КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2019 року

м. Київ

головуючий у суді І інстанції Борець Є.О.

справа № 359/1338/19

провадження № 22-ц/824/14591/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Костецької М.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про виселення з житлового будинку, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про виселення з житлового будинку.

В обґрунтування позовної заяви зазначав, що ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 неправомірно проживають у будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , 1/ 2 частини якого належить йому на праві власності, оскільки він не надавав згоди на їх вселення. Ця обставина свідчить про те, що відповідачі вселились в цей об`єкт нерухомого майна самовільно та проживають в ньому без законних підстав.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про виселення з житлового будинку задоволено.

Виселено ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Вирішено питання судового збору.

Не погоджуючись із указаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та у задоволені позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення має бути скасоване з підстав недоведеності обставин, що мають значення для справи, які місцевий суд визнав встановленими.

Указує, що в матеріалах справи відсутні належні та достатні докази, які підтверджують обставини викладені у позовній заяві, а також свідчать про порушення прав позивача. Також ніякими доказами не підтверджено факт проживання відповідачів у будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

05 листопада 2019 року до Київського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Указує, що оскаржуване рішення є законним, справедливим, обґрунтованим та таким, що відповідає обставинам справи, оскільки він як співвласник житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вже більше ніж два роки намагається потрапити до будинку з метою проживання у ньому, але не може це зробити, оскільки в указаному будинку проживають відповідачі. А тому, позивач був змушений звернутися до суду з метою захисту своїх законних прав та інтересів.

Інші учасники справи не скористались своїм процесуальним правом для подання пояснень до апеляційної скарги.

02 грудня 2019 року від представника скаржника адвоката Новікової В.І. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Новікова В.О. на час судового засідання, призначеного на 03 грудня 2019 року буде відряджена до іншого міста Енергодар, на підтвердження чого надала наказ про відрядження. Однак із тексту наказу та змісту клопотання не вбачається мети відрядження, тому у суду відсутні підстави вважати, що наявні поважні причини неявки, наслідком яких є відкладення розгляду справи.

Відповідно до статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Так, згідно із пунктом 2 частини 2 указаної статті суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав, як перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Відповідачем ОСОБА_1 та його адвокатом, що були належним чином повідомлені про розгляд справи, не було повідомлено апеляційний суд про поважні причини, що перешкоджають з`явитись у судове засідання, та не заявлялись клопотання про необхідність витребування нових доказів з обґрунтуванням неможливості заявлення відповідного клопотання у суді першої інстанції, що було б підставою для відкладення розгляду апеляційного провадження відповідно до пунктів 2 та 4 частини 2 статті 223 ЦПК України.

Також ні ОСОБА_1 самостійно, ні його адвокатом не повідомлялись наміри про доповнення апеляційної скарги новими доводами. Тому, підстав для наявності обставин, що перешкоджають розгляду справи за наявними в ній матеріалами, колегія апеляційного суду не встановила.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідач використав своє право на участь у судовому процесі особисто та через представника, яким від імені відповідача було подано апеляційну скаргу, у якій у письмовій формі викладені заперечення щодо оскаржуваного рішення і доводи скарги.

В судовому засіданні позивач проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин 4, 6 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Отже, суд апеляційної інстанції не вправі перевіряти законність судових рішень відносно осіб, які не подали апеляційну скаргу. В силу змагальності та диспозитивності процесу ці особи самі визначають свою процесуальну поведінку.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується адвокатом адвокатського об`єднання "ЮрЕксперт" Новіковою В.О. лише в інтересах ОСОБА_1 , про що свідчить зміст апеляційної скарги, договору про надання правової допомоги 27/05 від 27 травня 2019 року та ордеру серії КС №141492 від 28 травня 2019 року, апеляційний суд не перевіряє законність судових рішень відносно осіб, які не подали апеляційну скаргу.

Тому оскаржуване рішення підлягає перевірці в частині виселення лише ОСОБА_1

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем було доведено позовні вимоги про безпідставне проживання відповідачів у належному на праві часткової власності позивачу будинку, що підтверджено доказами. Оскільки матеріали справи не містять доказів підтвердження обставини стосовно надання згоди позивачем на вселення відповідачів у спірний будинок, вселення останніх відбулось із порушенням частини 1 статті 358 ЦК України.

Апеляційний суд повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для виселення ОСОБА_1 з огляду на наступне.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частиною 4 статті 41 Конституції України встановлено принцип непорушності приватної власності.

За положеннями частини 1 статті 317 та частини 1 статті 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд.

Відповідно до частини 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із частиною 1 статті 358 цього Кодексу право спільної часткової власності здійснюється співвласниками виключно за їхньою згодою.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником 1/2 частки в житловому будинку по АДРЕСА_1 на підставі рішення Бориспільського міськрайонного суду від 15 жовтня 2013 року. Право власності на іншу 1/2 частку в цьому об`єкті нерухомого майна визнано за ОСОБА_5 .

Право власності на 1/2 частку в житловому будинку по АДРЕСА_1 зареєстровано за позивачем згідно з витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №43743601 від 12 вересня 2015 року.

Виявивши, що в будинку, співвласником якого він є разом зі свою дружиною ОСОБА_5 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , проживають невідомі особи, позивач звернувся до поліції Бориспільського ВП ГУ НП для встановлення цих осіб та підстав використання цими особами належного йому майна.

З копії висновку старшого дільничного офіцера поліції Бориспільського ВП ГУ НП в Київській області від 15 травня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 проживає в житловому будинку по АДРЕСА_1 .

З копій письмових пояснень, наданих 14 березня 2019 року відповідачем слідчому Бориспільського ВП ГУ НП в Київській області Уманець А.О., також вбачається, що ОСОБА_1 проживає у вказаному житловому будинку.

Однак в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_2 надавав згоду на вселення відповідачів в житловий будинок по АДРЕСА_1 . Ця обставина свідчить про те, що вселення ОСОБА_1 у вказаний об`єкт нерухомого майна відбулось з порушенням частини 1 статті 358 ЦК України. Відтак, відповідач вважаються такими, що самовільно проживає в спірному житловому будинку.

Колегія апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про доведеність вимог позову про порушення прав позивача, які підлягають захисту шляхом виселення відповідача із належного йому на праві часткової власності будинку, який зайняв будинок у порушення частини 1 статті 358 ЦК України.

Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_1 зазначав, що він не проживає у спірному будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки місцем реєстрації останнього є село Хоменки, Шаргородського району, Вінницької області.

Однак, колегія суддів не може визнати обґрунтованими та доведеними відповідні доводи скаржника з огляду на наступне.

Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Статтею 2 та статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Таким чином, указане місце реєстрації відповідача у Вінницькій області не може бути беззаперечним доказом того, що він не проживає у спірному будинку. Сама наявність такої реєстрації згідно із статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що відповідач проживає саме за місцем реєстрації.

Як убачається із матеріалів справи, місце проживання відповідача у спірному будинку співпадає із місцем його роботи на підприємстві ТОВ «Промпластир», яке розташоване в селі Любарці Бориспільського району, Київської області по вулиці Центральній 1.

Також факт проживання відповідача у спірному будинку підтверджується висновком старшого дільничного офіцера поліції Бориспільського ВП ГУ НП в Київській області від 15 травня 2018 року та письмовими поясненнями, наданими 14 березня 2019 року відповідачем слідчому Бориспільського ВП ГУ НП в Київській області Уманець А.О. Представником відповідача не було надано жодного доказу, що спростовує належність, допустимість та достовірність зазначених вище доказів.

У вказаних вище поясненнях від 14 березня 2019 року відповідачем зазначено, що він працює у ТОВ "Промпластир" та проживає у спірному будинку на підставі угоди з ОСОБА_5 , яка є колишньою дружиною позивача. Самого тексту угоди відповідач не має, зв`язок підтримує з дітьми ОСОБА_5 .

Відповідно до статті 1 Закону України "Про оперативно-розшукову діяльність" завданням оперативно-розшукової діяльності є пошук і фіксація фактичних даних про протиправні діяння окремих осіб та груп. Згідно із статтею 9 указаного Закону громадяни України та інші особи мають право у встановленому законом порядку одержати від органів, на які покладено здійснення оперативно-розшукової діяльності, письмове пояснення з приводу обмеження їх прав і свобод та оскаржити ці дії.

Відповідач дії слідчих щодо фіксації фактичних даних про його проживання у спірному будинку не оскаржив. Тому у суду відсутні підстави вважати відповідні письмові докази неналежними у розумінні статті 77 ЦПК України, оскільки докази містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідні докази є достовірними у розумінні статті 79 ЦПК України, оскільки дають підстави встановити дійсні обставини, та є достатніми у розумінні статті 80 ЦПК України, що у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частини другої указаної статті процесуального кодексу питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Оскільки відповідачем не спростовані обставини щодо проживання його у спірному будинку та не надано доказів, які свідчать про його виселення із спірного будинку, доводи щодо відсутності факту порушення прав позивача, а відтак і підстав для його виселення не можуть бути визнані обґрунтованими.

За таких обстави час встановлення факту порушення та час звернення до суду з відповідним позовом без встановлення (самостійного) добровільного відновлення порушеного права, не впливають на правильність рішення.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 369, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів.

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2019 року.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба