ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

06 грудня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/8585/15-ц

Головуючий у першій інстанції Овсієнко Ю. К.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1258/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Бечка Є.М.,

суддів: Висоцької Н.В., Онищенко О.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 11 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому, з урахуванням уточнень, просила стягнути з відповідача на свою користь борг за договором позики в розмірі 58055 грн 76 коп., що складається з: суми боргу в розмірі 55000 грн (з урахуванням умов розписки) та індексу інфляції за весь час прострочення в сумі 3055 грн 76 коп. та понесені судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 13 жовтня 2011 року вона надала у борг ОСОБА_1 27500 грн, з кінцевим строком повернення до кінця липня 2012 року, про що відповідач надав власноручно написану ним розписку, відповідно до якої зобов`язався повернути кошти, а у разі неповернення коштів сплатити подвійну суму від залишку заборгованості. Оскільки взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми позики ОСОБА_1 не виконав, виникла заборгованість, яку позивачка просила повернути. Крім того, позивач просила поновити строк на звернення до суду з цим позовом, як пропущений нею з поважних причин.

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 11 квітня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивачки 58055 грн 76 коп. боргу за договором позики та судовий збір в сумі 580 грн. 56 коп. Повернуто ОСОБА_2 зайво сплачений судовий збір в сумі 42 грн 24 коп.

Суд виходив з того, що ОСОБА_1 порушені зобов`язання, передбачені умовами укладеного договору позики від 13 жовтня 2011 року, тому стягнув з нього на користь позивачки заборгованість та інфляційні втрати за весь час прострочення грошового зобов`язання відповідно до ст.625 ЦК України. З огляду на поважність причин пропуску позивачкою строку звернення до суду з цим позовом та за наявності відповідної заяви, суд поновив строк позовної давності.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити повністю у позові ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що стаття 625 ЦК України, на яку послався суд в своєму рішенні, не поширюється на правовідносини щодо стягнення суми боргу в подвійному розмірі.

Особа, яка подала апеляційну скаргу, зазначає, що вимоги про стягнення заборгованості у сумі 55000 грн не можуть бути задоволені, оскільки згідно з розпискою борг становить 27500 грн.

Також на думку відповідача, при вирішенні справи суд помилково не застосував наслідків спливу строку позовної давності. Відповідач посилається на ту обставину, що кошти в сумі 27500 грн він зобов`язувався повернути частинами: жовтень 2011 року 1500 грн, листопад 2011 року червень 2012 року щомісячно по 3000 грн та в липні 2012 року 2000 грн. Тому, вважає, що щодо повернення позивачу грошових коштів у сумі 1500 грн за жовтень 2011 року перебіг позовної давності розпочався з 01 листопада 2011 року, а позовна давність сплила 31 жовтня 2014 року; щодо повернення щомісячний платежів по 3000 грн з листопад 2011 року по червень 2012 року позовна давність сплила починаючи з 30 листопада 2014 року по 30 червня 2015 року; по останньому платежу в сумі 2000 грн за липень 2012 року позовна давність сплила 31 липня 2015 року. Також, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 23 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 11 квітня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 21 серпня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 23 травня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та враховуючи мотиви і висновки Верховного суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.263 ЦПК України передбачено, що рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Даним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом встановлено, що 13 жовтня 2011 року ОСОБА_2 надала у борг ОСОБА_3 кошти в сумі 27500 грн з кінцевим строком повернення до кінця липня 2012 року. Розпискою, складеною відповідачем визначено строк повернення коштів: жовтень 1500 грн, листопад червень по 3000 грн щомісячно та 2000 грн в липні місяці. Також розпискою передбачено, що у випадку неповернення боргу у встановлені строки, сума боргу подвоюється на залишок заборгованості. Розписка складена ОСОБА_3 у присутності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 13 жовтня 2011 року (а.с.32).

На порушення умов договору позики позичальник свої зобов`язання не виконав, отримані в борг кошти не повернув, вказані обставини не заперечуються відповідачем.

ОСОБА_2 30 липня 2015 року звернулась до суду Деснянського районного суду м.Чернігова з позовом до відповідача про стягнення боргу, однак, позовну заяву було повернуто для подачі до належного суду, оскільки ОСОБА_1 проживає на території Новозаводського району (а.с.14).

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 після отримання коштів принаймні двічі змінював місце свого проживання. Так, спочатку він проживав по АДРЕСА_1 , станом на 14 грудня 2016 року був зареєстрований по АДРЕСА_2 , а станом на 30 грудня 2016 року у квартирі АДРЕСА_3 . Вказані обставини підтверджуються витягом з паспорта ОСОБА_1 , який він надавав позивачці, довідкою ОЖБК м.Чернігова №4378 від 14 грудня 2016 року та довідкою КП «Новозаводське» Чернігівської міської ради №7035 від 30 грудня 2016 року (а.с. 12-13, 53, 54).

Доказів повідомлення відповідачем позивачки про зміну місця проживання суду не надано.

Також судом встановлено наступні обставини: ОСОБА_2 07 квітня 2009 року уклала шлюб з ОСОБА_5 , що зареєстровано установою РАЦС Гамбург-Вандсбек (а.с.128).

