Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 687/1406/17

провадження № 61-26950св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 18 січня 2018 року у складі судді Кулєбякіна В. О. та постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 21 березня 2018 року у складі колегії суддів: Талалай О. І., Корніюк А. П., П'єнти І. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна.

Позов мотивовано тим, що він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 30 січня 1983 року по 19 липня 2016 року. Під час перебування у шлюбі ними побудовано будинок по АДРЕСА_1. Власником цього будинку відповідно до свідоцтва про право особистої власності на будинок від 17 жовтня 1990 року є ОСОБА_5 Позивач посилався на те, що будинок побудований подружжям за час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просив визнати будинок по АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частину зазначеного будинку.

Рішенням Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 18 січня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надав жодних доказів на підтвердження доводів, що спірне домоволодіння нажите подружжям за час шлюбу або що позивач істотно збільшив його вартість. Спірний будинок було збудовано батьками відповідача і позивач вселився у нього у 1989 році за її згодою.

Постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 21 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 18 січня 2018 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що будинок по АДРЕСА_1 належить відповідачу на праві приватної власності, позивач за згодою власника вселився і був зареєстрований у вказаному будинку, спірний будинок не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

У травні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповдіно до статті 22 КпШС України 1969 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що спірний будинок не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Ухвалою судді Верховного Суду від 25 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Судами встановлено, що спірний будинок побудовано до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи підлягають застосуванню положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Стаття 22 КпШС України поширює режим спільної сумісної власності подружжя на майно, нажите подружжям за час шлюбу.

Відповідно до статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Стаття 25 КпШС України передбачає можливість визнання судом спільною сумісною власністю подружжя майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 30 січня 1983 року по 19 липня 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 6).

Відповідно до дубліката свідоцтва про право особистої власності на будинок від 17 жовтня 1990 року ОСОБА_5 є власником будинку, який розташований у АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Відповідно до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок по АДРЕСА_1 від 23 березня 2016 року до складу будинку входить: житловий будинок (літ. А-1), підвал під частиною будівлі (літ. пд), прибудова (літ. А), хлів (літ. Б), літня кухня (літ. В), хлів (літ. Г), огорожа, ворота, ґанок (а.с. 8).

Відповідно до витягу з погосподарських книг Івахновецької сільської ради від 05 липня 2017 року № 125 та від 10 серпня 2017 року № 164 власником будинку по АДРЕСА_1 до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 був батько відповідача ОСОБА_7 З 1991 року в зазначеному буднику зареєстрований ОСОБА_4 (а.с. 41).

Судами попередніх інстанцій також встановлено, що з ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач проживав у будинку по АДРЕСА_1.

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У вересні 2016 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про виселення без надання іншого житлового приміщення, вказуючи, що їй на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1, за цією адресою зареєстрований та проживає її колишній чоловік ОСОБА_4

Рішенням Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 09 листопада 2016 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про виселення з житлового будинку задоволено частково. Попереджено ОСОБА_4 про наступне виселення з житлового будинку АДРЕСА_1. В іншій частині позову відмовлено.

Однак, рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 13 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, рішення Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 09 листопада 2016 року скасовано та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про виселення з житлового будинку (а.с. 13, 14).

Зазначеним рішенням апеляційного суду встановлено, що ОСОБА_5 на праві приватної власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1. ОСОБА_4 за згодою власника ОСОБА_5 вселився у належний їй будинок і був зареєстрований у ньому.

Рішенням Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 24 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, про визнання права власності на частку у колгоспному дворі та вселення у житловий будинок, яке набрало законної сили, ОСОБА_4 у позові відмовлено (а. с. 11, 12).

Таким чином, зазначеним рішенням встановлено відсутність у ОСОБА_4 права власності на 1/4 частину будинку АДРЕСА_1.

Враховуючи преюдиційні факти, встановлені рішенням Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 24 жовтня 2017 року, яке набрало законної сили, та рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 13 грудня 2016 року, яке набрало законної сили, колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що будинок АДРЕСА_1 є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки позивачем не доведено факт того, що спірний будинок побудовано в період спільного проживання подружжя, що цінність цього будинку істотно збільшилась за час шлюбу саме внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

За наслідками розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними у статті 416 цього Кодексу (частина перша статті 415 ЦПК України).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 18 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 21 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник