справа №619/3749/18
провадження №2/619/154/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2019 року Дергачівський районний суд Харківської області

у складі: головуючого судді Якименко Л.О.

за участю: секретаря судового засідання Ломанової І.А.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дергачі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа: Дергачівська державна нотаріальна контора Харківської області про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Дергачівська державна нотаріальна контора Харківської області про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

В обґрунтування позову позивач ОСОБА_4 посилається на те, що вона є спадкоємцем другої черги за законом після смерті своєї рідної тітки ОСОБА_5.

ОСОБА_5 померла 09.09.2014. На день смерті остання була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (колишній 2-А). Протягом останніх пятнадцяти років ОСОБА_5 мешкала разом з позивачем за місцем її проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, оскільки за станом здоровя їй необхідна була стороння допомога. Під час мешкання разом з тіткою ОСОБА_5 вони з позивачем вели спільне господарство, у них був єдиний спільний бюджет, на який вони купували для себе продукти харчування та сплачували комунальні послуги.

Будинок ОСОБА_5 знаходиться майже на одному подвірї разом з будинком позивача, оскільки раніше, за часів життя батьків позивача, це був єдиний батьківський двір тітки та матері позивача. За будинком ОСОБА_5 доглядала позивач та її син ОСОБА_6, який також мешкав разом з ними. Будь-яких інших близьких родичів за життя тітка не мала. Позивач протягом тривалого часу доглядала, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу непрацездатній ОСОБА_5, яка через похилий вік, ІНФОРМАЦІЯ_3, та чисельні тяжкі хвороби була у безпорадному стані.

У позивача з тіткою ОСОБА_5 були лише теплі дружні стосунки, остання відносилась до неї як до своєї рідної доньки, жодних сварок чи конфліктів між ними ніколи не було. Все це можуть підтвердити як мешканці с. Руська Лозова, так і мешканці провулку Короленко у с. Руська Лозова та сусіди по домоволодінню.

За декілька років до смерті ОСОБА_5 стан її здоровя суттєво погіршився, вона майже не рухалась, була прикутою до ліжка, тому позивач більш ретельно стала за нею доглядати: надавала фізичну допомогу, купувала ліки, годувала її, відносилася до неї як до своєї матері.

Ніхто інший, окрім позивача (та її сина) ОСОБА_5 ніякої допомоги протягом останніх років її життя та протягом останніх пятнадцяти років не надавав взагалі. Після смерті ОСОБА_5 позивач здійснила її поховання за свої власні кошти на сільському кладовищі у с. Руська Лозова, про що йдеться й у листі Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 01.12.2016 за вих. №02-19/1246.

За життя тітка позивача ОСОБА_5 набула лише житловий будинок №4 (колишній 2-А) по провулку Короленко в с. Руська Лозова Дергачівського району Харківської області. За будинком після смерті тітки позивач доглядала разом зі своїм сином, здійснювала ремонт цього будинку. Будинок перебуває у гарному житловому та технічно справному стані.

За таких обставин позивач, в силу ст. 1264 ЦК України, відноситься до четвертої черги спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_5, тобто є особою, яка проживала зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини.

Крім того, позивач також має право на спадкування після смерті ОСОБА_5, як спадкоємець другої черги за законом за правом представлення в силу ст. 1262 та ч. 3 ст. 1266 ЦК України: «Племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхній матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини», оскільки жодних інших родичів у ОСОБА_5 немає, а ОСОБА_7 (рідна сестра ОСОБА_5 та мати позивача) померла ще у 2000 році.

Факт того, що позивач є також спадкоємцем другої черги за законом, за правом представлення після своєї померлої тітки ОСОБА_5 підтверджується документами: копією свідоцтва про народження позивача ОСОБА_8 (після одруження - Павлова); копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища позивача; копією свідоцтва про народження матері позивача ОСОБА_9 (після одруження - ОСОБА_8); копією свідоцтва про одруження матері позивача - ОСОБА_9 (після одруження - ОСОБА_8); копією свідоцтва про смерть матері позивача - ОСОБА_7 (до одруження - ОСОБА_9); копією свідоцтва про народження тітки позивача ОСОБА_5; копією паспорта тітки позивача ОСОБА_5; копією свідоцтва про смерть тітки позивача ОСОБА_5

З наведених документів вбачається, що позивач ОСОБА_4 (до одруження - ОСОБА_7) є донькою ОСОБА_7, яка, в свою чергу, є рідною сестрою померлої ОСОБА_5, а отже позивач є рідною племінницею померлої ОСОБА_5

На теперішній час позивач є єдиним потенційним спадкоємцем за законом, після померлої ОСОБА_5

Приблизно у лютому місяці 2017 році вказаний будинок ОСОБА_5 самочинно зайняв відповідач по справі - ОСОБА_2 та почав здавати його в оренду (без офіційного оформлення договору оренди), посилаючись на те, що нібито ОСОБА_5 склала на його імя заповіт від 15.10.2002, посвідчений секретарем Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області ОСОБА_10.

Однак, померла ОСОБА_5 заповідала все своє майно не на імя відповідача (прізвище якого, згідно паспорта, російською мовою «Ермак»), а на імя «Ярмак Леонида Ильича». Померла ОСОБА_5 взагалі не мала ніяких підстав заповідати своє майно заявникові, сторонній людині, яку вона могла навіть не знати особисто, тому й заповіла його саме «Ярмак Леониду Ильичу». Натомість, у заповіті від 15.10.2002, як і в витязі з журналу реєстрації заповітів, який містить інформацію стосовно заповіту, складеного «Малеевой Марией Степановной» на імя «Ярмак Леонида Ильича» з реєстровим №197 від 15.10.2002, окрім ПІБ, які не співпадають з ПІБ відповідача, не міститься більш ніяких ознак, які б могли ідентифікувати відповідача з людиною на прізвище «Ярмак Леонид Ильич».

Тобто відповідач, дізнавшись про те, що його власні ПІБ подібні до ПІБ справжнього спадкоємця за заповітом від 15.10.2002, скористався цим та, з корисливих мотивів, незаконно заволодів майном померлої ОСОБА_5

В подальшому відповідачем було ініційовано справу №619/4153/16-ц про встановлення факту, що має юридичне значення.

Постановою Верховного Суду від 11 липня 2018 року у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2017 року, на підставі яких ОСОБА_2 отримав свідоцтво про спадщину за законом від 22 лютого 2018 року №1-223 було скасовано, заяву ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, було залишено без розгляду.

Правовим наслідком скасування в касаційному порядку рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12 грудня 2016 року та ухвали апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2017 року по справі №619/4153/16-ц є відсутність належного підтвердження факту того, що заповіт ОСОБА_5 від 15.10.2002 дійсно було складено нею на імя відповідача, прізвище якого, згідно паспорта, російською мовою «Ермак», а не «Ярмак».

Незаконність набуття відповідачем свідоцтва про право на спадщину №1-223, виданого 22.02.2018 вказує також на невідповідність чинному законодавству України подальшої нотаріальної дії стосовно реєстрації права власності на будинок №4 (колишній 2-а) по провулку Короленко в с. Руська Лозова.

При цьому наведеним вище порушуються права позивача щодо спадкового майна ОСОБА_5, які випливають із ст. 1264 ЦК України, а також із ст. 1262 та ч. 3 ст. 1266 ЦК України.

Таким чином, оскільки постановою Верховного Суду від 11 липня 2018 року по справі №619/4153/16-ц скасовано рішення суду, на підставі якого ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину, це є істотною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним.

Позивач вважає, що на теперішній час свідоцтво про право на спадщину за заповітом №1-223 на житловий будинок №4 (колишній 2-А) по провулку Короленко в с. Руська Лозова Дергачівського району Харківської області з відповідними господарськими будівлями, видане 22 лютого 2018 року ОСОБА_2 є недійсним.

З огляду на викладене, позивач вимушена звернутися до суду з позовною заявою про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія та номер:1-223, видане 22 лютого 2018 року Дергачівською державною нотаріальною конторою Харківської області ОСОБА_2 на будинок №4 (колишній 2-А) по провулку Короленко в с. Руська Лозова Дергачівського району Харківської області після померлої ОСОБА_5.

Представник відповідача по справі ОСОБА_2 ОСОБА_3 подав до суду відзив на позов, в якому зазначив, що позовна заява не обґрунтована, документально не підтверджена та є такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_4 у позовній заяві просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, серія та номер: 1-223 від 22 лютого 2018 року з підстав відсутності права ОСОБА_2 на спадщину після смерті ОСОБА_5 Дергачівським районним судом Харківської області розглянута позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. У позовній заяві ОСОБА_2 просив надати йому додатковий строк для прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_5, яка померла 09.09.2014 року. Зазначена позовна заява задоволена рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 06.03.2017, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області. Судом встановлено, що батьком позивача був ОСОБА_11, що підтверджується свідоцтвом про народження серія IV-УР №2307921, виданим 10.04.1963 року Черкасько-Лозівською сільською радою Дергачівського району Харківської області. Сторони також не оспорювали, що з 1969 року ОСОБА_11 проживав з ОСОБА_5, як чоловік та дружина у цивільному шлюбі. У ОСОБА_5 дітей не було. Сімя ОСОБА_11 та ОСОБА_5 та двох синів ОСОБА_11 від першого шлюбу постійно проживала та була зареєстрована у будинку за адресою: Харківська область Дергачівський район с. Руська Лозова пров. Короленко буд. 4 (колишній 2-А), офіційна прописка позивача з 30.05.1997 по 11.12.2000. Згідно відповіді Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області №02-19/1246 від 01.12.2016 встановлено, що згідно господарських книг сільської ради, домоволодіння, яке розташоване за адресою: Харківська область Дергачівський район с. Руська Лозова пров. Короленко буд. 4 (колишній 2-А) належить ОСОБА_5, померлій 09.09.2014. На день смерті вона була зареєстрована за вказаною адресою. Відповідно до відповіді Комунального підприємства технічної інвентаризації «Інвенрос» №07808-р від 30.11.2016 житловий будинок з надвірними будівлями в бюро не зареєстрований та право власності на нього не оформлене. Інвентаризація не проводилась. ОСОБА_11 помер 03.02.2002, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим виконавчим комітетом Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області за актовим записом №12. 09.09.2014 померла ОСОБА_5 згідно інформаційної довідки із спадкового реєстру від 07.12.2016, яка на день смерті була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 (колишній 2-А). Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями, розташованим за адресою: Харківська область Дергачівський район с. Руська Лозова пров. Короленко буд. 4 (колишній 2-А). Заповітом від 15.10.2002 посвідченого Русько-Лозівською сільською радою Дергачівського району Харківської області, все майно ОСОБА_5 де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося спадкодавець ОСОБА_5 заповіла ОСОБА_2 У судовому засіданні суд зясував питання щодо визначення ОСОБА_2 додаткового строку для прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_5, яка настала 09.09.2014 та встановлення поважності причин пропуску строку з боку ОСОБА_2 для звернення в органи нотаріату для прийняття спадщини. У судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 не надала жодного доказу на підтвердження сумісного проживання з спадкоємцем ОСОБА_5, жодного доказу на підтвердження ведення з померлою тіткою сумісного господарства, поховання ОСОБА_5 за рахунок ОСОБА_4, догляду померлої за свої кошти, наявності у відповідача таких коштів. У той же час ОСОБА_2 надав квитанцію та чеки для придбання будівельних матеріалів для ремонту будинку за адресою: Харківська область Дергачівський район с. Руська Лозова пров. Короленко буд. 4 (колишній 2-А), де проживала його названа мати ОСОБА_5 На підставі досліджених доказів суд прийшов до висновку, що у ОСОБА_2, який є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_5, що настала 09.09.2014 наявні поважні причини для пропуску строку для подання заяви до органів нотаріату про прийняття спадщини, а саме спадкоємець за законом ОСОБА_4, діючи в своїх інтересах, ввела його в оману та умисно приховала наявність заповіту померлої ОСОБА_5 на імя ОСОБА_2 У жовтні 2016 року за відмови нотаріуса в оформленні спадкових прав у порядку черги за законом на імя ОСОБА_4, остання змушена була визнати наявність заповіту та зізналась ОСОБА_2 в неможливості оформлення спадку за відсутності його відмови від спадку за заповітом. Усі вищезазначені обставини встановлені судом та закріплені у судовому рішенні Дергачівського районного суду Харківської області від 06.03.2017. Суд апеляційної інстанції у справі №619/4151/16-ц погодився із встановленими судом першої інстанції обставинами та висновками, зазначивши також у судовому рішенні про обізнаність ОСОБА_4 про існуванням заповіту на користь ОСОБА_2 з 28.10.2014 та навмисне приховання факту існування заповіту на користь ОСОБА_2 Крім того, в судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_5 проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 (колишній 2-А) в житловому будинку, який належав їй на праві власності, однак не зі своєю племінницею ОСОБА_4 ОСОБА_4 проживала окремо за іншою адресою. У судовому засіданні ОСОБА_4 пояснила, що про існування заповіту дізналась від нотаріуса 1,5-2 роки тому назад. Дійсно лише восени 2016 року вона попросила ОСОБА_2 відмовитися від заповіту, складеного на його користь померлою, так як це перешкоджає їй оформити спадщину на своє імя. Апеляційний суд встановив факт введення ОСОБА_4 ОСОБА_2 в оману, оскільки остання стверджувала, що померла ОСОБА_5 розпорядилась своїм спадком на користь ОСОБА_4 та навмисне приховала факт існування заповіту на користь ОСОБА_2, що стало причиною пропуску ним строку звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, що є поважною причиною, а тому висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог та визначення додаткового строку у три місяці для подання заяви про прийняття спадщини є правильним. Таким чином, судовими рішеннями у цивільній справі №619/4151/16-ц встановлено наявність права ОСОБА_2 на спадкування після смерті ОСОБА_5 Вищезазначені обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції при розгляді цивільної справи №619/4151/16-ц, не підлягають доказуванню у відповідності до ч. 5 ст. 82 ЦПК України. Постановою Верховного Суду від 11 липня 2018 року у цивільній справі №619/4153/16-ц рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2017 року скасовано, а заяву ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, залишено без розгляду. Крім того, колегія суддів прийшла до висновку, що вимоги ОСОБА_2 про встановлення факту належності йому заповіту повинні розглядатися саме в порядку позовного провадження з урахуванням спору про право на спадковий будинок і з використанням відповідних процесуальних інститутів позовного провадження. Таким чином судові рішення, якими встановлено факт належності заповіту ОСОБА_5 саме ОСОБА_2 скасовані з підстав порушення судами норм процесуального законодавства в частині розгляду заяви ОСОБА_2 в порядку окремого провадження. Проте Постанова Верховного Суду не містить висновків щодо спростування факту належності заповіту ОСОБА_2 Таким чином висновки позивача щодо правових наслідків прийняття зазначеної Постанови Верховним Судом не відповідають дійсності. Окрім того, при висвітленні даної обставини у позовній заяві позивач посилається на положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України, згідно якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При цьому не зрозуміло на необхідність вибору та застосування яких саме норм права звертає увагу позивач, оскільки з даної частини позовної заяви можна зробити висновок лише про неможливість розгляду заяв у порядку окремого провадження у разі наявності спору про право. Твердження позивача щодо незаконності набуття ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину від 22.02.2018 року не відповідає дійсності, оскільки на момент набуття останнього факт належності заповіту встановлений судовим рішенням. Окрім того, із позовної заяви не зрозуміло якою є позиція позивача щодо правового статусу свідоцтва про право на спадщину, оскільки спочатку позивач зазначає постанова Верховного Суду від 11 липня 2018 року є істотною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, проте далі позивач вказує про існування факту недійсності оспорюваного свідоцтва на даний час. Таким чином, лише судовим рішенням, яким буде встановлено факт відсутності права на спадкування, може бути визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину.

В судовому засіданні в режимі відеоконференцзвязку представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги в повному обсязі і просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав і просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі, а також стягнути понесені витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 10000 грн.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав, просив в їх задоволенні відмовити, а також просив стягнути з позивача на користь відповідача суму понесених витрат на професійну правову допомогу адвоката в розмірі 10000 грн.

Представник третьої особи Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області в судове засідання не прибув, завідувач ОСОБА_12 подала заяву до суду з проханням розглядати справу без участі представника третьої особи.

Суд, дослідивши докази у справі, приходить до наступного.

Як передачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 була рідною тіткою позивача ОСОБА_4 та мачухою відповідача ОСОБА_2.

ОСОБА_5 померла 09 вересня 2014 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1-ВЛ №449172, виданого виконавчим комітетом Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області. (а.с. 20).

Згідно відповіді Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області № 02-19/1246 від 01.12.2016 року встановлено, що згідно по господарських книг сільської ради, домоволодіння, яке розташоване за адресою: с. Руська Лозова пров. Короленка №4 (колишній №2-А) Дергачівського району Харківської області, належить ОСОБА_5.

На день смерті вона була зареєстрована за вказаною адресою одна. Згідно виданих сільською радою довідок для отримання допомоги на поховання, догляд та поховання ОСОБА_5 здійснювала ОСОБА_4, яка мешкає за адресою: с. Руська Лозова пров. Короленко 2. (а.с. 21).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями, розташованим по пров. Короленка №4 с. Руська Лозова Дергачівського району Харківської області.

28.10.2014 року відповідач ОСОБА_4 звернулася із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_5 до Дергачівської державної нотаріальної контори, але оформити спадщину не змогла, так як мав місце заповіт.

Згідно заповіту від 15 жовтня 2002 року, посвідченого Русько-Лозівською сільською радою Дергачівського району Харківської області, все майно ОСОБА_5 - де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося - спадкодавець ОСОБА_5 заповіла ОСОБА_13.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 25.08.2018 житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: Харківська область Дергачівський район с. Руська Лозова провулок Короленка №4 належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом за реєстровим №1-223, виданим 22.02.2018 Дергачівською державною нотаріальною конторою Харківської області. (а.с. 27).

Згідно рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 06 березня 2017 року позов ОСОБА_2 до Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини було задоволено у повному обсязі, надано ОСОБА_2 додатковий строк у розмірі трьох місяців для прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_5, яка померла 09.09.2014 року. (а.с. 56-58). Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 21 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 06 березня 2017 року залишено без змін. (а.с. 59-62). Вищевказані рішення місцевого суду та ухвала апеляційної інстанції не скасовані касаційною інстанцією.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 липня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12 грудня 2016 року, яким було задоволено заяву ОСОБА_2 про встановлення належності йому заповіту від 15.10.2002, виданого на імя ОСОБА_13, та на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2017 року, якою вищевказане рішення суду залишено без змін, було задовольнити частково. Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2017 року скасовано. Заяву ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, залишено без розгляду. Як зазначено у постанові касаційної інстанції заява ОСОБА_2 була залишена без розгляду, так як справа повинна була розглядатисяядку позовного провадження з урахуванням спору про право, а не в порядку окремого провадження. (а.с. 28-31).

У відповідності із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

У відповідності з п. 3.1 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України право на спадкування здійснюється спадкоємцями шляхом прийняття спадщини або її неприйняття.

Згідно з п. 5.5. Глави 10 Порядку при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом нотаріус має обовязково зясувати наявність спадкоємців, які мають право на обовязкову частку у спадщині, перелік яких визначено у статті 1241 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Позивачем ОСОБА_4 суду не доведено та не надано доказів того, що відповідач ОСОБА_2 є особою, яка не мала права на спадкування, так як заповіт від 15 жовтня 2002 року, посвідчений секретарем Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, та виданий ОСОБА_5 визнаний недійсним або нікчемним за рішенням суду.

Суд зазначає, що пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Поняття заповіту визначене ст. 1233 ЦК України, а саме заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

У Постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 справа №335/9398/16-ц зазначено, що тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпорядження його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом зясування волі заповідача після його смерті. Суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого на імя ОСОБА_2

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача належить стягнути 8000 грн. витрат на правничу допомогу, сплачених відповідачем і вказаних в орієнтовному розрахунку на а.с. 63, відповідно до договору про надання правової допомоги (юридичних послуг) № 03/09-1 від 03.09.2018 та додатку до вищевказаного договору .

На підставі викладеного та ст.ст. 1216-1218, 1223, 1233, 1235, 1301 ЦК України, керуючись ст. 5, 7, 12, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, народилася с. Руська Лозова Дергачівського району Харківської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_8, суму понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 8000 (восьми тисяч) грн.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення 29 березня 2019 року.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л. О. Якименко