Постанова

Іменем України

24 січня 2019 року

м. Київ

справа № 266/407/14-ц

провадження № 61-27752 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

позивач-третя особа - ОСОБА_5,

представник позивачів - ОСОБА_6,

відповідачі: ОСОБА_7, Державна іпотечна установа, відкрите акціонерне товариство «Родовід банк»,

третя особа - служба у справах дітей Приморської районного адміністрації Маріупольської міської ради Донецької області,

представник третьої особи - Балюра Руслана Сергіївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 грудня 2016 року у складі судді Курбанової Н. В. та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 27 квітня 2017 року у складі колегії суддів:

Гаврилової Г. Л., Пономарьової О. М., Зайцевої С. А.,

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, Державної іпотечної установи, відкритого акціонерного товариства «Родовід банк» (далі - ВАТ «Родовід Банк», банк), треті особи: служба у справах дітей Приморської районного адміністрації Маріупольської міської ради Донецької області, ОСОБА_5, в якому просила визнати недійсним іпотечний договір від 24 квітня 2008 року, укладений між відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» (далі - ВАТ «Родовід Банк») та ОСОБА_7, визнати частково недійсним договір відступлення права вимоги від 18 липня 2008 року, укладений між ВАТ «Родовід Банк» та Державною іпотечною установою, в частині передачі права вимоги за іпотечним договором від 24 квітня 2008 року, який виступає в якості забезпечення виконання зобов'язань за договором про іпотечний кредит від 24 квітня 2008 року, укладеним між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_7 про надання грошових коштів на суму 252 500 грн.

Позов мотивовано тим, що позивач від свого колишнього чоловіка ОСОБА_7 дізналася, що квартира АДРЕСА_1, яка була придбана подружжям під час шлюбу і яка була предметом іпотеки, може бути реалізована банком, оскільки умови іпотечного кредиту не виконуються і є заборгованість.

Позивач посилалася на те, що іпотечний договір від 24 квітня 2008 року укладено з порушенням вимог законодавства, оскільки під час укладення даного договору у 2008 році у вказаній квартирі була зареєстрована на той час неповнолітня донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідач при укладенні спірного договору ввів в оману банк, Державну іпотечну установу та нотаріуса, оскільки ним було надано недостовірні довідки про відсутність зареєстрованих неповнолітніх осіб у спірній квартирі. У результаті таких неправомірних дій спірний іпотечний договір було укладено без дозволу органу опіки і піклування, який є обов'язковим для вчинення таких правочинів та є підставою для визнання договору недійсним.

18 липня 2008 року банк ВАТ «Родовід Банк» та Державною іпотечною установою укладено договір відступлення права вимоги, який позивач просила також визнати недійсним в частині передачі права вимоги за іпотечним договором від 24 квітня 2008 року, укладеним між банком та ОСОБА_7

У червні 2014 року до суду з самостійним аналогічним позовом до тих самих відповідачів і з тих самих підстав звернулася ОСОБА_5

Суди розглядали справу неодноразово.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 11 грудня 2014 року, позов ОСОБА_4 та позов ОСОБА_5 задоволено.

Визнано недійсним іпотечний договір від 24 квітня 2008 року, укладений між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_7, в якому предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1.

Визнано недійсним договір відступлення права вимоги від 18 липня 2008 року, укладений між ВАТ «Родовід Банк» та Державною іпотечною установою, в частині передачі права вимоги за іпотечним договором від 24 квітня 2008 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2015 року касаційну скаргу Державної іпотечної установи задоволено частково. Рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду скасовано з направленням справи до місцевого суду на новий розгляд.

За результатами нового розгляду справи, рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 27 квітня 2017 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду мотивовані тим, що незважаючи на те, що укладення іпотечного договору від 24 квітня 2008 року відбулось без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте це не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права на той час неповнолітньої ОСОБА_5 на користування житлом - квартирою АДРЕСА_1, отже відсутні правові підстави для визнання іпотечного договору недійсним та визнання недійсним договору відступлення права вимоги, як супутньої вимоги.

Неповнолітня ОСОБА_5 на час укладення договору іпотеки не мала права власності на вказану квартиру, яка є предметом іпотеки, але вона набула права користування даним житлом як член сім'ї власника, відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці.

Сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Підставою позовних вимог про визнання договору іпотеки недійсним позивачі зазначили факт відсутності дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору, проте не посилалися на факти порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору.

Іпотекодавець ОСОБА_7 не визнавав право проживання дитини в іпотечному жилому приміщенні та повідомив іпотекодержателя про місце проживання та реєстрації ОСОБА_5. з ним за іншою адресою. Позивач ОСОБА_4 також надала письмову згоду на укладення договорів кредиту та іпотеки із наслідками звернення стягнення на іпотечне майно.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалені у справі рішення з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2015 року скасовано ухвалені у справі рішення судів першої та апеляційної інстанції про задоволення позовів. Єдиною підставою для скасування цих судових рішень та направлення справи на новий судовий розгляд стало те, що у матеріалах справи містяться суперечливі відомості щодо місця проживання малолітньої ОСОБА_5 на час укладення оспорюваного договору іпотеки. А саме, суди попередніх інстанцій не з'ясували фактичного проживання малолітньої ОСОБА_5. на момент укладання договору іпотеки та не перевірили обставини, які викладені у суперечливих довідках, виданих ЖБК «Осінь». Суд касаційної інстанції вказував на те, що у зв'язку з наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки або право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Тобто, суд касаційної інстанції вказував суду першої інстанції лише на необхідність перевірки того, чи дійсно неповнолітня дитина ОСОБА_5 на час укладення договору іпотеки була зареєстрованою в іпотечній квартирі, чи її було зареєстровано вже після укладення даного договору. З інших підстав вказані судові рішення не скасовувалися.

Разом з тим, після скасування судових рішень та під час нового розгляду справи суд першої інстанції не виконав викладені в ухвалі суду касаційної інстанції вказівки, висновки і мотиви, наведені у ній не врахував та відмовив в задоволенні позовних заяв позивачів з інших мотивів.

Суд першої інстанції, з яким безпідставно погодився апеляційний суд не коректно послався на правовий висновок, викладений в постанові від 30 вересня 2015 року Верховного Суду України у цивільних справах за результатами розгляду справи N 6-384цс15, оскільки у вказаному висновку йдеться про недобросовісність обох батьків дитини, які обидва зловживали своїми правами законних представників дитини при укладенні договору іпотеки, а у справі, що є предметом перегляду мало місце недобросовісність лише одного з батьків - відповідача ОСОБА_7, який ввів в оману, як банківську установу, так і свою дружину - позивача ОСОБА_4

Крім того, у якості відомостей про місце проживання (перебування) відповідача ОСОБА_7 та членів його сім'ї банк в порушення вимог законодавства отримав не з адресно-довідкового підрозділу територіальних органів ДМС України або підрозділу ДМС України за своїм запитом, а безпосередньо від ОСОБА_7, який надав банку довідку ЖБК «Осінь». Ця обставина є доказом того, що не лише ОСОБА_7 діяв недобросовісно під час укладання договору іпотеки, а й посадові особи банку, отримуючи від нього відомості про відсутність в квартирі неповнолітніх дітей.

Суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки аналогічним доводам, які були викладені в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції, вимоги ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2015 року також не виконав, чим порушив норми матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Інші учасники справи не скористалися правом на подання відзиву на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У якості правової підстави для визнання недійсним договору іпотеки від 24 квітня 2008 року, укладеного між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_7, визнання частково недійсним договору відступлення права вимоги від 18 липня 2008 року, укладеного між ВАТ «Родовід Банк» та Державною іпотечною установою, в частині передачі права вимоги за іпотечним договором від 24 квітня 2008 року, позивач ОСОБА_4, як законний представник неповнолітньої особи (на час звернення до суду з позовом у лютому 2014 року) - ОСОБА_8., ІНФОРМАЦІЯ_1, та позивач ОСОБА_5 (після досягнення повноліття) у безпосередньо поданим нею у червні 2014 року позові, посилались на відсутність обов'язкової згоди органу опіки та піклування при укладенні зазначеного договору, оскільки на момент його укладення в квартирі АДРЕСА_1, яка є предметом іпотеки, постійно проживала та мала право користування вказаною квартирою неповнолітня на той час ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_5, яка на момент укладення іпотечного договору була неповнолітньою, не мала і не має права власності на квартиру АДРЕСА_1. Вона набула права користування житлом, - зазначеною квартирою, як член сім'ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці.

За таких обставин у суду не було підстав для задоволення позову про визнання недійсним іпотечного договору, оскільки його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права неповнолітньої на той час ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користування житлом - квартирою АДРЕСА_1

Суди правильно виходили з того, що сама по собі відсутність згоди органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки не може бути підставою для визнання цього договору недійсним, якщо укладенням оспорюваного договору не були порушені житлові права на той час неповнолітньої ОСОБА_5

Суд установив, що відповідач (іпотекодавець) ОСОБА_7 (батько на час укладення договору неповнолітньої ОСОБА_5.), укладаючи оспорюваний іпотечний договір, не визнавав право проживання дитини в іпотечному жилому приміщенні та повідомив іпотекодержателя про місце проживання та реєстрації ОСОБА_5 з ним за іншою адресою. При цьому, позивач ОСОБА_4 також надала письмову згоду на укладення договорів кредиту та іпотеки із відповідними наслідками звернення стягнення на іпотечне майно.

За таких обставин, доводи касаційної скарги позивача щодо недобросовісності ОСОБА_7 при укладенні договору іпотеки та порушення прав неповнолітньої дитини не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки, з урахуванням встановлених у цій справі конкретних обставин, такі дії не є підставою для визнання іпотечного договору недійсним, при тому, що ОСОБА_5 не була та не є власником іпотечної квартири, а порушення її житлових прав не вбачається.

Крім того, на момент подання позову у червні 2014 року та на момент ухвалення судових рішень у справі ОСОБА_5 вже досягла повноліття та під час розгляду справи судами було встановлено, що остання навчається та проживає у іншому місці. Іпотекодержатель не звертався з вимогами щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4, що підставою для скасування попередніх рішень касаційною інстанцією було лише з'ясування питання щодо місця проживання дитини, не спростовують правильність висновків судів про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки судами дотримано норми процесуального права при новому розгляді справи, в тому числі принцип диспозитивності цивільного процесу, повно встановлено обставини справи, зокрема щодо місця проживання дитини, надано належну оцінку зібраним у справі доказам, правильно застосовано норми матеріального права до спірних правовідносин та розглянуто справу в межах заявлених в суді першої інстанції позовних вимог.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги позивача на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 27 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська