ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_____________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 грудня 2019 року

м. Харків

справа № 641/8417/19

провадження № 22-ц/818/5883/19

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по Слобідському та Основ`янському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Слобідському та Основ`янському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області про зобов`язання вчинити певні дії за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2019 року, постановлену під головуванням судді Ященко С.О. в м. Харкові, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Слобідському та Основ`янському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області про зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2019 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для розгляду до суду першої інстанції.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права; зазначає, що оскаржуваною ухвалою порушено права її родини на відновлення та підтвердження німецької національності, а також порушено права дітей багатодітної родини на повноцінне, гідне життя та їх благополуччя. Вони є членами Харківської обласної організації німців України «Відергебурт». Вказує, що неправильні записи національності в їх з дочкою офіційних документах, а саме: свідоцтвах про народження та свідоцтвах про шлюб та про розірвання шлюбу, створюють перешкоду у вільному відновленні національності та ставить у залежність від рішення державного органу, що суперечить ст. 24 Конституції України, ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні» тощо. Вважає, що правових підстав для відмови у відкритті провадження не було.

Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по Слобідському та Основ`янському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області подав відзив на апеляційну скаргу, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, та розглядати справу за відсутності представника відповідача.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а й у судовому порядку взагалі, у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з статтею 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій позивач, в силу ст. 12 ЦПК України, зобов`язана довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом встановлено, що у жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Слобідському та Основ`янському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області про зобов`язання вчинити певні дії.

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що встановлення факту німецького походження необхідне їй для впорядкування документів та реалізації особистих прав, власної національної ідентифікації та можливості користуватися окремими пільгами і гарантіями, що передбачені чинним законодавством Німеччини, а ситуація, що склалася, може позбавити позивача та її дітей права скористатись вказаними правами. Позивач відносить себе до німецької національності. Вказує, що її мати, бабуся і прабабуся справжні німкені. Тому просила суд, зобов`язати відділ державної реєстрації актів цивільного стану по Слобідському та Основ`янському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області внести зміни до відповідних актових записів та до Державного реєстру актів цивільного стану громадян, а саме: про народження ОСОБА_2 №10165, виданого 01 грудня 1967 року м. Харкова (Палац новонароджених) національність матері ОСОБА_3 з «українки» на «німку»; про шлюб №1243, складеного 18 липня 1987 року Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції національність нареченої ОСОБА_4 з «українки» на «німку»; про розірвання шлюбу № 53, складеного 22 січня 1993 року Комінтернівським відділом реєстрації цивільного стану м. Харкова на ОСОБА_5 та ОСОБА_6 національність дружини з «українки» на «німку»; - про народження ОСОБА_7 №363, складеного 28 липня 2000 року Комінтернівським відділом реєстрації цивільного стану м. Харкова національність матері ОСОБА_8 з «українки» на «німку».

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У частині першій статті 315 ЦПК України наведено перелік фактів, справи про встановлення яких розглядаються судом. Хоча за змістом частини другої цієї статті зазначений перелік не є вичерпним, проте у судовому порядку можуть бути встановлені тільки ті факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб (якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення).

Стаття 11 Конституції України передбачає, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні.

Питання зміни національності громадянами України регулювалося указом Президента України 31 грудня 1991 року № 24 «Про порядок зміни громадянами України національності», відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього указу. Вказаний указ втратив чинність на підставі указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99.

Чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах про державну реєстрацію актів цивільного стану національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні».

Статтею 300 ЦК України передбачено, що особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах про державну реєстрацію актів цивільного стану повністю відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема, незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону «Про національні меншини в Україні». Національна належність особи, таким чином, є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 , звертаючись з позовною заявою до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Слобідському та Основ`янському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області про зобов`язання вчинити певні дії, просила суд, внести зміни до актового запису про народження, зазначивши національність матері « німка », актового запису про шлюб, зазначивши національність нареченої «німка», актового запису про розірвання шлюбу, зазначивши національність дружини «німка», та актового запису про народження ОСОБА_7 , зазначивши національність матері «німка».

Проте зазначаючи у позові про відмову Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Слобідському та Основ`янському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області у внесенні змін до актових записів, не просила визнати неправомірними такі дії відповідача, а мала намір вирішити питання про внесення змін щодо національності у вже існуючі записи.

Таким чином, спір не носить цивільно-правовий характер, що виключає можливість вирішення його у порядку ЦПК України.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 398/4017/18.

Висновок суду першої інстанції про те, що наявні підстави для відмови у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Слобідському та Основ`янському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області про зобов`язання вчинити певні дії, - відповідає вимогам закону, оскільки вказаний позов не підлягає розгляду не лише в порядку цивільного судочинства, а й у судовому порядку взагалі.

Саме така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 810/2732/18.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 382, 383, 384, ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 11.12.2019 року.