РЕНІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

Провадження № 2/510/192/19

Справа № 510/508/18

02.12.2019 року м. Рені Одеської області

Ренійський районний суд Одеської області у складі

Головуючого судді Гончарової-Парфьонової О.О.

При секретарі Міхайліченко В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Рені Одеської області цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 19 липня 2012 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 10 800 (десять тисяч вісімсот) грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Позивач, відповідно до договору та угоди, свої зобов`язання щодо надання кредитних коштів відповідачувиконав в повному обсязі.

Однак, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, не надав своєчасно позивачу кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями.

У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором у нього виникла заборгованість, яка станом на 04 березня 2018 року становить 56 593 (п`ятдесят шість тисяч п`ятсот дев`яносто три) грн 59 коп. та складається з: заборгованість за тілом кредиту - 19 006,72 грн, заборгованість за нарахованими відсотками за користування кредитом - 10 832,26 грн, заборгованість за нарахованою пенею - 23 583,49 грн., а також 500,00 грн. - штрафу фіксованої частини та 2 671,12 грн. - штрафу процентної складової.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справі сповіщався належним чином, причини неявки суду не відомі, надав суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить розглядати справу у його відсутності, проти заочного вирішення справи не заперечує.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справі сповіщався належним чином, причини неявки суду не відомі. В матеріалах справи присутній відзив відповідача, відповідно до якого ОСОБА_1 визнає позов частково, оскільки вважає необґрунтованою вимогу щодо стягнення з нього пені та штрафу.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Оскільки судової розгляд справи було неодноразово перенесено на іншу дату з причини не явки відповідача, який був належним чином повідомлений, суд, для недопущення порушення законних прав позивача, вважає за можливим розглянути справу за відсутності відповідача, оскільки причини неявки відповідача є неповажними, таким чином є підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов має бути задоволено частково з наступних підстав.

Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, відповідно до укладеного договору б/н від 19 липня 2012 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 10 800 (десять тисяч вісімсот) грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

19 липня 2012 року відповідачем було підписано анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

Кредитні кошті були надані позивачем в повному обсязі. Однак, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, не надав своєчасно позивачу кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором, відповідач, згідно наданого позивачем розрахунку, станом на 04 березня 2018 року має заборгованість в розмірі 56 593 (п`ятдесят шість тисяч п`ятсот дев`яносто три) грн 59 коп. та складається з: заборгованість за тілом кредиту - 19 006,72 грн, заборгованість за нарахованими відсотками за користування кредитом - 10 832,26 грн, заборгованість за нарахованою пенею - 23 583,49 грн., а також 500,00 грн. - штрафу фіксованої частини та 2 671,12 грн. - штрафу процентної складової.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 2 ст. 615 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання, а на підставі ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Таким чином, ОСОБА_1 не виконав взяті на себе зобов`язання за кредитним договором та його умовами, а відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, яка передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України, держава захищає права споживачів.

Згідно з ч.1 ст. 1 ЦК України, цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У ч.ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів»).

Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

У заяві позичальника від 19 липня 2012 року процентна ставка не зазначена. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути складові його повної вартості, нараховану пеню, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 умов та правил надання банківських послуг штраф (фіксована частини), штраф (процентна складова).

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 19 липня 2019 року, посилався на Витяг з Тарифів банку та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою, розміщені на сайті www.privatbank.ua.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені за прострочене зобов`язання, пені за несвоєчасність сплати боргу - штраф (фіксована частини), штраф (процентна складова), наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору.

За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Витяг з Умов та правил надання банківських послуг який міститься в матеріалах справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 19 липня 2012 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати пені за прострочене зобов`язання, пені за несвоєчасність сплати боргу - штрафи (фіксована частини та процентна складова).

Крім того, суд враховує той факт, що укладений між сторонами кредитний договір від 19 липня 2012 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст.530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав.

Тобто, позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 29 838 (двадцять дев`ять тисяч вісімсот тридцять вісім) грн. 98 коп., яка складається з: тіла кредиту та нарахованих відсотків за користування кредитом, в іншій частині позову слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

А тому суд вважає, що на користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 7, 10, 12, 13, 81, 89, 133, 141, 223, 247, 259, 263-265, 268, 280-284 ЦПК України, -

вирішив:

Позовну заяву Акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість по тілу кредиту та нараховані відсоткі за користування кредитом у розмірі 29 838 (двадцять дев`ять тисяч вісімсот тридцять вісім) грн. 98 коп. за кредитним договором б/н від 19 липня 2012 року.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» судові витрати у розмірі 929 (дев`ятсот двадцять дев`ять) грн. 01 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяті днів з дня його проголошення.

Суддя О.О. Гончарова-Парфьонова