинку, а саме: між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , та визначено порядок користування даними земельними ділянками. Даним рішенням суду визначено ОСОБА_4 та ОСОБА_2 частки у праві спільної сумісної власності на земельні ділянки по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 1000 кв.м, та земельної ділянки для ведення садівництва, площею 500 кв.м, а саме: по 1/2 частині кожній.

Позивач посилається на те, що ніяким чином не може відчужити належну їй на праві приватної часткової власності 3/20 частини житлового будинку, господарських будівель і споруд, користуватися відповідними частинами земельних ділянок на законних підставах, тому просила позов задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 09 вересня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 3/20 частини земельних ділянок відмовлено.

З даним рішенням суду не погодилася ОСОБА_1 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 09 вересня 2019 року скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстнації є незаконним, необгрунтованим, а також таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що висновки суду першої інстанції не грунтуються на зібраних по справі доказах.

Зокрема вказує, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що позивачем не доведено, що померлий ОСОБА_3 за життя мав право на 3/20 частин земельних ділянок, оскільки вказана інформація зазначена у свідоцтві про право на спадщину за законом про підтвердження права власності спадкодавця ОСОБА_3 , тому не підлягає доказуванню. Також вказує, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягають застосуванню, зокрема ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України. Вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що якщо спадкодавець не оформив право на земельну ділянку то і у спадкоємця відсутнє вказане право.

Від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання спростовуючи доводи апеляційної скарги та підтримуючи рішення суду першої інстанції прохала апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що10. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина, яку у встановленому законом порядку прийняла дружина померлого ОСОБА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.01.2019 року ОСОБА_1 прийняла у спадок 3/20 часток житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12).

Згідно з договором дарування від 07.09.2016 року ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв в дар 3/20 частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У відповідності до вищевказаного договору об`єкт дарування складається з житлового будинку А-1, загальною площею 130,4 кв.м, житловою площею 66,3 кв.м, сарай Б, літня кухня В, сарай в1, погріб в2, вбиральня Ж, вбиральня З, сарай И, погріб и, погріб а1, погріб а6, погріб а7, огорожа №1, ворота огорожі №2, огорожа №5.

Відповідно до п.1.3 договору дарування, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований на земельній ділянці, кадастровий номер: :18:004:0094, земельна ділянка житлової та громадської забудови (для ведення садівництва) кадастровий номер: :18:004:0105, що знаходиться у спільній сумісній власності (а.с.8-9)

Таким чином, на теперішній час співвласниками домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 (позивач у справі) та ОСОБА_2 ( відповідач).

При цьому, позивач набула право власності лише на 3/20 частки в житловому будинку А-1, загальною площею 130,4 кв.м, житловою площею 66,3 кв.м, сарай Б, літня кухня В, сарай в1, погріб в2, вбиральня Ж, вбиральня З, сарай И, погріб и, погріб а1, погріб а6, погріб а7, огорожа №1, ворота огорожі №2, огорожа №5.

Зазначені обставини сторони визнають та не оспорюють.

Предметом даного позову є визнання за позивачем права власності на 3/20 частини земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: :18:004:0094 та 3/20 частини земельної ділянки для ведення садівництва, кадастровий номер: :18:004:0105; зміна часток у праві власності ОСОБА_2 на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: :18:004:0094 та земельну ділянку для ведення садівництва, кадастровий номер: :18:004:0105, з 1/2 частини на 7/20 частин.

Як зазначалося вище, право позивача на частку у спірній будівлі виникло в зв`язку зі смертю її чоловіка ОСОБА_3 , у якого, в свою чергу, право власності на частку у зазначеному нерухомому майні виникло, в зв`язку з укладенням між ним та його сестрою ОСОБА_2 договору дарування 07.09.2016 року, за яким ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв в дар 3/20 частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з державним актом про право власності на земельну ділянку, серія ЯЗ №012575 від 11.02.2009 року, ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому Октябрської районної у м.Полтаві від 15.01.2008 року №15, рішення виконкому Октябрської районної у м.Полтаві від 25.03.2008 року №148, є власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 1000 кв.м, яка розташована по АДРЕСА_1 (а.с.87).

Згідно з державним актом про право власності на земельну ділянку, серія ЯЗ №012577 від 11.02.2009 року, ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому Октябрської районної у м.Полтаві від 15.01.2008 року №15, рішення виконкому Октябрської районної у м.Полтаві від 25.03.2008 року №148, є власником земельної ділянки для ведення садівництва, площею 207 кв.м, яка розташована по по АДРЕСА_1 (а.с.88).

Крім того, рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 28.02.2014 року визначено ОСОБА_4 та ОСОБА_2 частки у праві спільної сумісної власності на земельні ділянки по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 1000 кв.м, та земельної ділянки для ведення садівництва, площею 500 кв.м, а саме: по 1/2 частині кожній (а.с.34-35 - рішення суду).

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача не доведено, що 3/20 частини земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , належала на праві власності ОСОБА_3 , та що вона входила до спадкової маси і передавалась в порядку спадкування, а тому відсутні дані про те, що саме ця частка земельної ділянки належить на праві власності ОСОБА_2 . Тому суд зазначив, що після смерті свого чоловіка позивач у порядку спадкування отримала у спадщину те спадкове майно, яке за життя належало йому.

Разом з цим місцевий суд зазначив, що позивач, як спадкоємець померлого ОСОБА_3 , не довела, що за життя останній мав право на 3/20 частини земельних ділянок, оскільки згідно державних актів у власності ОСОБА_2 перебувають земельні ділянки, площею 1000 кв.м та 207 кв.м, а згідно рішення суду від 28.02.2014 року частки у праві спільної сумісної власності на земельні ділянки по АДРЕСА_1 ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (1000 кв.м та 500 кв.м) визначені по 1/2 частині кожній, а тому вимоги позивача про те, що з набуттям права власності на 3/20 частин домоволодіння, яке розташоване на спірній земельній ділянці, до набувача перейшло право власності на 3/20 частин цієї земельної ділянки, а у відповідача це право припинилося (змінилася частка) - є недоведеними, а тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в цій частині.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За змістом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини.

Таким чином, зважаючи на те, що ОСОБА_3 за життя не набув право власності на 3/20 частини земельної ділянки, на якій розташованедомоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку визначеному діючим на момент виникнення правовідносин законодавством, отже в позивача ОСОБА_1 не виникло права на це майно, оскільки воно не увійшло до спадкової маси, а відтак не може бути успадковане позивачем.

Крім того, в матеріалах справи відсутні дані про те, що саме ця частка земельної ділянки належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 .

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

У частині першою статті 319 ЦК України зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частин 1, 2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тому, зважаючи на предмет та підстави заявленого позову, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що правові підстави для визнання за позивачем права власності на частину земельної ділянки пропорційно до її частки у праві власності на будівлю відсутні, оскільки за життя спадкодавець ОСОБА_3 не оформив у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку, на якій розташоване домоволодіння, то і у спадкоємця не виникло право власності на частину земельної ділянки, оскільки земля не була об`єктом спадкування і не входила до спадкової маси.

Таким чином, враховуючи ту обставину, що позивач не є власником спірної земельної ділянки, право власності на яке визнано та зареєстровано за відповідачем у встановленому законом порядку, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про зміну частки в праві власності ОСОБА_2 на її земельні ділянки, визнання за позивачем права власності на 3/20 їх частин.

Доводи апелянта щодо того, що суд першої інстанції при розгляді справи безпідставно не застосував положення ст.120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Як вбачається з доводів позову, остання в основному обґрунтовувала свої вимоги виходячи з положень ст. 89 ЗК України. При цьому позивачем також було зазначено, як на правову підставу для задоволення позову і на вказані норми закону, проте доказів того, який розмір земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку знаходиться під належним їй нерухомим майном, та який розмір земельної ділянки потрібен останній для його обслуговування із зазначенням місця розташування даної земельної ділянки останньою не надано. За таких обставин вказані доводи є необгрунтованими та не підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Однак, приведені в апеляційній скарзі доводи, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6_Конвенції прозахист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно братидо уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського судуз прав людини усправі «Проніна проти України`від 18липня 2006року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 09 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 03 грудня 2019 року.

Головуючий суддя : ___________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ________________ О.А. Лобов _______________ О.О. Панченко