Провадження №22-ц/812/2028/19
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 грудня 2019 року м. Миколаїв

справа № 487/6338/17

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва ухвалене 21 червня 2019 року під головуванням судді Щербини С.В. у приміщенні цього суду, повний текст судового рішення складений 26 червня 2019 року

В С Т А Н О В И В:

30 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі ДП «АМПУ») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позивач зазначав, що наказом начальника адміністрації Миколаївської філії ДП «АМПУ» № 536/о від 01 листопада 2017 року його було звільнено з посади сторожа команди охорони загону загальної охорони Служби загальної охорони та режиму на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України - за скороченням штату. На думку ОСОБА_1 , його звільнення є незаконним, оскільки об`єктивних причин для скорочення штату не існувало, відповідачем не було дотримано умов колективного договору щодо своєчасного повідомлення профспілки про заплановані звільнення, не проведені обов`язкові консультації із профспілкою про заходи щодо запобігання звільнення чи зведення їх кількості до мінімуму. До того ж, відповідач звільнив його без отримання попередньої згоди на це профспілкової організації, а також не дотримався порядку вивільнення, передбаченого ст. 49-2 КЗпП України.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 червня 2019 року позов задоволено. Поновлено ОСОБА_1 на роботі в Миколаївській філії ДП «АМПУ» на посаді сторожа команди охорони Загону загальної охорони Служби загальної охорони та режиму з 02 листопада 2017 року. Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 128 374 грн. 50 коп. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі. Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь держави судовий збір у розмірі 1923 грн. 75 коп.

В апеляційній скарзі ДП «АМПУ», посилаючись на незаконність та необгрунтованність рішення суду, просило його скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Апелянт зазначає, що поза увагою суду залишилося те, що позивача було звільнено із займаної посади з дотриманням усіх вимог трудового законодавства, на підтвердження чого відповідачем надано відповідні докази, яким суд не дав належної оцінки, а несвоєчасне повідомлення профспілки про заплановані звільнення не впливають на права конкретного працівника. Крім того, апелянт посилається на неправильність висновку суду щодо невиконання ним вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, так як позивачу було надано для ознайомлення списки усіх вакантних посад на підприємстві, у тому числі і у інших філіях ДП "АМПУ". Також суд не врахував правову позицію Верховного Суду України, викладену у справі № 6-703цс15, та не дослідив належним чином відповідь профспілки про ненадання згоди на звільнення позивача щодо обґрунтованості такої відмови.

Позивач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник відповідача Одинцова Я.В.- підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги ДП "АМПУ".

Позивач та його представник адвокат Павлович Є.В. просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 працював в ДП «Миколаївський морський торговельний порт», а з 13 червня 2013 року у зв`язку з реорганізацією державних підприємств морського транспорту та утворенням ДП «Адміністрація морських портів України» - прийнятий за переведенням у Миколаївську філію даного підприємства Адміністрація Миколаївського морського порту - на посаду слюсаря з ремонту рухомого складу 4 розр. дільниці локомотивного господарства. З 12 квітня 2014 року позивача переведено на посаду контролера стрілкової команди загону загальної охорони служби морської безпеки, з 18 квітня 2014 року - на посаду стрільця стрілкової команди загону загальної охорони служби морської безпеки, з 17 грудня 2015 року - на посаду контролера команди охорони загону загальної охорони служби морської безпеки, з 15 березня 2016 року - на посаду сторожа команди охорони загону загальної охорони служби морської безпеки, а з 23 серпня 2016 року ОСОБА_1 переміщено на посаду сторожа команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму (а.с. 38-46, 72-73).

Наказом т.в.о. начальника адміністрації Миколаївської філії ДП «АМПУ» Єременко С.М. «Про внесення змін до штатного розпису» № 849 від 28 серпня 2017 року з 01 листопада 2017 р. скорочено зі штатного розпису у команді охорони загону загальної охорони Служби загальної охорони та режиму: 8 од. старших контролерів, 34 од. контролерів, 4 од. водіїв, 4 од. сторожів (а.с. 51).

30 серпня 2017 р. позивача було попереджено про скорочення зі шатного розпису посади, яку він займає, та про наступне звільнення (розірвання трудового договору) за п.1. ч.1 ст. 40 КЗпП України. (а.с. 52).

Наказом начальника Адміністрації Миколаївського морського порту №536/о від 01 листопада 2017 року ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату, відповідно до наказу начальника адміністрації від 28 серпня 2017 року № 849 «Про внесення змін до штатного розпису» (а.с. 65).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з частинами першою та третьою статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 1 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач своєчасно та належним чином повідомив позивача про наступне вивільнення, але не виконав обов`язок надання пропозицій про всі наявні вакансії, які існували на підприємстві з дня попередження ОСОБА_1 про звільнення до дня розірвання з ним трудового договору.

Так, відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань Державне підприємство «Адміністрація морських портів України», , є юридичною особою та має 15 відокремлених підрозділів (а.с. 231-239).

30 серпня 2017 р. одночасно із попередженням позивача про наступне звільнення йому були запропоновані вакантні посади в Адміністрації Миколаївського морського порту, від яких той відмовився (а.с. 53-55). 09 жовтня 2017 року позивачу вдруге були запропоновані вакантні посади в Адміністрації Миколаївського морського порту, від яких той знову відмовився (а.с. 56-58).

25 жовтня 2017 року представниками відповідача складено акт про те, що ОСОБА_1 відмовився від пропозиції вакантних посад (а.с. 49).

Даний акт суд обґрунтовано вважав таким, що не доводить належного виконання відповідачем передбаченого статтею 49-2 КЗпП України обов`язку, оскільки з його змісту не вбачається, які саме посади і в яких структурних підрозділах ДП "АМПУ" пропонувались позивачу.

Надані суду списки вакантних посад станом на 09 жовтня 2017 року (а.с.59) не співпадають із датою акту.

Факт пропозицій вакантних посад в інших філіях підприємства ОСОБА_1 заперечує.

Встановивши, що позивачу не були запропоновані усі наявні на підприємстві вакансії, включаючи 15 відокремлених підрозділів відповідача, які з`являлись протягом двох місяців на цих підприємствах до моменту звільнення позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем не виконано обов`язок, передбачений статтею 49-2 КЗпП України щодо надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з`явилися на підприємстві і які існували на день звільнення.

Доказів, які б спростовували оцінку судом встановлених обставин, апелянт не надав.

Іншим порушенням вимог трудового законодавства суд першої інстанції вважав розірвання трудового договору без згоди на це первинної профспілкової організації, що передбачено статтею 43 КЗпП УКраїни.

Так, судом встановлено, що позивач є членом професійної спілки працівників морського транспорту Миколаївського морського торговельного порту.

Згідно з ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 і пунктами 2 і 3 ст. 41 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Згідно з витягом з протоколу засідання профкому № 3/70 від 19 жовтня 2017 року профспілка відмовила Адміністрації Миколаївського морського порту у наданні згоди на звільнення позивача. Таке рішення мотивоване, зокрема, недотриманням Адміністрацією Миколаївського морського порту вимог ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та п. 4.1.1 Колективного договору, відсутністю об`єктивних причин для скорочення персоналу, невиконанням з боку відповідача вимог ст.ст. 40, 49-2 КЗпП України, оскільки роботодавець запропонував ОСОБА_1 наявні вакансії лише в Миколаївській філії, а не на підприємстві в цілому. (а.с. 62-64).

Суд дав належну оцінку рішенню профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення позивача, та правильно виходив з того, що воно відповідає критеріям обґрунтованості у розумінні частини сьомої статті 43 КЗпП України та частини шостої статті 39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності", оскільки містить посилання на неврахування власником суттєвих фактичних обставин та деталізоване правове обґрунтування незаконності звільнення.

З огляду на викладене, правильними є висновки суду першої інстанції про те, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням відповідачем вимог ч. 1 ст. 43 КЗпП України.

Передбачений ч.1 ст. 233 КЗпП України строк на звернення до суду з даним позовом ОСОБА_1 дотримано.

Отже, встановивши, що звільнення ОСОБА_1 відбулось з порушенням норм трудового законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо поновлення позивача на роботі та, враховуючи приписи ст. 235 КЗпП України, обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 128 374грн. 50коп., з урахуванням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Зазначений розрахунок сторони не оспорювали. Доказів того, що судовий розгляд позовної заяви ОСОБА_1 тривав більше одного року з вини працівника, матеріали справи не містять.

За такого, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку та обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_1 .

Посилання апеляційної скарги на те, що суд першої інстанції помилково виходив з того, що відповідач порушив вимоги ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та п. 4.1.1. Колективного договору, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зазначене не було підставою для поновлення позивача на роботі.

Що стосується доводів відповідача в апеляційній скарзі про те, що відмова профспілки надати згоду на звільнення позивача належним чином не аргументована та не містить посилань на правове обґрунтування незаконного звільнення працівника, то колегія суддів не може погодитись з такими доводами, оскільки вони спростовуються змістом протоколу засідання профкому від 19 жовтня 2017 року, який є аргументованим, містить посилання на неврахування власником суттєвих фактичних обставин та деталізоване правове обґрунтування незаконності звільнення, що відповідає положенням ч. 7 ст. 43 КЗпП України та ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

За такого не можна вважати обґрунтованими доводи апеляційної скарги про неврахування судом правової позиції Верховного Суду України, що викладена у справи № 6-703цс15.

Також колегія суддів не може погодитись з посиланнями апелянта на доведеність ним дотримання положень ст. 49-2 КЗпП України, оскільки запропоновані позивачу 30 серпня 2017 року та 09 жовтня 2017 року вакантні посади є посадами лише у Миколаївській філії ДП "АМПУ" та дана пропозиція не містить відомостей щодо вакантних посад у інших філіях підприємства (а.с. 53-58), а в акті від 25 жовтня 2017 року про відмову ОСОБА_1 від ознайомлення зі списком вакансій ДП «АМПУ» не зазначено з якими саме вакансіями ДП «АМПУ» мав намір ознайомити позивача, акти не містять посилань на конкретний список вакансій, його реквізити, дата наданого суду списку вакансій не співпадає із датою акту. До того ж цей список включає вакантні посади станом на 09 жовтня 2017 року, тобто станом за три тижні до дня звільнення позивача (а.с. 59-60).

Отже, належних та достатніх доказів, які підтверджують факт надання позивачу пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, включаючи всі його відокремлені підрозділи, у центральному офісі та головному представництві у місті Одесі, і які з`явилися до моменту його звільнення (до 01 листопада 2017 року), матеріали справи не містять.

З урахуванням встановлених обставин справи колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому, на підставі ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

______________________________________________

Повний текст постанови складено 06 грудня 2019 року.