Єдиний унікальний номер 219/6058/18 Номер провадження 22-ц/804/3056/19
Головуючий у 1-й інстанції Медінцева Н.М. Єдиний унікальний номер 219/6058/18
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/3056/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2019 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Біляєвої О.М., Будулуци М.С

за участю секретаря Сергєєвої К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 вересня 2019 року цивільну справу № 219/6058/18 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення банківського вкладу (головуючий в 1 інстанції суддя Медінцева Н.М., повний текст рішення складено 19 вересня 2019 року)

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом, якій під час розгляду справи уточнював. В обґрунтування вимог зазначав, що 21 липня 2016 року між сторонами був укладений договір банківського вкладу № SAMDNWFD801 на суму 226263,63 грн., за яким ним внесено на відкритий за договором рахунок у банку відповідну суму коштів. За його заявою від 27 липня 2017 року дію договору банківського вкладу було продовжено на 6 місяців, а саме до 27 січня 2018 року включно з виплатою 16% річних, з відкриттям особового рахунку № НОМЕР_1 і з зарахуванням відсотків за вкладом на рахунок/карту № НОМЕР_2 , яка в подальшому, у зв`язку із закінченням строку дії, була перевипущена та видана нова картка № НОМЕР_3 зі строком дії до жовтня 2021 року.

Пунктом 21 укладеного договору передбачено право вкладника витребувати вклад протягом 5 календарних днів з дати закінчення кожного строку вкладу. Дія договору припиняється з виплатою всій суми вкладу разом з відсотками, належними відповідно до умов договору. Якщо закінчення строку вкладу припадає на вихідний день, то виплата суми проводиться в перший робочий день банку.

29 січня 2018 року, тобто в межах встановленого договором строку, він звернувся до Бахмутського центрального відділення Краматорської філії ПАТ КБ «Приватбанк» з відповідною заявою. Однак відповідачем йому було відмовлено у поверненні банківського вкладу та нарахованих за вкладом процентів, чим було порушено встановлене договором зобов`язання. В подальшому усі його численні звернення до відповідача були залишені без задоволення.

У зв`язку з простроченням банком виконання грошових зобов`язань за договором банківського вкладу щодо повернення суми вкладу та нарахованих відсотків, посилаючись на положення ст.. 625 ЦК України та умови договору, просив стягнути з відповідача на його користь 3% річних за прострочення грошового зобов`язання за період з 29 січня 2018 року по 31 липня 2018 року в сумі 3422,40 грн.; інфляційні втрати за період з 29 січня 2018 року по 31 липня 2018 року в сумі 6464,11 грн; пеню в сумі 1272523,95 грн. за прострочення виконання банком зобов`язання з повернення сум вкладу за період з 29 січня 2018 року по 31 липня 2018 року та пеню в сумі 13662 грн. за прострочення виконання банком зобов`язання з виплати відсотків, нарахованих за вкладом станом на 28 січня 2018 року, за період з 29 січня 2018 року по 31 липня 2018 року.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 вересня 2019 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів скарги зазначає, що висновки суду не відповідають встановленим по справі обставинам. Він, у передбачений договором п`ятиденний строк з дати закінчення строку вкладу, звернувся до відповідача із заявою про повернення депозиту. Копія відповідної заяви наявна в матеріалах справи, проте суд необґрунтовано відхилив цей доказ. Крім того, спростовуються матеріалами справи висновки суду першої інстанції, що не надано доказів отримання відповідачем заяв позивача про видачу банківського вкладу. Доводи відповідача щодо неотримання цих заяв є завідомо неправдивими. Документи які надані відповідачем належним чином не завірені. Відповідачем не спростовано факт блокування рахунку, внаслідок чого він не зміг скористатися своїм вкладом, однак судом цім доводам не надано правової оцінки. Вважає, що судом було порушено вимоги ст. 81 ЦПК України, згідно якої суд не може збирати докази зі своєї ініціативи.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, та просив залишити рішення без змін, а скаргу - без задоволення. В обґрунтування доводів зазначив, що блокування рахунку позивача будо здійснено відповідно до положень укладеного договору та в межах чинного законодавства. Крім того, на вимогу заяв позивача від 23 липня 2018 року 01 серпня 2018 року суму вкладу було виплачено, що підтверджується відповідними виписками. Також не погоджується з наведеним позивачем розрахунком пені за прострочення виконання зобов`язання.

Позивачем надано відзив на заперечення відповідача на апеляційну скаргу, в якому він підтримав доводи, викладені у апеляційній скарзі та зазначав, що відповідачем не надано доказів на спростування його доводів щодо належного отримання заяви про повернення банківського вкладу та нарахованих за ним відсотків.

Особи, які приймають участь у справі у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Від позивача та його представника надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутність. За ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає залишенню задоволенню частково, а рішення суд підлягає скасуванню з ухваленням нового з наступних підстав.

Відповідно до ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення по справі, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом положень статей 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору

Особливості правовідносин за договором банківського вкладу визначено параграфом третім глави 71 ЦК України, у якому визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (стаття 1058 ЦК України).

Частиною 1 статті 1058 ЦК України визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Таким чином, виходячи з положень статей 526, 610, 1058 ЦК України зобов`язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладникові готівкою або надання реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки за допомогою платіжної банківської картки).

Невиконання банком зобов`язань з повернення суми за договором банківського вкладу є підставою для застосування до банку відповідальності за порушення грошового зобов`язання, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України.

Відповідний правовий висновок і щодо застосування статті 625 ЦК України, підстав для відступлення від якого не вбачила Велика Палата Верховного Суду під час перегляду 20 березня 2019 року справи №761/26293/16-ц, викладено у постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року (справа № 6-140цс13) та від 22 березня 2017 року (справа № 6-2829цс16).

Під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що 21 липня 2016 року між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») був укладений договір № SAMDNWFD801 вклад «Стандарт» строковий на 6 місяців. За яким позивач передав банку для розміщення на відкритому за договором депозитному вкладі у банку 226253,65 грн., з щомісячною виплатою під 16 % річних. Договір підписаний позивачем власноруч, а з боку банку - ОСОБА_2 , спеціалістом з обслуговування клієнтів. За заявою вкладника вклад було продовжено на 6 місяців до 27.01.2018 року.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи та не спростовуються сторонами.

Також з матеріалів справи убачається, що згідно копії заяви ОСОБА_1 на ім`я директора Бахмутського центрального відділення Краматорської філії ПАТ КБ «Приватбанк» від 29 січня 2018 року, позивач просить повернути усю суму вкладу та відсотків через касу відділення та відмовляється від продовження вкладу на новий строк, оскільки закінчився строк дії договору № SAMDNWFD801. На заяві стоїть відмітка про її отримання ОСОБА_2 29.01.2018 року.

22 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Національного банку Україна зі скаргою щодо неповернення вкладу за договором № SAMDNWFD801 від 21 липня 2016 року.

В подальшому, позивачем на адресу відповідача (за місцем знаходження юридичної особи - м.Київ, вул..Грушевського, буд .1Д, та за місцем знаходження Бахмутського центрального відділення Краматорської філії ПАТ КБ «Приватбанк» - м.Бахмут, вул..Миру, буд.42) поштою направлено заяви від 12 та 18 квітня 2018 року про розірвання договору банківського рахунку, повернення суми вкладу та нарахованих за ним відсотків.

Поштові відправлення підтверджуються наявними в матеріалах справи описами цінних листів №086, №891, №883, № 930 , №921 №400 та фіскальними чеками про сплату поштових послуг.

26 квітня 2018 року позивачем на адресу Бахмутського центрального відділення Краматорської філії ПАТ КБ «Приватбанк» направлено нотаріально посвідчену заяву про повернення банківського вкладу та відсотків за договором № SAMDNWFD801 від 21.07.2016 року, що підтверджується описом цінного листа №607 та фіскальним чеком про сплату поштових послуг від 26.04.2018 року.

19 липня 2018 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Національного банку Україна зі скаргою щодо неповернення вкладу за договором № SAMDNWFD801 від 21 липня 2016 року.

23 липня 2018 року і 01 серпня 2018 року від ОСОБА_1 на адресу відповідача надійшли заяви, про розірвання депозитного договору № SAMDNWFD801 по строку і перерахування належних йому коштів за договором карткового рахунку, а також суми банківського вкладу, на рахунок відкритий у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

01 серпня 2018 року сума вкладу разом з нарахованими, згідно п.п.3, 11, 15 умов депозитного договору відсотками, позивачу було виплачено, що підтверджується випискою по депозитному рахунку і рахунку для виплати процентів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог з підстав недоведеності, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів його звернення у встановленому законом порядку до ПАТ КБ «ПриватБанк» з вимогою про перерахування або видачу йому коштів, або інших доказів, які б підтверджували відмову в перерахуванні коштів з його рахунку або ж їх видачу через каси банку.

Однак апеляційний суд не може погодитися з таким висновком з наступних підстав.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Та відповідно до ч.3, 4 ст. 12 та ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Поняття доказів розкрито у частині першій статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

За положеннями ч. 4 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє в реалізації ними прав, передбачених кодексом. У відповідності до вимог процесуального права, сторонам роз`яснено обов`язок надати докази на підтвердження зазначених ними обставин.

Як убачається з матеріалів справи позивач з власноручно написаною заявою звернувся до відповідача з вимогою про повернення вкладу 29.01.2018 року. Зазначений факт підтверджується відповідною відміткою на заяві про її отримання 29.01.2018 року ОСОБА_2 , яка відповідно до укладеного договору банківського вкладу є особою, яка підписала спірний договір від імені відповідача. Доказів того, що на час звернення з відповідною заявою про повернення вкладу ОСОБА_2 не мала певних повноважень на прийняття від клієнту банка такої заяви, відповідачем не надано. Однак суд першої інстанції не дав належну оцінку даній обставині.

Крім того, судом першої інстанції не враховано, що на підтвердження вимог позивачем додано численні звернення до банку щодо повернення вкладу, докази їх направлення на адресу відповідача та їх отримання, а саме: звернення на адресу Бахмутського центрального відділення Краматорської філії ПАТ КБ «ПриватБанк» від 18.04.2018 року отримано 20.04.2018 року; звернення на адресу Бахмутського центрального відділення Краматорської філії ПАТ КБ «ПриватБанк» від 12.04.2018 року отримано 16.04.2018 року; звернення на адресу ПАТ КБ «ПриватБанк» (м. Дніпро) від 12.04.2018 року отримано 16.04.2018 року; звернення на адресу ПАТ КБ «ПриватБанк» (м. Київ) від 18.04.2018 року отримано 23.04.2018 року. Дані обставини підтверджені описами вкладень у цінні листи та відповідними виписками з веб-сайту Укрпошти.

Таким чином, твердження суду першої інстанції про те, що позивач у вказаний ним строк не звертався до відповідача з вимогою про повернення вкладу, не відповідає дійсності, оскільки позивачем надано достатні та допустимі докази звернення з такою вимогою саме 29.01.2018 року, та ці докази не спростовано стороною відповідача.

Отже, з боку АТ КБ «ПриватБанк» мало місце порушення зобов`язання з повернення позивачеві суми вкладу за договором на його вимогу.

Таким чином, має місце неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення по справі та невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, що є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Вирішуючи справу по суті апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.ст. 610 ч.1 ст. 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зобов`язання з повернення банківського вкладу є грошовим зобов`язанням, невиконання якого створює підстави для застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України.

За таких обставин, апеляційний суд доходить висновку, що з боку відповідача має місце порушення зобов`язань за договором банківського вкладу та на користь позивача підлягає стягненню на підставі ч.2 ст.625 ЦК України 3% річних за порушення грошового зобов`язання та інфляційні втрати.

Ураховуючи, дату з звернення позивача з відповідною вимогою 29.01.2018 року, та дату фактичної виплати вкладу 01 серпня 2018 року, апеляційний суд погоджується з розрахунком позивача та вважає, що на його користь з АТ КБ «ПриватБанк» необхідно стягнути 3% річних за прострочення грошового зобов`язання щодо повернення суми вкладу дні за період з 29 січня 2018 року по 31 липня 2018 року в сумі 3422,40 грн., та інфляційні витрати з прострочених грошових зобов`язань щодо повернення суми вкладу та нарахованих відсотків станом на 28 січня 2018 року за цей період в сумі 6464,11 грн.

Відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3% від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).

Таким чином, за невиконання банком своїх зобов`язань настає відповідальність у вигляді сплати пені, визначеної законом у розмірі 3% від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі, тобто у даному випадку з 29.01.2018 року по 31.07.2018 року.

Сума пені за прострочення виконання зобов`язання з повернення суми вкладу за договором буде складати 226263,63 грн. х 3% х 184 дні = 1 248 975,44 грн.

Сума пені за прострочення виконання зобов`язання з виплати відсотків за договором за договором буде складати 2478,14 грн. х 3% х 184 дні = 13662 грн.

Тобто загальна сума пені за прострочення виконання зобов`язання відповідно до ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» становитиме 1 262 637,44 грн.

Апеляційний суд при цьому не бере до уваги розрахунок відповідача, наведений ним в апеляційній скарзі, оскільки він суперечить матеріалам справи та вимогам законодавства.

Однак апеляційний суд зауважує наступне.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України).

Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 4 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц, та у постанові від 20 березня 2019 року у справі №761/6293/16-ц.

Отже, рішення про стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі, що більше ніж у п`ять разів перевищує суму простроченого зобов`язання, не можна вважати таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає можливим зменшити розмір пені до 100 000,00 грн., що відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві.

За таких обставин, оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, не враховано наведені правові норми, та необґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог, то рішення суду першої інстанції слід скасувати, постановивши нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно ч.13 ст. 141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Задовольняючі апеляційну скаргу позивача, апеляційний суд, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, та того, що позивач звільнений від сплати судового збору як споживач, з урахуванням ставок судового збору, передбачених ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», вважає за необхідне стягнути з відповідача до спеціального фонду Державного Бюджету України судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 760,77 грн та стягнути з відповідача до спеціального фонду Державного Бюджету України судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1141,16 грн.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 вересня 2019 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3% річних за прострочення грошового зобов`язання щодо повернення вкладу за договором банківського вкладу № SAMDNWFD801 від 21 липня 2016 року за період з 29 січня 2018 року по 31 липня 2018 року в сумі 3422,40 грн., інфляційні витрати за прострочених грошових зобов`язань за договором банківського вкладу № SAMDNWFD801 від 21 липня 2016 року за період з 29 січня 2018 року по 31 липня 2018 року в сумі 6464,11 грн., пеню за прострочення виконання банком зобов`язань за договором банківського вкладу № SAMDNWFD801 від 21 липня 2016 року за період з 29 січня 2018 року по 31 липня 2018 року у сумі 100 000 грн., тобто на загальну суму 109 886 (сто дев`ять тисяч вісімсот вісімдесят шість) 51 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» і зарахувати до спеціального фонду Державного Бюджету України витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 760,77 грн. та за подання апеляційної скарги у розмірі 1141,16 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

О.М. Біляєва

М.С. Будулуца

Повний текст постанови складений 11 грудня 2019 року.

Суддя-доповідач В.В. Папоян