Єдиний унікальний номер 219/6080/19 Номер провадження 22-ц/804/3133/19

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Донецький апеляційний суд у складі : судді доповідача Мірути О.А., суддів: Космачевської Т.В., Канурної О.Д.,
розглянувши в порядку письмового провадження без виклику сторін в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну справу № 219/6080/19 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за кредитним договором,
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»,
на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20 вересня 2019 року (суддя Дубовик Р.Є.), повне судове рішення складено 20 вересня 2019 року,-
В С Т А Н О В И В:
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
В червні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 27 квітня 2010 року відповідач з позивачем уклали договір № б/н та відповідач отримала кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Позивач свої зобов`язання за договором та угодою виконав, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.
Відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконує, у зв`язку з чим станом на 30 квітня 2019 року має заборгованість за кредитом в розмірі - 126528, 42 грн., заборгованість за кредитом в розмірі 4293, 57 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом з 27.04.2010 року по 30.07.2018 року в розмірі 122234, 85 грн. Просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 27.04.2010 року у розмірі 126528, 42 грн., яка складається з наступного: 4293, 57 грн. заборгованість за кредитним договором, 122234, 85 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом з 27 квітня 2010 року по 30 липня 2018 року та судові витрати.
КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20 вересня 2019 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за кредитним договором задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 27 квітня 2010 року в сумі 4293, 57 грн. та судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 65 грн. 32 копійки. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Судове рішення мотивоване тим, що позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, видав грошові кошти, проте у порушення умов договору відповідач зобов`язання належним чином не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість, а тому у банку виникло право вимагати від відповідача повернення суми кредиту. Суд відмовив у стягненні заборгованості по процентам з тих підстав, що у анкеті заяві позичальника процентна ставка не зазначена, а матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цим Витягом з Тарифів та Витягом з Умов відповідач ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг.
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
У апеляційній скарзі, поданій до Апеляційного суду позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення відсотків.
УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ
Апеляційна скарга мотивована тим, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення заборгованості за процентами і вважає, що воно винесено з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним дослідженням всіх обставин справи та невідповідністю висновків обставинам справи. Зокрема судом не враховано, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором перед відповідачем виконав, надав кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на карту. Відповідач умови договору щодо своєчасного повернення грошових коштів не виконує. Зазначає, що відповідач висловив згоду про оформлення договору, та особистим підписом засвідчив, що він ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, відповідно до заяви відповідача. Звертає увагу суду, що відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про не укладеність договору, позаяк суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово. На думку позивача, що відповідач підписуючи анкету заяву користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловив свою згоду з формою договору та його умовами. Крім того, відповідач користувався кредитними коштами, а тому зобов`язаний повернути суму отриманих кредитних коштів та сплатити відсотки за користування ними. Стосовно погодження сторонами істотних умов договору позивач вважає, що відповідач при укладенні кредитного договору був належним чином повідомлений про умови кредитування, у тому числі щодо сплати відсотків. На думку позивача, суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги позицію Верховного Суду, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року, оскільки умови кредитування належним чином погоджені із відповідачем. Просить скасувати рішення суду в частині незадоволених вимог по стягненню заборгованості за процентами в сумі 122234, 85 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги про стягнення процентів задовольнити в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін.
УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що апеляційна скарга позивача є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Звертає, увагу суду на те, що у анкеті заяві позичальника від 27 квітня 2010 року процентна ставка не зазначена та відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Крім того, матеріали не містять підтверджень що саме з цим Витягом з Тарифів та Витягом з Умов відповідач ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Вважає, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни і умови та правила споживчого кредитування.
На думку відповідача, надані позивачем Правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті АТ КБ «Приватбанк», які містяться в матеріалах цивільної справи не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 27 квітня 2010 року шляхом підписання анкети заяви, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Згідно із ст. 274 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи та справи, що виникають з трудових правовідносин.
Відповідно до ч.1, 3 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені зокрема в пункті 6 частини першої статті 353 цього Кодексу (повернення заяви позивачеві (заявникові)), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ст. 7 п. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи викладене, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст. 7 ЦПК України.
ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що 27 квітня 2010 року відповідач та позивач уклали кредитний договір у вигляді анкети заяви № б/н від 27 квітня 2010 року про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, вказана анкета заява була підписана сторонами. Відповідач ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 5 000,00 грн. Банк виконав зобов`язання, надавши відповідачу кредит.
Відповідно до розрахунку заборгованості відповідач порушувала графік погашення заборгованості. Кредит вчасно не сплачувала, внаслідок чого станом на 30.04.2019 року має заборгованість 126 528,42 грн., яка складається з наступного: 4293,57 грн. заборгованість за кредитом; 122 234,85 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом з 27.04.2010 року по 30.07.2018 року.
Задовольняючи частково позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції зазначив про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог і стягнення в примусовому порядку з боржника отриманого ним та непогашеного тіла кредиту в розмірі 4293 грн. 57 коп., оскільки позивач зазначив, що саме в такому розмірі відповідач отримав та не повернув йому грошові кошти. В свою чергу, відмовляючи в задоволенні інших позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з матеріалів справи, а саме з анкети-заяви позичальника від 27 квітня 2010 року процентна ставка не зазначена та відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Також суд зазначив, що не відсутні підтвердження, що саме з цим Витягом з Тарифів та Витягом з Умов відповідач ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, як вбачається з витяга з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку не містять підпису відповідача.
ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційна скарга Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» не підлягає задоволенню.
МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА
Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».
В частині 1 ст. 274 ЦПК України зазначено, що в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються, зокрема, малозначні справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України та пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини. Позивачем рішення суду в частині задоволених позовних вимог не оскаржується.
Зважаючи на те, що ціна позову складає 126 528, 42 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.
Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції, в частині відмови банку у позові про стягнення процентів за користування кредитними коштами, відповідає вимогам закону.
Зі справи вбачається, що підставою позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зазначено невиконання кредитних зобовязань відповідачем, що повязані із отриманням ним кредитних коштів у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Визначення поняття зобов`язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Порушенням зобов`язання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПРИВАТБАНК», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.
Зазначені висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), які обгрунтовано врахував суд першої інстанції.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його вартості, зокрема заборгованість по відсотках за користування кредитом.
На підтвердження права вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, банк посилався на Витяг з Тарифів банку та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими документами ознайомився і погодився відповідач шляхом проставлення підпису в анкеті-заяві; Тарифи банку до позовної заяви АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не долучено, що позбавило суд можливості надати оцінку вимогам банку в частині підстав стягнення процентів за користування банком та розміру заборгованості.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 (справ № 342/180/17) зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Звертаючись до суду, банк вказував на те, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, підписавши Заяву-анкету, Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку, що є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку.
Однак, матеріали справи не містять підтверджень того, що під час підписання заяви відповідач була ознайомлена саме з цими Умовами та правилами надання банківських послуг і що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.
Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що відповідатиме встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи.
За відсутності підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, а також домовленості сторін у анкеті-заяві про сплату відсотків за користування кредитом, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог банку про стягнення відсотків.
При вирішенні цієї справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, в частині, що переглядається в апеляційному порядку, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правові оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Не погоджуючись з рішенням про відмову у позові про стягнення процентів, позивач посилався на те, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами в розмірі 30 % на рік із розрахунку 360 днів на рік, оскільки відповідач поставив саме в заяві позичальника свій підпис, чим засвідчив те, що він ознайомлений з відповідними документами, а отже повністю згоден з умовами кредитування та отримання кредиту саме на таких умовах.
Між тим за вимогами цивільного процесуального законодавства, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності з вимогами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
За вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Тобто під час розгляду справ з наведеними фактичними обставинами банки на підтвердження тих чи інших умов кредитування повинні надавати судам підписані позичальником Умови та Правила надання банком кредиту або докази, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, наприклад, підписану заяву позичальника, яка містить посилання на конкретну редакцію таких Умов, відповідно, із наданням суду цієї редакції Умов або докази на підтвердження того, яка саме редакція Умов була чинною на дату підписання заяви позичальником тощо.
Надані Умови та Правила надання банком кредиту без підтвердження того, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, не повинні оцінюватися судами, як належний доказ у справах з аналогічними фактичними обставинами.
Отже, за відсутності достатніх та достовірних доказів щодо умов кредитного договору в частині оплати користувачем банківських послуг процентів, суд першої інстанції, оцінивши представлені докази, дійшов правильного висновку про відмову у стягненні заборгованості по процентам в розмірі 122234, 85 грн. за період з 27.04.2010 року по 30.07. 2018 року.
Між тим, оскільки позивач посилається на укладення між сторонами договору приєднання, який передбачає усвідомлення клієнтом банку Умов кредитування та Правил надання банківських послуг, наявність застереження у заяві про видачу кредиту про процентну ставку 30 % на рік, за відсутності інших доказів, які б підтверджували погоджений сторонами розмір процентів за користування кредитними коштами та, відповідно розмір заборгованості за кредитом, не впливає на висновки суду щодо відсутності підстав для стягнення такої заборгованості через недостатніх доказів.
Посилання представника банку в апеляційній скарзі на порушення основоположних норм банківського кредитування, у зв`язку з відмовою у позові про стягнення заборгованості по процентам, є безпідставними.
Так, загальними засадами (принципами) судочинства, крім іншого, є верховенство права, рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін, диспозитивність та пропорційність (ст.2 ЦПК України).
Стаття 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким чином, оцінивши представлені позивачем письмові докази суд не знайшов підстав для задоволення вимог в частині стягнення заборгованості по процентам, навівши в рішенні відповідні аргументи для відхилення вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК».
Отже, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
При перегляді справи за апеляційною скаргою апеляційний суд враховує постанови Верховного Суду від 03 липня 2019 року справа № 342/180/17 провадження № 14-131цс19, від 02 жовтня 2019 року справа № № 214/2507/16-ц провадження № 61-6219св19.
РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.
Керуючись статями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.
Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20 вересня 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 11 грудня 2019 року.
Суддя- доповідач: О.А.Мірута
Судді: Т.В. Космачевська
О.Д. Канурна