Справа № 604/164/18
Провадження № 2/604/4/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року сел. Підволочиськ

Підволочиський районний суд Тернопільської області

в складі :

головуючого судді Сташківа Н.Б.

за участю

секретаря судового засідання Ілик Г.М.

представника позивача відповідача адвоката Тиханської Т.В.

представника відповідача позивача адвоката Черніцького І.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду сел. Підволочиська Тернопільської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, та позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ, -

В С Т А Н О В И В :

І. Виклад позиції позивача-відповідача та заперечень відповідача-позивача.

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, посилаючись на те, що 17 січня 2006 року уклала шлюб із відповідачем. Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 27 квітня 2018 року шлюб між сторонами був розірваний. Під час перебування із відповідачем у шлюбі, 03 липня 2006 року був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,12 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована у АДРЕСА_1 . В період з вересня 2006 року по жовтень 2010 року спільно із відповідачем по справі за спільні кошти та кошти її батьків, які тривалий час перебувають за кордоном (у Іспанії), проводили будівництво та облаштування житлового будинку разом із господарськими будівлями та спорудами. Також було споруджено двоповерховий житловий будинок з мансардою та добудовою, загальною площею 130,3 кв.м., гараж з господарською будівлею, підвалом та вбиральнею, криниця, огорожа, ворота з хвірткою. Крім того, за час спільного проживання, було придбано за спільні кошти та кошти її батьків меблі та побутову техніку, а саме: кухонний гарнітур, вартістю 16 000 грн; кухонний куток, вартістю 5000 грн; душову кабіну вартістю 6000 грн, тумбочку з умивальником та дзеркалом вартістю 1500 грн, холодильник Bosch 14 762,22 грн, пральну машинку Bosch вартістю 11541,37 грн, поверхню газову Electrolux 5368,08 грн, духову шафу електричну Electrolux 10736,16 грн, гардеробну 9250 грн, диван 10000грн, камін з мармуровим окладом 26840,40 грн, прихожа для вішання одягу (вішак) 3500 грн, посудомийну машину12078,18 грн, а тому вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, котре підлягає поділу.

Також посилається на те, що в період з 2006 року по жовтень 2010 року відповідач не працював та не мав жодних офіційних доходів. Значну суму коштів на будівництво будинку та придбання майна надавали її батьки. Так, відповідно до квитанції від 10 червня 2006 року її батьком ОСОБА_3 було сплачено за цеглу - 3738 грн, 24 червня 2006 року 2700 грн, 25 червня 2006 року 2250 грн, 27 червня 2006 року 2800 грн. Уся цегла була використана ними на будівництво будинку, загальна її вартість склала 11 488 грн. Крім того її батько ОСОБА_3 особисто займався будівництвом, а саме збудував фундамент будинку та його перший поверх, мурував гараж з господарськими будівлями та спорудами, підвалом та вбиральнею, дах будинку, чим значно зменшив витрати на будівництво. 10 серпня 2015 року її матір`ю ОСОБА_4 було замовлено та придбано бруківку для подвір`я на загальну суму 41500 грн. Окрім того, значну суму коштів на облаштування будинку, його ремонт, придбання техніки та меблів дали її батьки, які тривалий час перебували на роботі за кордоном. Так, у жовтні 2010 року на закінчення будівництва їй було перераховано 1000 Євро, що стверджується заявою про видачу готівки № 3, у лютому 2011 року 1000 Євро, у листопаді 2011 року 2000 Євро, які були витрачені на завершення ремонтних та оздоблювальних робіт. У жовтні, листопаді та грудні 2014 року нею було отримано по 1000 Євро, а всього 3000 Євро, які витрачені на придбання побутової техніки. Вважає, що житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований по АДРЕСА_1 , земельна ділянка площею 0,12 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а також меблі та побутова техніка належать сторонам на праві спільної сумісної власності, однак частки яких у праві спільної сумісної власності не є рівними, тобто їй належить 2/3 частки у праві власності на житловий будинок разом із господарськими будівлями та спорудами, земельної ділянки, а також меблів та побутової техніки, а відповідачу відповідно по 1/3 частці, у зв`язку з чим просить визнати спільною сумісною власністю подружжя земельну ділянку площею 0,1263 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та двоповерховий житловий будинок з мансардою та добудовою, гараж з господарською будівлею, підвал та вбиральню, криницю, огорожу ворота з хвірткою, що розташовані по АДРЕСА_1 , а також меблі та побутову техніку. В порядку поділу майна визнати за нею право власності на 2/3 частки земельної ділянки площею 0,1263 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, 2/3 частини двоповерхового житлового будинку з мансардою та добудовою, гаражу з господарською будівлею, підвалом, вбиральнею, криниці, огорожі, воріт з хвірткою по АДРЕСА_1 , провівши його реальний поділ. Крім того просить виділити їй: кухонний куток, кухонний гарнітур, душову кабіну, тумбочку з умивальником та дзеркалом, холодильник Bosch, пральну машинку Bosch, поверхню газову Electrolux, духову шафу електричну Electrolux, камін з мармуровим окладом, всього на загальну суму 97747,40 грн. Відповідачу ОСОБА_2 виділити : гардеробну, диван, прихожу, посудомийну машину.

Відповідач ОСОБА_2 26 березня 2018 року звернувся до суду із зустрічною позовною заявою про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ. В обґрунтування вказаних вимог посилається на те, що за час подружнього життя у 2012 році придбано автомобіль марки «Меrcedes-Benz Sprinter 313» 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , який було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 , а у 2013 році шиномонтажне обладнання: балансувальний стенд ТК 953 BRIGHT, балансувальний стенд LC 810 G до 24 (220В), Т8250ІL 2.5т., домкрат підкатний алюмінієвий, вартістю 17180 грн. Проте, у липні 2016 року, позивач-відповідач ОСОБА_1 відповідач таємно, без його згоди та відому відчужила автомобіль марки «Меrcedes-Benz Sprinter 313», а з місця їхнього спільного проживання таємно вивезла шиномонтажне обладнання. Крім того, 15 вересня 2012 року ним та його дружиною ОСОБА_1 для придбання автомобіля було позичено у ОСОБА_5 три тисячі доларів США, які зобов`язувались повернути до 2012 року, а тому вважає, що даний борг слід визнати спільним боргом подружжям. У зв`язку з чим просив визнати спірний автомобіль, а також шино монтажне обладнання спільною власністю подружжя, визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину даного майна, стягнути з ОСОБА_1 у його користь Ѕ частину вартості автомобіля марки «Меrcedes-Benz Sprinter 313», 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 Також виділити йому в порядку поділу майна балансувальний стенд ТК 953 BRIGHT, а ОСОБА_1 залишити у власності балансувальний стенд LC 810 G до 24 (220В), Т8250ІL 2.5т., домкрат підкатний алюмінієвий.

Під час підготовчого розгляду справи ОСОБА_2 подав заяву про збільшення позовних вимог та просив стягнути з позивача-відповідача ОСОБА_1 в його користь грошову компенсацію вартості Ѕ частки шиномонтажного обладнання, а саме балансувальний стенд ТК 953 BRIGHT, балансувальний стенд LC 810 G до 24 (220В), Т8250ІL 2.5т., домкрат підкатний алюмінієвий, в розмірі 22922 грн, оскільки ОСОБА_1 реалізувала вказане майно без його згоди та відому. Крім того, просить припинити за позивачем право власності на автопричіп ШЗК 06 Турист, 1992 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 , визнати за позивачем-відповідачем ОСОБА_1 право власності на вказаний автопричіп, стягнути з неї в його користь Ѕ частки вартості спірного автопричіпа, що становить 13500 гривень.

Крім того, 15 червня 2018 року ОСОБА_2 звернувся із позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що за час шлюбних відносин ними було придбано автомобіль марки «Меrcedes-Benz Sprinter 313» 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 і являється їх з дружиною спільною сумісною власністю. Сторони по справі з червня 2016 року шлюбних стосунків не підтримували, спільного господарства не вели, шлюб між ними існував лише формально. Відповідач без його згоди на те, таємно від нього, діючи недобросовісно, в липні 2016 року відчужила вищевказаний транспортний засіб своєму родичу ОСОБА_6 з метою виключення його у подальшому із майна, що підлягає поділу між подружжям, однак належну йому частку коштів від реалізації автомобіля ОСОБА_1 передано не було. Вказаний факт підтверджується тим, що на початку липня 2016 року, він звертався до суду з позовом про поділ майна подружжя, зокрема вищезазначеного транспортного засобу. Крім того, 19 липня 2016 року він подав до суду заяву про розірвання шлюбу, що підтверджує припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства. Сам факт продажу спірного автомобіля відповідачем 19 липня 2016 року, тобто через декілька днів після подання позову до суду про його поділ, після припинення шлюбних відносин із позивачем та продаж спірного автомобіля відповідачкою своєму родичу за ціною нижчою від ринкової вартості автомобіля підтверджує те, що таке відчуження спірного майна було здійснено відповідачкою самостійно без його відому та згоди. На даний час вартість транспортного засобу становить 400 000 гривень. У зв`язку з чим просить в порядку поділу майна визнати за позивачем право власності на Ѕ частку автомобіля марки «Меrcedes-Benz Sprinter 313» 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 та стягнути з відповідача ОСОБА_1 у його користь компенсації Ѕ частки його вартості.

Позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги підтримала з мотивів у них викладених та просить його задоволити у повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 не визнала та пояснила, що 17 вересня 2012 року придбала автомобіль марки «Меrcedes-Benz Sprinter 313» 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 за 53 900 грн, що, відповідно до курсу НБУ, станом на 17 вересня 2012 року становило 6743,40 дол США., а тому посилання відповідача-позивача на те, що автомобіль коштує 15 000 дол США, не відповідає дійсності. 19 липня 2016 року за взаємною згодою із відповідачем продали вказаний автомобіль ОСОБА_6 за 20 000 грн, що стверджується договором купівлі-продажу, який був оформлений та підписаний сторонами у сервісному центрі, а тому дане майно вибуло із їх спільного володіння. Крім того, під час оформлення договору купівлі продажу ОСОБА_2 був присутній. Частина коштів, які вони отримали від реалізації автомобіля, а це 7 000 дол США, були витрачені в інтересах сім`ї (продукти харчування, відпочинок, одяг, оплата випускного балу та придбання одягу для її дочки), а інша залишалась у приміщенні будинку, проте після того, як вона поїхала на заробітки у Польщу, та повернулась - їх не бачила. Також заперечила щодо визнання за відповідачем-позивачем ОСОБА_2 права власності на шиномонтажне обладнання та його поділ, оскільки кошти на придбання спірного обладнання давала її мати ОСОБА_4 У ОСОБА_2 знаходиться частина шиномонтажного обладнання, а саме домкрат підкатний алюмінієвий, а балансувальний стенд ТК 953 BRIGHT, балансувальний стенд LC 810 G до 24 (220В), Т8250ІL 2.5т., нею реалізовані за 15700 гривень, тому вона згідна оплатити ОСОБА_2 половину вартості спірного майна, а саме 7110 грн.

Відповідач-позивач ОСОБА_2 заявлені уточнені та доповнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 у його користь компенсації Ѕ вартості автомобіля марки «Меrcedes-Benz Sprinter 313», 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , що становить 174 000 грн; Ѕ вартість шиномонтажного обладнання, а саме балансувального стенду ТК 953 BRIGHT, балансувального стенду LC 810 G до 24 (220В), Т8250ІL 2.5т., домкрату підкатного алюмінієвого, в розмірі 22922 грн, припинити за ним право власності на автопричіп ШЗК 06 Турист, 1992 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 , визнати за позивачем-відповідачем ОСОБА_1 право власності на вказаний автопричіп та стягнути з неї в його користь Ѕ частки його вартості, що становить 13500 гривень. Заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 визнав частково та пояснив, що не заперечує визнати за його колишньою дружиною право власності на Ѕ частку будинковолодіння із господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , а також Ѕ частку земельної ділянки для обслуговування спірного будинковолодіння. Вважає, що заявлені позивачем ОСОБА_1 вимоги щодо визнання за нею права власності на 2/3 частки будинковолодіння та земельної ділянки є безпідставними, оскільки статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними. Також зазначає, що в період з 2004 по 2008 роки він працював у Чеській республіці і отримував доходи Крім того займався оптовою торгівлею запчастин до автомобілів. Цеглу на будинок купував батько позивачки, проте за кошти її матері, які вона йому подарувала, а саме 3 000 дол США. Перший поверх та дах будинку будував разом із батьком позивачки, її братом та його колегою. Після того, як вони фактично розірвали шлюбні відносини, у 2016 році за свої особисті кошти домурував пліт, встановив сповпчики, купив профіль та бляху на огорожу, встановив вольєр, піднавіс до гаража, здійснив освітлення подвір`я, дашок при вході в будинок, придбав плитку та обклав нею вхідні сходи, купив підвіконники, москітні сітки, замінив насос до криниці, орав та культивував город, за що оплачував власні кошти. Посилання позивача-відповідача ОСОБА_1 на те, що кошти на придбання техніки надсилала її матір, не відповідає дійсності, оскільки дані кошти використовувались на ремонт їх власного будинку по АДРЕСА_2 . Крім того, її батьки виїхали за межі території України у 2010 році, тобто тоді коли будинок був збудований, а сама позивач-відповідач ОСОБА_1 із 2008 року ніде не працювала і у них на утриманні була її донька від першого шлюбу, він приймав активну участь у її забезпеченні та вихованні. Позивачем-відповідачем ОСОБА_1 не наведено жодних обставин в розумінні ст. 71 СК України, котрі б давали їй та суду підстави відступити від засад рівності часток та в порядку поділу майна визнати за нею право власності на 2/3 частки спірного будинковолодіння, земельної ділянки меблів та побутової техніки. Крім того, вважає, що меблі та побутова техніка не може підлягати поділу, оскільки частина речей, які заявлені у позовних вимогах, ОСОБА_1 разом із дочкою вивезла із будинку, на частину відсутні підтверджуючі документи щодо їх вартості, а інші є неподільними. Також зазначає, що диван, Гідробокс, портал кутовий «Муза» придбавався за кошти його матері, що становило 3500 дол США. Щодо пояснень позивача-відповідача ОСОБА_1 про те, що у нього залишився домкрат підкатний алюмінієвий заперечив, та вказав, що вимушений був купувати новий, що підтверджується відповідною довідкою.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

16 березня 2018 року відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву просив прийняти його до справи та викликати свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Крім того, у відзиві частково визнав позовні вимоги та не заперечував щодо поділу будинковолодіння та земельної ділянки в рівних частках. Проти запропонованого позивачем-відповідачем ОСОБА_1 виділу меблів та рухомого майна заперечив.

26 березня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частину майна та його поділ. Просить визнати автомобіль марки «Меrcedes-Benz Sprinter 313», 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , балансувальний стенд ТК 953 НОМЕР_4 , балансувальний стенд LC 810 G до 24 (220В), Т8250ІL 2.5т., домкрат підкатний алюмінієвий, спільною власністю подружжя. Визнати за ним право власності на Ѕ частку вказаного майна. Стягнути з ОСОБА_1 Ѕ частку вартості автомобіля та провести поділ шиномонтажного обладнання.

26 березня 2018 року ОСОБА_2 подав до суду клопотання в порядку вимог ст..ст. 83,84 КПК України про витребування доказів, зокрема просив витребувати із Регіонального сервісного центру в Тернопільській області документи, котрі підтверджують придбання у 2012 році автомобіля марки «Меrcedes-Benz Sprinter 313», 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , що був зареєстрований за ОСОБА_1 , а також документи, що посвідчують відчуження вказаного транспортного засобу. Вказане клопотання задоволено ухвалою Підволочиського районного суду від 27 березня 2018 року.

26 квітня 2018 року підготовче судове засідання відкладено за клопотанням позивача. Фіксування судового процесу відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України не проводилось.

09 липня 2018 року ОСОБА_2 подав доповнення до відзиву на позовну заяву, у якій пояснив, що будівництво будинку здійснювалось за його кошти, котрі він заробляв за кордоном, а також за кошти, які подаровані його матір`ю, та за позичені кошти у його матері ОСОБА_7 . Просив не брати до уваги квитанції на придбання будівельних матеріалів, що представлені ОСОБА_9 .Т після 2010 року, оскільки свідоцтво про право власності на спірне будинковолодіння було видане на його ім`я 29 жовтня 2010 року, тобто після того, коли будинок уже був збудований та зданий в експлуатацію, а квитанції подані за лютий 2011 року, жовтень, листопад, грудень 2014 року, лютий 2015 року і вказані будівельні матеріали були використані на ремонтні роботи власного помешкання по АДРЕСА_2 батьків позивача-відповідача ОСОБА_1 . Вважає, що посилання ОСОБА_1 на збільшення частки у спільному майні не доведені, необґрунтовані та безпідставні, а тому при поділі майна слід виходити із засад рівності часток подружжя. Щодо рухомого майна то зазначає, що поділу підлягає лише те майно, котре було придбане за час шлюбу, і є в наявності у сторін по справі та підтверджене доказами його дійсної вартості.

09 липня 2018 року ОСОБА_2 подав заяву про уточнення та збільшення позовних вимог, згідно яких просить визнати за ним право власності на Ѕ частку майна, а саме шиномонтажного обладнання: балансувальний стенд ТК 953 BRIGHT, балансувальний стенд LC 810 G до 24 (220В), Т8250ІL 2.5т., домкрат підкатний алюмінієвий, стягнути з відповідача в його користь Ѕ частку вартості вказаного майна. Припинити за позивачем право власності на автопричіп ШЗК 06 Турист, 1992 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 , визнання за відповідачем права власності на вказаний причіп та стягнення із неї в його користь Ѕ частки його вартості, що становить 13 500 грн.

09 липня 2018 року судове засідання відкладено за клопотанням відповідача. Фіксування судового процесу відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України не проводилось.

18 квітня 2018 року ОСОБА_1 подала відзив на зустрічну позовну заяву про визнання права власності та поділ майна подружжя. Згідно вказаного відзиву заперечила проти заявлених позовних вимог ОСОБА_2 , посилаючись на те, що 19 липня 2016 року вона за взаємною згодою із ОСОБА_2 продала автомобіль громадянину ОСОБА_6 за 20 000 грн, про що сторонами був оформлений договір купівлі-продажу 6141/2016/000074 від 19 липня 2016 року. На час розгляду справи даний договір є чинний і ніким не скасований. Вважає, що може бути поділено лише те майно, яке фактично існує. Крім того вказала, що кошти на придбання шиномонтажного обладнання давала її мати ОСОБА_4 У ОСОБА_2 знаходиться частина шиномонтажного обладнання, а саме домкрат підкатний алюмінієвий, балансувальний стенд ТК 953 BRIGHT, балансувальний стенд LC 810 G до 24 (220В), ОСОБА_10 2.5т. були нею реалізовані за 15700 гривень, а тому вона згідна оплатити ОСОБА_2 половину вартості спірного майна, а саме 7110 грн. Щодо боргових грошових коштів зазначила, що ними було позичено 15 вересня 2012 року грошові кошти у ОСОБА_5 в розмірі 3 000 дол США, які зобов`язувались повернути до 31 грудня 2012 року. Вказані кошти були повернуті, що підтверджується відсутністю будь-яких спірних відносин з того часу. Також вважає, що дана вимога є неналежним способом захисту прав та інтересів в розумінні ст.. 16 ЦК України та ст.. 5 ЦПК України.

26 квітня 2018 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з клопотанням представника відповідача. Фіксування судового процесу згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України не проводилося.

01 червня 2018 року від ОСОБА_2 поступила заява про залишення частини позовних вимог без розгляду у справі № 604/291/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частину майна, поділ майна подружжя, а саме вимоги про визнання автомобіля спільною власністю подружжя, визнання права власності на його Ѕ частку, стягнення половини його вартості, а також визнання спільним боргом подружжя кошти в розмірі 4 000 дол США, що були позичені у ОСОБА_5

01 червня 2018 року від адвоката Черніцького І.Р. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з станом здоров`я.

21 серпня 2018 року поступило клопотання адвоката Черніцького І.Р. та Овчаренка ОСОБА_11 .Л. про відкладення розгляду справи 22 серпня 2018 рокуу зв`язку з зайнятістю адвоката у іншому процесі.

20 вересня 2018 року адвокат Черніцький І.Р. подав суду клопотання про виклик в якості свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 Вказане клопотання судом було задоволено.

26 вересня 2018 року від адвоката Черніцького І.Р. поступило клопотання про відкладення розгляду справи та надання можливості ознайомитись із матеріалами справи.

25 лютого 2019 року від ОСОБА_1 поступило клопотання про визнання доказу недопустимим, а саме висновок експерта № 1384/18, оскільки він поданий після закінчення підготовчого судового засідання.

22 березня 2019 року ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову, у якій просила накласти арешт на житловий будинок з мансардою та добудовами і господарськими приміщеннями по АДРЕСА_1 .

27 березня 2019 року від адвоката Черніцького І.Р. поступило клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із станом здоров`я.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Підволочиського районного суду від 20 лютого 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною власністю подружжя, визнання права власності на майно та його поділ залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків 10 днів з часу отримання ухвали.

Ухвалою Підволочиського районного суду від 01 березня 2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на майно та його поділ. Призначено проведення підготовчого судового засідання на 27 березня 2018 року 10.00 год. Встановлено строк відповідачу для надіслання до суду відзиву на позовну заяву.

Ухвалою Підволочиського районного суду від 27 березня 2018 року відкрито провадження у цивільній справі за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною власністю подружжя, визнання права власності, поділ майна, визнання боргу спільним боргом подружжя. Відстрочено сплату судового збору до проведення товарознавчої експертизи, а також витребувано із Регіонального сервісного центру в Тернопільській області інформацію щодо придбання та відчуження транспортного засобу автомобіля марки «Меrcedes-Benz Sprinter 313», 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_5 .А.

Ухвалою Підволочиського районного суду від 01 червня 2018 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя в частині вимог про визнання автомобіля марки «Меrcedes-Benz Sprinter 313», 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , зеленого кольору, спільною сумісною власністю подружжя, визнання за ним права власності на Ѕ частину зазначеного автомобіля, стягнення Ѕ частини вартості автомобіля, визнання боргу перед ОСОБА_5 в сумі 105000,60 грн спільним боргом подружжя залишено без розгляду.

18 червня 2018 року ухвалою Підволочиського районного суду відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності, поділ майна подружжя, стягнення коштів. Відстрочено сплату судового збору до проведення товарознавчої експертизи. Призначено проведення підготовчого судового засідання та встановлено строк для надання відзиву.

Ухвалою Підволочиського районного суду від 09 липня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності та його поділ та справи за зустрічним та окремим позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною власністю подружжя, визнання права власності, припинення права власності та стягнення грошової компенсації закрито підготовче судове засідання та об`єднано в одне провадження. Присвоєно номер провадження №2/604/139/18 (справа № 604/164/18)

Ухвалою Підволочиського райсуду від 22 березня 2019 року заяву ОСОБА_1 задоволено та в порядку забезпечення позову накладено арешт на житловий будинок з мансардою та добудовами і господарськими приміщеннями по АДРЕСА_1 .

IV. Фактичні обставини, встановлені судом.

(Щодо об`єктів нерухомого майна: земельної ділянки та житлового будинку) :

Згідно свідоцтва про одруження серії НОМЕР_6 від 17 січня 2006 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Підволочиського районного управління юстиції у Тернопільській області, вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_14 17 січня 2006 року уклали між собою шлюб, про що в книзі реєстрації актів зроблено актовий запис за № 2. Прізвище сторін після одруження « ОСОБА_15 ».

Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 27 квітня 2018 року шлюб між сторонами був розірваний.

Таким чином судом встановлено, що позивач-відповідач ОСОБА_1 та відповідач-позивач ОСОБА_2 з 17 січня 2006 року до 27 квітня 2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Згідно договору купівлі продажу серії ВО № 811966 від 03 липня 2006 року, посвідченого нотаріусом Підволочиської державної нотаріальної контори Коломійчуком О.І., вбачається, що продавець ОСОБА_16 продав, а ОСОБА_2 придбав земельну ділянку площею 1200,0 кв.м. (0,12 га), розташовану у АДРЕСА_1 , цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

06 вересня 2006 року на ім`я ОСОБА_2 був виданий державний акт серії НОМЕР_7 на земельну ділянку площею 0.1263 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що виданий на підставі договору купівлі-продажу від 03 липня 2006 року № 2915.

25 серпня 2010 року на ім`я ОСОБА_2 виготовлений технічний паспорт на житловий будинок індивідуального житлового фонду з мансардою та добудовою, гараж з господарськими приміщеннями, криниця, огорожа, ворота хвіртки.

29 жовтня 2010 року на ім`я ОСОБА_2 видано свідоцтво серії НОМЕР_8 про право власності на нерухоме майно на житловий будинок з надвірними будівлями у АДРЕСА_2 Тернопільської області по вул АДРЕСА_1 5

Вказане нерухоме майно зареєстроване Бюро технічної інвентаризації 15 листопада 2010 року, що стверджується витягом про державну реєстрацію прав від 15.11.2010 року серії ССХ № 389732.

Із оглянутих та долучених до матеріалів справи квитанцій та накладних на ім`я ОСОБА_3 , зокрема від 10 червня 2006 року на суму 3738 грн, від 24 червня 2006 року на суму 2250 грн від 25 червня 2006 року на суму 2250 грн, від 27 червня 2006 року на суму 2700 грн, вбачається, що останній придбавав цеглу, а 10 серпня 2015 року будівельні матеріали на суму 41500 грн.

Судом також оглянуті та досліджені копії заявок на видачу готівки на ім`я ОСОБА_1 , зокрема 13.10.10 року на суму 10941,77 грн, 28.10.11 року на суму 10914,23 грн, 23 листопада 2011 року на суму 21625.68 грн, 06 листопада 2014 року на суму 16890,16 грн, 08 жовтня 2014 року на суму 16292,15 грн, 25 грудня 2014 року на суму 19260,20 грн, 04 лютого 2015 року на суму 38061, 66 грн, 26 лютого 2015 року на суму 31770,55 грн, 30 квітня 2015 року на суму 23155,73 грн.

З оглянутого у судовому засіданні закордонного паспорта ОСОБА_2 вбачається, що останній у 2010, 2012, 2014, 2015, 2017 роках неодноразово виїжджав на декілька днів за межі території України у Республіку Польщу.

Будучи допитаним у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 суду пояснила, що являється матір`ю позивача-відповідача ОСОБА_1 . У 2006 році позивач та відповідач придбали земельну ділянку для будівництва будинку. У тому ж році за власні кошти розпочали будівництво фундаменту та першого поверху, у якому брав участь її чоловік, відповідач ОСОБА_2 та наймані працівники. За свої особисті кошти вони придбали 10-12 тис цегли, оплативши близько 11.5 тис грн. Усі роботи були зроблені зусиллями її родини. Протягом 2010-2015 років передавали 5-6 тис Євро на проведення внутрішньо-оздоблювальних робіт, накриття будинку та 4-5 тис євро на придбання меблів та побутової техніки. В 2012 році за їх кошти придбали автомобіль, провівши його реєстрацію за дочкою, а ОСОБА_2 був вписаний у технічний паспорт, оскільки він сказав, що буде займатись підприємницькою діяльністю. У 2016 році, коли вони розлучались, автомобіль продали, а кошти витрачали на власні потреби, позаяк більше року проживали разом. Їй відомо, що ОСОБА_2 був присутній при продажі транспортного засобу та передачі грошових коштів. Крім того, їй відомо, що автомобіль продали за 7 000 дол, хоча в договорі купівлі-продажу сума була вказана 20 000 грн, оскільки так було вигідно покупцю. Щодо причепу пояснила, що його придбав її чоловік за 600-700 дол США. Коли вони поїхали за межами території України то причеп знаходився на подвір`ї і ОСОБА_2 віддав його на металобрухт. За виручені кошти його ніхто не запитував. Також пояснила, що вони передавали кошти на шиномонтажне обладнання. Усі кошти та речі, які передавали, використовувались у інтересах сім`ї.

Будучи допитаним у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_3 суду пояснив, що являється батьком ОСОБА_1 . У 2006 році він із дружиною купили для дітей земельну ділянку, за ціною в 1 000 дол США. Після чого почали будувати будинок. Поскільки позивач та відповідач знаходились на роботі за межами України, виготовили усю технічну документацію на ОСОБА_2 Особисто він викопав фундамент і сам його вимурував, потім допомагав його син та відповідач ОСОБА_2 Перший поверх будинку також вимурував сам, а ОСОБА_2 був підсобником. Кошти на будівництво були сімейні, а також він із дружиною допомагали. Коли знаходились за кордоном то передавали кошти на бруківку, внутрішньооздоблювальні роботи, камін, побутову техніку. Крім того, він із дружиною дали 10 000 дол США на придбання автомобіля і зареєстрували його за своєю дочкою. На даний час автомобіль був проданий у 2016 році. Причеп, який він придбав за 200 дол США, зараз знаходиться на металобрухті. Крім того, він із дружиною дали кошти на придбання станків (шиномонтажного обладнання). На даний час дані станки продані.

Будучи допитаною у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 пояснила, що являється матір`ю ОСОБА_2 . З 2003 по 2011 рік вона з чоловіком перебували в Чеській республіці за кордоном. У 2005 році син сказав, що хоче проживати окремо і за свої особисті з дружиною кошти придбали земельну ділянку для будівництва будинку. У 2006 році, після придбання ділянки за її кошти та кошти її чоловіка, котрі заробляли в Чеській республіці, відбувалось будівництво будинку. Вони погодились фінансово допомагати та збудувати будинок при тій умові, що він буде зареєстрований за її сином. Спочатку на будівельні матеріали, придбання цегли надала сину ОСОБА_2 . 3, а в подальшому 4 тис дол США. Надалі допомагала фінансово до завершення будівництва, проте яка була загальна сума витрат пригадати не може. Крім того, перебуваючи за кордоном, придбала їм усю кухонну техніку, посуд, електротовари. У 2012 році за її кошти та кошти чоловіка син придбав автомобіль та причеп, який знаходився на подвір`ї батьків невістки. Син використовував автомобіль для роботи. Їздив за кордон. Батько ОСОБА_1 допомагав будувати коробку до будинку. Жодного разу від сина не чула, щоб батьки ОСОБА_1 передавали якісь кошти для будівництва. ЇЇ чоловік також допомагав будувати будинок, але лише тоді, коли приїжджав у відпустку. У 2010 році будинок був завершений. Також їй відомо, що за місцем проживанням батьків ОСОБА_1 проводились ремонтні роботи по утепленню будинку, добудови веранди, перекриття даху, добудований гараж.

Будучи допитаним у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_17 суду пояснив, що являється вітчимом ОСОБА_2 і перебуває із ним у хороших відносинах. З 2003 по 2011 роки він із дружиною перебували на заробітках у Чеській республіці та надавали матеріальну допомогу дітям для будівництва будинковолодіння. Спочатку давали по 3, 4 та 5 тис дол США, а в подальшому давали скільки просив ОСОБА_2 для закінчення будівництва будинку. Дані кошти їм передавали мати. Коли вони приїздили у відпустку то допомагали будувати будинок. Крім того з Чехії привозили їм побутову техніку. Усім цим займалась ОСОБА_7

Будучи допитаним у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_18 суду пояснив, що знає ОСОБА_2 близько 10 років. Після огляду об`єкту та обсягу робіт він погодився на їх виконання. Особисто він разом із підсобниками провели штукатурні роботи, за що ОСОБА_2 оплатив їм 15 000 грн. Мурування з каменю коштувало 40 000 грн. Також робив заливку в гаражі та виконував інші роботи. Усі будівельні матеріали доставляв ОСОБА_2 . Також ОСОБА_2 і розраховувався за роботи з ним. Крім того неодноразово давав йому суму в позику, а він у подальшому їх відпрацьовував роботою.

Будучи допитаними у судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 суду пояснили, що на прохання ОСОБА_3 працювали підсобниками на будівництві недобудованого господарського приміщення біля трьох тижнів. Всередині заливали стелю та зводили дах приміщення. ОСОБА_2 під час даного будівництва, у той період, коли вони працювали, не бачили Усіма організаційними питаннями (придбання матеріалів, перевозка додому, обіди, розрахунки за виконану роботу) займався ОСОБА_3 , а будівництвом самого будинку займалась окрема бригада майстрів.

Будучи допитаним в якості свідка ОСОБА_19 суду пояснив, що з 2000 року проживав по АДРЕСА_1 . Коли сім`я ОСОБА_20 будували будинок то особисто бачив ОСОБА_21 та його зятя відповідача ОСОБА_2 як вони будували фундамент та накривали будинок. За проведення ремонтних робіт та будівництво господарських приміщень пригадати не може. Дорога робилась із його ініціативи, про те, хто давав кошти з їх сім`ї не пригадує.

Будучи допитаним у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_22 суду пояснив, що являється племінником ОСОБА_2 У 2009 році на початку літа і до осінньої пори допомагав у будівництві будинку, зокрема проводив зварювальні роботи сходів та інших конструкцій, допомагав робити стелю, стяжку підлоги, утеплювати стіни. У подальшому в підсобних приміщеннях варив стелажі, двері на горище. ОСОБА_2 також був присутнім, але було таке, що він їхав за межі України і просив його допомогти іншим майстрам проводити будівельні та ремонтні роботи. Щодо причіпу то повідомив, що ремонтував його, зварював, і інколи позичав у ОСОБА_2 для власних цілей. Близько двох років тому він попросив причіп, але ОСОБА_2 йому повідомив, що у нього його немає і він знаходиться у ОСОБА_1 вдома. Сім`я Овчаренків жили дружньо та добре, що між ними відбулось йому не відомо. Зі слів його сестри-матері ОСОБА_2 відомо те, що вона давала кошти на будівництво та проведення ремонтних робіт, з умовою реєстрації будинковолодіння на ім`я сина. Більше по даному факту не може нічого повідомити.

З письмових пояснень ОСОБА_23 вбачається, що по сусідству по АДРЕСА_1 у 2006 році знаходилась її земельна ділянка. Коли приходила для її обробітку то бачила, що у будівництві житлового будинку приймали участь ОСОБА_2 , його мати та вітчим, а також ОСОБА_1 її батьки та інші невідомі громадяни. Більше по даному факту їй невідомо нічого та просила справу розглядати у її відсутності.

Таким чином судом встановлено, що за час спільного проживання за спільні кошти як подружжя так і їх батьків, котрі допомагали фінансово, виключно в інтересах сім`ї подружжя придбало земельну ділянку площею 0,1263 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, що розташована у АДРЕСА_1 , а також збудували на вказаній земельній ділянці житловий будинок з мансардою та добудовою, гараж з господарською будівлею, підвал, вбиральню, криницю, огорожу, ворота з хвірткою.

(Щодо об`єкту рухомого майна автомобіля Меrcedes-Benz Sprinter 313» 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 ) :

Згідно довідки рахунку № НОМЕР_9 від 17 вересня 2012 року ОСОБА_1 придбала автомобіль марки Меrcedes-Benz Sprinter 313», 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_5 .А.

Відповідно до договору купівлі-продажу № 6141/2016/000074 від 19 липня 2016 року вбачається, що ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_24 придбав автомобіль Меrcedes-Benz Sprinter 313», 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 за ціною у 20000 гривень.

Будучи допитаним в якості свідка ОСОБА_24 суду пояснив, що перебуває у добрих стосунках як з родиною позивача ОСОБА_1 так, і з відповідачем ОСОБА_2 . У 2016 році він від когось із них почув, що вони мають намір продати свій автомобіль і, так як добре знав цю машину, повідомив, що може придбати її для роботи. У 2006 році в МРЕО оформили договір купівлі-продажу на його прохання за суму в 20 000 грн, оскільки йому так було вигідно, щоб не позбутися субсидії, хоча в дійсності оплатив за нього 7 000 дол США. Під час оформлення договору були присутні двоє з подружжя і кошти він передавав їм, проте кому саме не пригадує. Після цього він вільно їздив автомобілем і неодноразово зустрічався із ОСОБА_2 , проте жодних претензій у нього з приводу продажу автомобіля не було.

Згідно висновку судової автотехнічної експертизи № 1384/18 від 16 липня 2018 року вбачається, що ринкова вартість автомобіля марки Меrcedes-Benz Sprinter 313» 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_5 . НОМЕР_10 станом на 19 липня 2016 року становить 400000 гривень.

Разом із тим ОСОБА_1 подала заяву про визнання доказу недопустимим з тих підстав, що він поданий після закінчення процесуального строку.

Згідно приписів ст. 126 ЦПК України судом за погодженням із сторонами перед закриттям підготовчого судового засідання надано право ОСОБА_2 . подати висновок про вартість автомобіля під час судового розгляду з метою не затягування розгляду справи по суті, а тому будь-яких порушень закону в даному випадку щоб визнавати даний доказ недопустимим у суду немає.

Судом досліджувався і той факт, що 13 липня 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, а саме автомобіля марки Меrcedes-Benz Sprinter 313», 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_5 .А.

Відповідно до ухвали Підволочиського районного суду Тернопільської області від 13 липня 2016 року з метою забезпечення позову накладено арешт на автомобіль марки Меrcedes-Benz Sprinter 313» грузовий, 2006 року випуску, що зареєстрований за ОСОБА_1 , яка проживає по АДРЕСА_2 , зареєстрована по АДРЕСА_1 .

22 липня 2016 року постановою ДВС серії ВП № 517486 накладено арешт на автомобіль марки Меrcedes-Benz Sprinter 313», 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , зеленого кольору, що належить ОСОБА_1

12 серпня 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про залишення його позовної заяви до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя без розгляду.

Крім того, 19 липня 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Як встановлено з пояснень сторін рішенням Підволочиського районного суду його позовні вимоги було задоволено та шлюбні відносини розірвано, проте після ухвалення рішення суду і до набрання ним чинності вони помирились і вирішили проживати разом. У зв`язку з цим звернулись з апеляційною скаргою на рішення Підволочиського районного суду, котра була задоволена у повному обсязі та рішення суду про розірвання шлюбу скасоване.

Таким чином судом встановлено, що подружжя за час шлюбу придбало автомобіль марки Меrcedes-Benz Sprinter 313» 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , зеленого кольору, який у подальшому, а саме 19 липня 2016 року продали ОСОБА_24 . При оформленні договору купівлі-продажу та отримання коштів перебували двоє.

(Щодо об`єкту рухомого майна автопричіпу ШЗК 06 ТУРИСТ) :

Згідно витягу з Єдиного реєстру МВС від 08 лютого 2018 року за вих. № 31/19-650, вбачається, що за ОСОБА_2 зареєстрований причіп ШЗК 06 ТУРИСТ 1992 року випуску. Дата державної реєстрації вказаного причіпу відбулась 03 листопада 2010 року.

Згідно витягу з ЄРДР від 16 лютого 2018 року внесено відомості за заявою ОСОБА_2 по факту крадіжки причіпу до легкового автомобіля його дружиною ОСОБА_1

З пояснень сторін та ОСОБА_1 встановлено, що при огляді працівниками поліції будинковолодіння, де вона проживає, будь-якого причіпу знайдено не було. Крім того пояснила, що її чоловік ОСОБА_2 віддав даний причіп на металобрухт.

Будь-яких інших доказів щодо наявності у когось із сторін причіпу чи його реалізації без згоди одного із подружжя суду надано не було як і підтвердження його викрадення, чи здачі на металобрухт.

(Щодо об`єктів рухомого майна шиномонтажного обладнання) :

Відповідно до видаткової накладної № ВорЦ-02767 від 14 листопада 2013 року вбачається, що ОСОБА_2 придбав саме Балансувальний стенд ТК 953 BRIGHT 7500 гривень, балансувальний стенд LC 810 G до 24 (220В) 8300 гривень, Т8250ІL 2.5т. домкрат підкат ний алюмінієвий 1480 гривень, всього за 17180 гривень;

Разом із тим, згідно пояснень ОСОБА_1 судом встановлено, що нею вказане обладнання було реалізовано за 15700 гривень, без згоди на це ОСОБА_2 , а тому вона згідна оплатити ОСОБА_2 половину вартості спірного майна, а саме 7110 грн. Домкрат підкат ний алюмінієвий знаходиться у ОСОБА_2 .

Згідно відповіді фізичної особи підприємця Вороніної ОСОБА_25 від 07 травня 2018 року, МФО 321842 св-во № 2 012970 від 26 вересня 2006 року вбачається, що ОСОБА_2 придбав обладнання для шино монтажу 14 листопада 2013 року згідно видаткової накладної № ВорЦ-02767, а саме Балансувальний стенд ТК 953 BRIGHT, балансувальний стенд LC 810 G до 24 (220В), Т8250ІL 2.5т. домкрат підкат ний алюмінієвий. На теперішній час вартість такого обладнання буде складати 45845 гривень. Також у липні 2017 року ОСОБА_2 придбав Т8250ІL 2.5т. домкрат підкат ний алюмінієвий, вартістю 3400 гривень;

Таким чином судом встановлено, що позивач-відповідач ОСОБА_1 без згоди та відома ОСОБА_2 реалізувала майно, що було придбане за час шлюбу за їх спільні кошти, а саме Балансувальний стенд ТК 953 BRIGHT, балансувальний стенд LC 810 G до 24 (220В), за 15700 гривень.

(щодо об`єктів рухомого майна : кухонної та побутової техніки) :

Згідно накладних № 78/2 від 28 лютого 2015 року вартість кухонного набору (згідно ескізу) становить 11100 грн; № 26/4 від 21 квітня 2015 року вартість кухонного куточка 2430 грн; № 84/2 від 27 лютого 2015 року вартість стола згідно ескізу - 1406 грн; № 28/4 від 20 квітня 2015 року вартість вішака 850 грн; гардеробна 9250 грн, камін з мармуровим окладом згідно замовлення від 18 лютого 2015 року становить 500 дол США. Згідно видаткової накладної № від 03 вересня 2014 року вартість гідробоксу становить 6500 грн.

З пояснень сторін по справі та свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_17 судом встановлено, що вказані об`єкти рухомого майна були набуті подружжям за їх спільні кошти, кошти їх батьків, які купували та передавали їх в інтересах сім`ї та в період перебування у шлюбних відносинах.

V. Оцінка суду.

Оцінюючи правове обґрунтування позовних вимог, суд вважає, що спірні правовідносини, зокрема поділ майна подружжя врегульовані нормами Цивільного кодексу України, Сімейного кодексу України, а також судовою практикою.

Згідно вимог ч.ч. 1,2 ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За умовами ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

В судовому засіданні встановлено, що вказані об`єкти нерухомого майна є спільною сумісною власністю подружжя, набуто за час шлюбу, спільні кошти, спільної працею подружжя та їх батьків виключно в інтересах сім`ї.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором

Аналізуючи вказані обставини суд вважає, що право позивача ОСОБА_1 щодо майна, котре є спільною сумісною власністю подружжя, є порушеним і позивач позбавлений можливості здійснити будь-які дії щодо нього, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна.

Суд вважає, що позивач ОСОБА_1 довела той факт, що за період шлюбу за спільні кошти подружжя, і в інтересах сім`ї сторони набули право власності на земельну ділянку площею 0,1263 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, що розташована в АДРЕСА_1 , а також збудованого за цією ж адресою домоволодіння з мансардою та добудовою, гараж з господарською будівлею, підвалом, вбиральнею, криницею, огорожею, воротами з хвірткою.

Таким чином, при встановлених у судовому засіданні обставинах та наданих доказах, суд вважає, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 є підставними та підлягають до часткового задоволення шляхом визнання за нею права власності на Ѕ частку земельної ділянки площею 0,1263 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, що розташована по АДРЕСА_1 , що зареєстрована за ОСОБА_2 згідно державного акту серії НОМЕР_7 від 06 вересня 2006 року кадастровий номер : НОМЕР_11 та на Ѕ частку будинковолодіння з мансардою та добудовою, гараж з господарською будівлею, підвалом, вбиральнею, криницею, огорожею з хвірткою, що знаходиться по АДРЕСА_3 та зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2

Разом із тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо збільшення часки позивача-відповідача ОСОБА_1 у майні подружжя, що є спільною сумісною власністю, суд виходить із наступних міркувань :

Частиною 1 ст. 62 СК України передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого із подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ч.ч.2,3 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до п.30 Постанови ПВС України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК ( 2947-14 ) в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України).

Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.

На думку суду, позивачем ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами обставин, котрі б давали суду підстави у відповідності до вимог ч.ч.2,3 ст. 70 СК України відступити від засад рівності часток при поділі майна подружжя та визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на 2/3 частки земельної ділянки та спірного будинковолодіння, а відтак вимоги щодо збільшення частки позивача-відповідача ОСОБА_1 на спірне будинковолодіння та земельної ділянки до задоволення не підлягають.

При цьому суд не бере до уваги пояснення позивача ОСОБА_1 , що вказані об`єкти нерухомого майна були придбані та збудовані за кошти її батьків, які тривалий час перебували за кордоном на заробітках, а відтак і її частка повинна бути більшою ніж частка відповідача ОСОБА_2 , оскільки вказані обставини не ґрунтуються на вимогах ст. 70 СК України. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що батьки ОСОБА_2 також приймали участь у будівництві спірного будинковолодіння як фінансово так і працею, і кошти як одних так і інших батьків надавались для будівництва будинку виключно для сім`ї, а не комусь окремо і не являється їх індивідуальною власністю.

Крім того, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 щодо реального поділу земельної ділянки площею 0,1263 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 , а також 2/3 частки двоповерхового будинковолодіння з мансардою та добудовою, підвалом, вбиральнею, криницею, огорожі, воріт з хвірткою по АДРЕСА_1 , та виділення їй у власність кухонного кутка, кухонного гарнітуру, душової кабіни, тумбочки з умивальником та дзеркалом, холодильника Bosch, поверхні газової Electrolux, духової шафи електричної Electrolux, каміна з мармуровим окладом, слід відмовити, виходячи із наступного :

Відповідно до вимог ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутись на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб що визначений законом.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у випадках передбачених ЦПК.

Відповідно до ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом, при цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, та у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Заявляючи вказані вимоги, позивач ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів щодо можливих варіантів реального поділу спірного будинковолодіння та земельної ділянки, а також не заявляла клопотань щодо призначення

експертиз, а відтак суд позбавлений можливості провести його поділ та видіти позивачу та відповідачу встановлені частки спільної сумісної власності майна подружжя.

Відповідно до п.25 Постанови ПВС України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вказано, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

На думку суду, заявлені вимоги щодо реального виділення їй у власність кухонного кутка, кухонного гарнітуру, душової кабіни, тумбочки з умивальником та дзеркалом, холодильника Bosch, поверхні газової Electrolux, духової шафу електричної Electrolux, каміну з мармуровим окладом, на час розгляду даної справи є неможливими, в розумінні об`єктивності, рівності та справедливості, оскільки дані речі є неподільними. Жодна із сторін не заявляла згоди на отримання грошової компенсації та не довела дійсної їх вартості. Крім того, частина неподільних речей знаходиться у кімнатах житлового будинку, що є спільною сумісною власністю подружжя. Враховуючи те, що не проведено реального поділу спірного будинковолодіння, а меблі виготовлені виключно під окремі кімнати, тому не має реальної можливості їх залишити у власності позивача ОСОБА_1 . Також, позивачем не наведено належних та допустимих доказів щодо вартості холодильника Bosch, поверхні газової Electrolux, духової шафи електричну Electrolux, оскільки зазначені позивачем-відповідачем ОСОБА_1 суми вартості кухонної техніки заперечувались відповідачем-позивачем ОСОБА_2 , як і їх наявність, а тому вказане спірне неподільне рухоме майно, що було предметом судового розгляду, слід визнати як спільну сумісну власність подружжя, що набута ними за час шлюбу. Таким чином в задоволенні реального поділу слід відмовити.

Щодо заявлених позовних вимог відповідача-позивача ОСОБА_2 до позивача-відповідача ОСОБА_1 про поділ майна подружжя то суд вважає, що вони підлягають до часткового задоволення, виходячи із наступних міркувань :

Відповідно до вимог ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п.30 Постанови ПВС України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном шо належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності передбаченого ч.1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Як було встановлено у судовому засіданні, сторони під час шлюбу та за спільні кошти 14 листопада 2013 року придбали балансувальний стенд ТК 953 BRIGHT, шиномонтажний стенд LC 810 G до 24 (220В), Т8250ІL 2.5т., домкрат підкатний алюмінієвий.

Разом із тим, згідно пояснень ОСОБА_1 судом встановлено, що нею вказане обладнання було реалізоване за 15700 гривень, без згоди та відома ОСОБА_2 , а тому вона згідна оплатити ОСОБА_2 половину вартості спірного майна, а саме 7110 грн.

Таким чином судом встановлено, що ОСОБА_1 без згоди та відому колишнього чоловіка ОСОБА_2 та проти його волі відчужила належне їм на праві спільної сумісної власності шиномонтажне обладнання, котре було придбане за час шлюбу, а тому заявлені позовні вимоги щодо стягнення в його користь половини вартості даного обладнання є підставними та підлягають до задоволення.

При визначенні вартості, що підлягає до стягнення із відповідача ОСОБА_1 , суд виходить з наступного :

Як було встановлено у судовому засіданні із відповіді фізичної особи підприємця ОСОБА_26 вартість на даний час спірного шиномонтажного обладнання становить 45845 гривень. Також у липні 2017 року ОСОБА_2 придбав Т8250ІL 2.5т. домкрат підкат ний алюмінієвий, вартістю 3400 гривень.

Будь-яких доказів того, що вказане обладнання було відчужене позивачем-відповідачем ОСОБА_1 за нижчу ціну ніж та, котра зазначена позивачем відповідачем ОСОБА_2 , відповідач-позивач ОСОБА_1 не надала. Також ОСОБА_1 не надала доказів його дійсної вартості та не заявляла клопотань про призначення експертизи щодо оцінки вартості вказаного спірного рухомого майна.

Крім того, суд вважає, що саме діями позивача-відповідача ОСОБА_1 , котра полягала у реалізації спірного рухомого майна без згоди та відому іншого подружжя, на даний час є неможливим визначення реальної вартості такого майна шляхом проведення експертиз, досліджень чи його реалізації за згодою обох сторін за домовленою ціною.

За вказаних обставин, суд виходить виключно із єдиного належного та допустимого доказу, а саме довідки про його вартість на загальну суму 45845 гривень та вважає, що із ОСОБА_1 слід стягнути в користь ОСОБА_2 половину вартості шиномонтажного обладнання що було нею реалізоване в сумі 22922 грн.

При цьому суд не бере до уваги доводів позивача-відповідача ОСОБА_1 про те, що алюмінієвий домкрат залишився у ОСОБА_2 і вона його не реалізовувала, оскільки такі пояснення не підтверджені належними та допустимими доказами та спростовуються як поясненнями відповідача-позивача ОСОБА_2 так і письмовими доказами, зокрема довідкою з якої встановлено, що ОСОБА_2 у липні 2017 року придбав аналогічний Т8250ІL 2.5т. домкрат підкатний алюмінієвий, вартістю 3400 гривень.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення половини вартості автомобіля марки «Меrcedes-Benz Sprinter 313», 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , зеленого кольору, припинення за позивачем ОСОБА_2 право власності на автопричіп ШЗК 06 ТУРИСТ 1992 року випуску д.н.з. НОМЕР_3 та стягнення в його користь 13 500 гривень, суд виходив з наступних міркувань :

Згідно вимог ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина та чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсного як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди. Договір укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Згідно вимог ч.1 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Як установлено в судовому засіданні, згідно довідки рахунок № 661732 від 17 вересня 2012 року сторони, перебуваючи у шлюбі, придбали автомобіль марки Меrcedes-Benz Sprinter 313», 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_5 .А.

Відповідно до договору купівлі-продажу № 6141/2016/000074 від 19 липня 2016 року вбачається, що ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_6 придбав автомобіль марки Меrcedes -Benz Sprinter 313» 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 за ціною у 20000 гривень.

19 липня 2016 року на ім`я нового власника ОСОБА_6 було видано свідоцтво серії НОМЕР_12 про реєстрацію транспортного засобу марки Меrcedes -Benz Sprinter 313», 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 .

Так, будучи допитаним у судовому засіданні та попередженим про кримінальну відповідальність свідок ОСОБА_6 показав, що 19 липня 2016 року за попередньою домовленістю із подружжям «Овчаренків» придбав вказаний транспортний засіб за 20 000 гривень згідно договору, хоча вказана сума була записана за його проханням, щоб не позбутись субсидійних виплат, однак в дійсності автомобіль було куплено за 7 000 дол. США. Під час оформлення договору купівлі-продажу, подружжя «Овчаренків» були присутніми і грошові кошти за автомобіль передавав їм двом. У подальшому вільно та безперешкодно користувався та розпоряджався автомобілем, інколи на прохання позивача-відповідача ОСОБА_1 надавав їй при необхідності транспортний засіб, неодноразово зустрічався із ОСОБА_2 , проте він нічого не говорив йому про незаконність продажу.

Таким чином судом встановлено, що автомобіль марки Меrcedes-Benz Sprinter 313», 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_5 .А ОСОБА_27 вибув із володіння сторін по справі та був перереєстрований на громадянина ОСОБА_6 .

Судом також досліджувались доводи та заперечення сторін по справі відносно спірного транспортного засобу, зокрема :

Як установлено із матеріалів справи, відповідач-позивач ОСОБА_2 напередодні відчуження транспортного засобу, 13 липня 2016 року звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, а саме автомобіля марки Меrcedes-Benz Sprinter 313», 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_5 . НОМЕР_10 .

19 липня 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою про розірвання шлюбу.

12 серпня 2016 року до початку розгляду справи по суті, позивач ОСОБА_2 подав суду заяву, якою просив залишити без розгляду заявлені ним позовні вимоги про поділ майна подружжя, саме автомобіля марки Меrcedes -Benz Sprinter 313» 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_5 . ОСОБА_28 .

Суд також звертає увагу на той факт, що позивачу-відповідачу ОСОБА_2 було відомо про відчуження спірного транспортного засобу громадянину ОСОБА_6 , про що ним не заперечувалось у судовому засіданні і до пред`явлення позову про поділ спільного майна подружжя його дружиною, через півтора роки після продажу автомобіля, відповідач-позивач ОСОБА_2 жодних претензій щодо незаконного відчуження транспортного засобу не висловлював, жодних позовів про його поділ, стягнення компенсацій чи про визнання договору купівлі продажу не подавав.

У своїй сукупності з аналізу подій, наданих письмових доказів судом встановлено, що сторони 19 липня 2016 року уклади договір купівлі-продажу автомобіля марки Меrcedes -Benz Sprinter 313» 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 в інтересах сім`ї, а виручені кошти використали на власні потреби.

При цьому суд не бере до уваги доводи відповідача-позивача ОСОБА_2 про те, що в день продажу транспортного засобу він звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу, оскільки вказане не може свідчити про відсутність спільних намірів реалізувати спільно нажите із позивачем-відповідачем майно і не стосується предмету позову про розірвання шлюбно-сімейних відносин. Крім того, як встановлено з пояснень сторін, вони помирились і рішення суду про розірвання шлюбу за їх апеляційною скаргою було скасоване судом Апеляційної інстанції. Вказане лише підкреслює той факт, що сторони після відчуження належного їм автомобіля, ще тривалий час проживали разом, вели спільне господарство, заробляли кошти, займались вихованням дочки від першого шлюбу позивача-відповідача ОСОБА_1 .

Згідно ч.1ст 13, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах хаявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

На думку суду, відповідачем-позивачем ОСОБА_2 не доведено у судовому засіданні належними та допустимими доказами факт відчуження спірного транспортного засобу його дружиною ОСОБА_1 без його відому та згоди громадянину ОСОБА_24 , а відтак заявлені вимоги про стягнення половини вартості автомобіля марки Меrcedes -Benz Sprinter 313» 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 до задоволення не підлягають.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог відповідача позивача ОСОБА_2 про припинення права власності, визнання за позивачем відповідачем ОСОБА_1 права власності та стягнення Ѕ частки вартості автопричіпа ШЗК 06 ТУРИСТ, суд виходить із наступних міркувань :

Згідно витягу з Єдиного реєстру МВС від 08 лютого 2018 року за вих. № 31/19-650, вбачається, що за ОСОБА_2 зареєстрований причіп ШЗК 06 ТУРИСТ 1992 року випуску. Дата державної реєстрації вказаного причіпу відбулась 03 листопада 2010 року.

Згідно витягу з ЄРДР від 16 лютого 2018 року внесено відомості за заявою ОСОБА_2 по факту крадіжки причіпу до легкового автомобіля його дружиною ОСОБА_1

З пояснень сторін та ОСОБА_1 встановлено, що при огляді працівниками поліції будинковолодіння, де вона проживає будь-якого причіпу, знайдено не було. Крім того пояснила, що її чоловік ОСОБА_2 здав даний причіп на металобрухт.

Таким чином в судовому засіданні не встановлено наявність викрадення чи реалізації спірного автопричіпу ОСОБА_1 без згоди на це ОСОБА_2 , як і його місцезнаходження та факт існування у сторін вказаного причіпу.

Відповідно до п.24 Постанови ПВС України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ст. 65 СК України)

За вказаних, обставин суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права власності, визнання за нею права власності та стягнення Ѕ частки вартості автопричіпа ШЗК 06 ТУРИСТ 1992 року випуску, оскільки дані вимоги є безпідставними та непідтвердженими жодними належними та допустимими доказами.

При цьому, суд не бере до уваги доводів позивача-відповідача ОСОБА_2 про те, що автопричіп був викрадений його дружиною ОСОБА_1 , оскільки такі пояснення не знайшли свого підтвердження дослідженими та проаналізованими у судовому засіданні належними та допустимими доказами.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За вказаних обставин враховуючи, що позовні вимоги кожного із позивачів задоволені частково, і чітко вирахувати їх суму пропорційно задоволеним вимогам неможливо, тому суд вважає, що судові витрати, що складаються із судового збору, покласти на сторін у розмірі фактично понесених кожним із них при подачі позовів.

VII. Вирішення питання забезпечення позову.

Після набрання рішенням законної сили захід забезпечення позову згідно ухвали Підволочиського районного суду від 22 березня 2019 року, якою було накладено арешт на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 слід скасувати.

На підставі наведеного, та керуючись ст. ст. 13, 141, 247, 263-265, 273, 280-284, 352, 354, 355 ЦПК України, ст.. ст. 15,16,365,ч.3 ст. 368 ЦК України, ст. 60, 61, 62, 63, 65,70,71 СК України, п.п. 24, 25, 30 Постанови ПВС України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженки с. Мислова Підволочиського району Тернопільської області, жительки АДРЕСА_2 місце реєстрації АДРЕСА_1 ) реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_13 , до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 (місце реєстрації АДРЕСА_4 ) про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на :

-1/2 частку земельної ділянки по АДРЕСА_1 , призначення якої для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель та споруд, кадастровий номер : НОМЕР_11 , котра згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_14 від 06 вересня 2006 року, видана Підволочиським районним відділом земельних ресурсів, належить ОСОБА_2 ;

-Ѕ частку домоволодіння (житлового будинку з мансардою та добудовою, гаражу з господарською будівлею, підвалом та вбиральнею, криниці, огорожі, воріт з хвірткою) по АДРЕСА_1 , котре згідно свідоцтва про право власності серії НОМЕР_15 від 29 жовтня 2010 року, що видане Підволочиською селищною радою, належить ОСОБА_2 .

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 меблі та побутову техніку, а саме : кухонний гарнітур, кухонний куток, душову кабіну, тумбочку з умивальником та дзеркалом, холодильник Bosch, пральну машинку Bosch, поверхню газову Electrolux, духову шафу електричну Electrolux, гардеробну, диван, камін з мармуровим окладом, прихожу для вішання одягу (вішак), посудомийну машину.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Прийняти відмову ОСОБА_2 від частини заявлених ним позовних вимог щодо визнання за ним в порядку поділу майна права власності на Ѕ частку майна, а саме автомобіль марки «Меrcedes-Benz Sprinter 313» 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , зеленого кольору, а також права власності на Ѕ частку шиномонтажного обладнання : балансувальний стенд ТК 953 BRIGHT, шиномонтажний стенд LC 810 G до 24 (220В), Т8250ІL 2.5т., домкрат підкатний алюмінієвий у цивільній справі за його позовом до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ

Провадження у справі ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ у частині позовних вимог щодо визнання за ним в порядку поділу майна права власності на Ѕ частку майна, а саме автомобіль марки «Меrcedes-Benz Sprinter 313» 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , зеленого кольору закрити.

Позовні вимоги ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 (місце реєстрації АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженки с. Мислова Підволочиського району Тернопільської області, жительки АДРЕСА_2 (місце реєстрації АДРЕСА_1 ), реєстраційний номер облікової картки платника податків : НОМЕР_16 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ задовольнити частково :

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 компенсацію грошових коштів за Ѕ частину вартості шиномонтажного обладнання, а саме : балансувальний стенд ТК 953 BRIGHT, шиномонтажний стенд LC 810 G до 24 (220В), Т8250ІL 2.5т., домкрат підкатний алюмінієвий, в розмірі 22922.00 (двадцять дві тисячі дев`ятсот двадцять дві) грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Після набрання рішенням законної сили захід забезпечення позову, згідно ухвали Підволочиського районного суду від 22 березня 2019 року, якою було накладено арешт на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 скасувати.

Судові витрат, що складаються із судового збору, покласти на сторін у розмірі фактично понесених кожним із них при подачі позовів.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення сторони можуть отримати не пізніше 10 днів з часу проголошення вступної та резолютивної частини в канцелярії суду.

Головуючий суддя - підпис

копія вірна:

Суддя Підволочиського районного суду

Тернопільської області Н.Б.Сташків