Справа № 445/2368/18 Головуючий у 1 інстанції: Пилип"як П.В.
Провадження № 22-ц/811/2818/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Ванівського О.М.,

суддів: Курій Н.М., Мельничук О.Я.

секретаря: Куцика І.Б.

з участю: апелянта ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Кульчицького О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 25 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и в :

В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 30.08.2014 року позичив відповідачу 5500,00 доларів США, про що останній склав письмову розписку, відповідно до якої відповідач зобов`язався повернути вказані кошти до 01.01.2016 року, однак станом на день звернення до суду свого обов`язку не виконав. Враховуючи наведене, просить стягнути з відповідача 8610,92 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на день звернення до суду становить 237 462,25 грн., з яких: сума основного боргу 5500 доларів США, (151672,80 грн.), відсотки за період користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ 2619,99 доларів США (72 251,10 грн.) та 3% річних 490,93 доларів США (13538,31 грн.).

Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 25 червня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням, вважає його незаконним та необґрунтованим, постановленим з порушенням норм матеріального і процесуального права. Вважає, що Золочівським районним судом Львівської області зроблено хибний висновок щодо факту укладання договору позики між ним та відповідачем, що призвело до порушення норм матеріального та процесуального права. Стверджує, що боргова розписка не обов`язково повинна містити слово борг чи слова взяв/отримав у борг. Для стягнення коштів достатньо зазначення зобов`язання повернути гроші. Також суд докладно не вник в природу походження даного зобов`язання, чого вимагають правові висновки багатьох ухвал ВСУ щодо розписок. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Вказана розписка з моменту підписання і до цього часу ніким не оспорювалася, а отже вона є дійсною та відображає умови договору позики.

На підставі ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною або сторонами.

Факт власноручного написання та підписання розписки встановлено Золочівським районним судом Львівської області під час розгляду справи та не заперечується відповідачем.

За правилами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Також зазначає, що на дату написання розписки відповідно до звичаїв ділового обороту даних, вказаних в розписці було достатньо, а судові рішення щодо додаткових вимог у розписці, на які посилається Золочівський суд, приймалися лише після дати написання розписки. Тобто написана ОСОБА_3 розписка була написана відповідно до діючих на той час звичаїв ділового обороту (включала в себе вимогу передати (яка означає віддати у власність, тобто повернути, як ми вище зазначили згідно загальноприйнятого вживання в українській мові), а також зазначала дату повернення.

Вважає, що Золочівський суд прийняв хибне рішення, оскільки розписка, яка була написана власноруч відповідачем, містить усі дані, які були потрібні, прийнятні.

Просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повній мірі.

11 жовтня 2019 року представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Кульчицький О.С. подав відзив на апеляційну скаргу. Просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Кульчицького О.С. на заперечення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно із ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права,свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про факт передачі ним грошей в сумі 5500 доларів США відповідачу, тобто укладення між ними договору позики.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Судом та матеріалами справи встановлено, що згідно розписки від 30.08.2014 року, ОСОБА_3 зобов`язався передати ОСОБА_1 до 01.01.2016 року суму 5500 доларів США.

Отже, розписка, яка була написана власноруч відповідачем, містить лише умову про передачу встановленої суми, натомість не містить умови про отримання ним у борг коштів, а також зобов`язання про їх повернення, що є обов`язковим для виконання боргового зобов`язання.

З`ясувавши справжню природу розписки від 30.08.2014 року, встановивши фактичні обставини справи, обставини написання розписки, суд першої інстанції з врахуванням відсутності у розписці умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів, прийшов до вірного висновку про те, що розписка не підтверджує факт отримання у позику грошової суми, а відтак не є підтвердженням укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договору позики. Враховуючи наведеневідсутні правові підстави для стягнення з відповідача спірних грошових коштів.

Крім того, апелянт в суді апеляційної інстанції підтвердив, що кошти в сумі 5500 доларів США він 30.08.2014 року не передавав ОСОБА_3 .

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги, ОСОБА_1 подав висновок лінгвістичної експертизи від 13 листопада 2019 року.

Згідно ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Оскільки судом не встановлено виняткових випадків передбачених ч. 3 ст. 367 ЦПК України, а відтак відсутні підстави для прийняття до розгляду висновку лінгвістичної експертизи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.374 ч.1 п.1, 375, 383,384, 389- 391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 25 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, в порядку визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2019 року.

Головуючий Ванівський О.М.

Судді Мельничук О.Я.

Курій Н.М.