Згідно довідки про стан здоров`я ОСОБА_2 від 04 травня 2017 року, виданої д.м.н. Юрієм Асташовим, який здійснює медичну діяльність у Німеччині за адресою Ельгауштрассе, 112, 22547 Гамбург, загальний стан здоров`я позивачки з 2011 року по 2014 рік був дуже поганим, у цей період вона неодноразово госпіталізувалась та через хронічні проблеми зі здоров`ям, а також з вираженим їх погіршенням, через що не була здатна до переїздів (а.с.129, 130).

Проживання ОСОБА_2 в Німеччині також підтверджується посвідкою на проживання (а.с.131, 132).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантується право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами ст.6 Конвенції є верховенство права та доступ до правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Право на справедливий суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Своєрідним механізмом, який дозволяє розуміти, тлумачити та застосовувати Конвенцію є практика Європейського суду з прав людини, яку він викладає у своїх рішеннях.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для ЄСПЛ природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.

Так, у справі «Bellet v. France», Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст.6 Конвенції). У справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд зазначив, що у демократичному суспільстві, у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення ст.6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

Слід також зазначити, що відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом п.3, 4 ч.5 ст.12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

В рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини також вказав, що «надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило б розгляду їхніх позовних вимог».

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 527 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання

Зокрема, у відповідності до положень ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено частиною другою статті 1050 ЦК України, зокрема, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач подав заяву про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Якщо умовами договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Відповідно до положень статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Разом з тим, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду прийшла до наступних висновків:

судом першої інстанції, враховуючи поважність причин пропуску позовної давності та те, що законом прямо встановлено, що за таких обставин порушене право підлягає захисту, правомірно поновлено строк подання ОСОБА_2 позову до ОСОБА_1 ;

оскільки відповідач не заперечує, що борг ним не був повернутий позивачці у визначені в розписці строки та розмірі, тому право ОСОБА_2 на володіння своїм майном порушене ОСОБА_1 внаслідок свідомого неповернення коштів за договором позики, укладеного на умовах, які не суперечать закону, зокрема і у частині що за прострочення виконання зобов`язання сторони передбачили відповідальність ОСОБА_1 у вигляді повернення суми боргу у подвійному розмірі від залишку простроченої заборгованості, а також у частині стягнення інфляційних втрат.

Доводи апеляційної скарги, що стаття 625 ЦК України, на яку послався суд в своєму рішенні, не поширюється на правовідносини щодо стягнення суми боргу в подвійному розмірі не заслуговують на увагу, оскільки ч.2 ст.625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, законом передбачено крім процентів також стягнення з боржника індексу інфляції.

У постанові від 16 травня 2018 року № 14-16цс18 Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Доводи апеляційної скарги, що вимоги про стягнення заборгованості у сумі 55000 грн не можуть бути задоволені, оскільки згідно з розпискою борг становить 27500 грн. не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки самою розпискою, яку підписав відповідач, передбачено умову про стягнення подвійного залишку заборгованості.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не повернув ОСОБА_2 боргу, не навів поважних причин, які призвели до порушення ним зобов`язання, вимоги позивачки про стягнення 55000 грн боргу та 3055 грн 76 коп. інфляційних є законними.

Доводи апеляційної скарги, що при вирішенні справи суд помилково не застосував наслідків спливу строку позовної давності, не приймаються апеляційним судом до уваги.

Так, дійсно строк позовної давності, щодо повернення коштів, враховуючи умови договору позики про періодичність платежів, сплив 31 липня 2015 року, однак, матеріали справи містять докази дуже поганого стану здоров`я ОСОБА_2 внаслідок хронічної хвороби позивачки, яка постійно проживає у Федеративній Республіці Німеччині, і яка протягом значного періоду з 2011 по 2014 рік була декілька разів госпіталізована до лікарні в Німеччині та за станом здоров`я була нездатною до переїздів.

Також вбачається, що ОСОБА_2 30 липня 2015 року подавала позов до Деснянського районного суду м.Чернігова за відомим їй місцем реєстрації ОСОБА_1 , проте позов було повернуто ухвалою судді для подачі до належного суду, оскільки з 08 грудня 2012 року відповідач змінив місце реєстрації, проте позивачка не була повідомлена відповідачем про дані обставини. Хоча звернення до неналежного суду не є самостійною підставою для поновлення строку для звернення до суду, однак, з урахуванням недобросовісних дій відповідача, які позбавили позивачку правильно визначити підсудність, вказані обставини в сукупності підлягають врахуванню при вирішенні питання поважності причин пропуску строків звернення до суду.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що згідно ч.5 ст.267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Вказана норма закону не передбачає такого способу захисту порушеного права як збільшення чи продовження строків позовної давності на якийсь період, а прямо зобов`язує захистити порушене право.

За таких обставин, у даному випадку, порушене право ОСОБА_2 підлягає захисту в повному обсязі, як щодо основної так і щодо додаткової вимоги.

Враховуючи викладене, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне обґрунтоване й справедливе рішення, яке відповідає вимогам національного матеріального та процесуального права, положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколів до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практиці Європейського суду з прав людини, як джерелу права, і підстави для його скасування відсутні.

Таким чином, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 11 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий: Судді: