ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/1942/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Купельського А.В. (суддя-доповідач),

Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.

за участю учасників справи: представників позивача адвоката Нагнибіди В.І., Бредіхіної Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 вересня 2019 року в частині забезпечення позову (суддя Карплюк О.І.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інтайм Фінанс», ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним,

в с т а н о в и в :

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 вересня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «Фінансова компанія «Інтайм Фінанс», ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Заяву позивача ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером: :16:007:009, загальною площею 0,1 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 та заборонено вчинення будь-яких дій відносно вказаної земельної ділянки.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить її скасувати в частині забезпечення позову у вигляді арешту на земельну ділянку з кадастровим номером :16:007:0009 та заборони ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії стосовно земельної ділянки, на яку накладено арешт.

Зазначає, що постановляючи ухвалу суд першої інстанції порушив норми процесуального права, оскільки суд повинен був вимагати від позивача пропозиції щодо зустрічного забезпечення, а також звернути увагу, що накладення арешту, згідно пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року №9 (п. 3), застосовується у справах, де позов носить майновий характер.

Крім того, апелянт зазначає, що матеріали справи не містять доказів щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, а саме лише посилання позивача в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення заяви, тому обраний позивачем спосіб забезпечення позову не є співрозмірним із предметом спору.

Апелянт також зазначив, що втручання у право власності відповідача не є пропорційним переслідуваним цілям з огляду на практику Європейського суду з прав людини. Наявність самого по собі позову про визнання недійсним договору в жодному разі не є підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення як необґрунтовану, ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області про забезпечення позову - без змін.

Зазначає, що ні ст. ст. 149-153 ЦПК України, ні Постановою Пленуму ВСУ №9 від 22 грудня 2006 року не встановлено обмежень та/або заборон забезпечувати позов немайнового характеру шляхом накладення арешту на майно, яке є предметом договорів, які оскаржуються в судовому порядку. Тому вважає, що судом першої інстанції було правомірно застосовано заходи забезпечення позову.

Враховуючи, що права на земельну ділянку, щодо якої відповідачі вжили дій з передачі її у приватну власність ОСОБА_2 , є предметом спору, при цьому внесли до офіційних документів недостовірні дані про відсутність забудови на земельній ділянці, наразі є всі підстави вважати, що ОСОБА_2 має намір найближчим часом неправомірно вчиняти дії на земельній ділянці, кадастровий номер :16:007:0009, відтак, існує реальна загроза порушення майнових прав позивача ОСОБА_3 та існує потреба у забезпеченні позову саме шляхом заборони вчинення будь-яких дій щодо вказаної земельної ділянки та накладення арешту на неї. Саме тому обраний позивачем спосіб забезпечення позову є співрозмірним щодо предмету спору. Забезпечення позову у вигляді накладення арешту на земельну ділянку у жодному разі не може розглядатись як втручання у право власності відповідача ОСОБА_2 .

Позивач зазначає, що у п. 17 договору купівлі-продажу від 18 червня 2019 року, укладеному між ТОВ «Фінансова компанія «Інтайм Фінанс» та ОСОБА_2 зазначено, що вказана земельна ділянка вільна від забудови, що підтверджується довідкою, виданою інженером з інвентаризації нерухомого майна КБМП «Електронбуд» ОСОБА_4 10.06.2019 року. Проте, як зазначає ОСОБА_3 , на вказаній земельній ділянці збудований об`єкт незавершеного будівництва житлового будинку, що належить їй на праві приватної власності, і він в іпотеку банку не передавався, як це передбачено п. 1.6. договору іпотеки. 28.09.2007 року ОСОБА_3 Хмельницьким БТІ видано довідку №273/01-15, яка підтверджує той факт, що станом на день складання довідки готовність недобудованого жилого будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1 , складає 80% і вартість його в цінах на 2007 рік - 294 063 грн.

Заслухавши доповідача, пояснення представників позивача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що у вересні 2019 року позивач ОСОБА_3 звернулась з позовом до суду та просила визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 18 червня 2019 року, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровим номером: :16:007:0009, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Інтайм Фінанс» та ОСОБА_2 , та скасувати реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровим номером: :16:007:0009.

В обґрунтування доводів позивач зазначила, що 10 грудня 2007 року між АТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_5 було укладено договір про відкриття кредитної лінії №01/213-2007, за умовами якого останньому було відкрито відкличну невідновлювальну кредитну лінію в розмірі 30000 доларів США, з кінцевим терміном погашення 10 грудня 2017 року. В якості забезпечення виконання кредитних зобов`язань 11 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки, за умовами якого остання передала в іпотеку ПАТ «Брокбізнесбанк» нерухоме майно - земельну ділянку площею 1000 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :16:007:0009. Власником цієї земельної ділянки є ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. 26 липня 2018 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ТОВ «Інтайм Фінанс» укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, за умовами якого іпотекодержатель відступив новому іпотекодержателю права вимоги за договором іпотеки, укладеним між АТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_3 18 червня 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інтайм Фінанс», як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого продавець продав, а покупець купив земельну ділянку, площею 0,1 га, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано у встановленому законом порядку. У п. 17 договору купівлі-продажу зазначено, що відчужувана земельна ділянка вільна від забудови. Проте, під час укладення правочину, не враховано, що на даній земельній ділянці збудований об`єкт незавершеного будівництва житлового будинку, готовність якого становить 80%, його вартість станом на 2007 рік становить 294 063 грн. При цьому, даний об`єкт незавершеного будівництва в іпотеку банку не передавався. Відповідачі здійснили продаж земельної ділянки на якій знаходиться об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок (готовністю 80%), який не був предметом правочину, що належить їй на праві власності. Позивач вважає, що відповідачами внесено до спірного договору недостовірну інформацію, що відчужувана земельна ділянка вільна від забудови, чим порушили її майнові права на житловий будинок, що розташований на спірній земельній ділянці, що, як наслідок, зумовило неправомірне відчуження майна без відповідних правових підстав. Крім цього, усі правочини, пов`язані із відступленням на користь ТОВ «Інтайм Фінанс» прав вимоги за іпотечним договором, а також укладення спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки, вчинялися без її відома, про існування яких, вона дізналась у зв`язку з унеможливленням доступу у власний житловий будинок через заміну вхідних замків у будинок новим власником. Вказує, що на даний момент вона позбавлена можливості у реалізації свого права на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном, а тому вважає, що спірний договір купівлі-продажу земельної ділянки є незаконним.

Разом з позовом, у вересні 2019 року позивач ОСОБА_3 подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій зазначила, що права на земельну ділянку, щодо якої відповідачі вчинили дії з передачі її у власність ОСОБА_2 , є предметом спору, а тому наявні підстави вважати, що ОСОБА_2 , як власник має намір найближчим часом неправомірно вчиняти будь-які дії на земельній ділянці, кадастровий номер :16:007:0009, у зв`язку з чим, існує реальна загроза порушення її майнових прав та існує потреба у забезпеченні позову саме шляхом заборони вчинення будь-яких дій щодо даної земельної ділянки та накладення арешту на неї. Накладення арешту є невідкладним заходом реагування, який попередить незаконне відчуження земельної ділянки.

Тому ОСОБА_3 просила суд: постановити ухвалу за якою вжити заходів по забезпеченню позову, а саме заборонити відповідачам, а також будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії щодо земельної ділянки з кадастровим номером :16:007:0009, загальною площею 0,1 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; постановити ухвалу за якою накласти арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :16:007:0009, загальною площею 0,1 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановлено, що між сторонами існує спір, об`єктом якого є земельна ділянка з кадастровим номером :16:007:0009, загальною площею 0,1 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка є предметом договору купівлі продажу між відповідачами ТОВ «Фінансова компанія «Інтайм Фінанс» та ОСОБА_2 . На цій земельній ділянці розташований житловий будинок - об`єкт незавершеного будівництва, готовність якого становить 80%, який належить на праві власності позивачу ОСОБА_3 . Вважає неправомірним перехід права власності на земельну ділянку за договором купівлі-продажу, оскільки даним правочином порушуються її майнові права.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що у разі невжиття заходів забезпечення позову можуть бути порушені права позивача.

З таким висновком погоджується Хмельницький апеляційний суд.

Так, відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 Конвенції, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав (рішення ЄСПЛ «Beles and others v. The Czech Republic», 12/11/2002, § 49).

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При чому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

У відповідності до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи інших осіб, а також шляхом заборони вчиняти певні дії.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 308/3824/16-ц.

Апеляційний суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2 , за яким зареєстроване право власності на спірну земельну ділянку, має можливість розпорядитися нею в будь-який час на власний розсуд. Відтак, існують ризики невиконання судового рішення у разі задоволення позову. Невжиття такого заходу забезпечення як накладення арешту на спірне майно унеможливить ефективний захист, поновлення порушених прав позивача, за захистом яких вона звернулася до суду, тому суд обґрунтовано задовольнив заяву про забезпечення позову.

Наведене цілком спростовує посилання апелянта на неспівмірність вжитих судом заходів забезпечення позову у виді накладення арешту на земельну ділянку, яка є предметом спірного правочину.

Твердження апелянта про те, що у разі задоволення позовних вимог арешт майна жодним чином не впливає на можливість виконання рішення суду, є безпідставним.

Враховуючи предмет позову, матеріали справи, забезпечення позову у спосіб, обраний позивачем, повністю відповідає змісту, суті спору і є оптимальним. Інші заходи забезпечення позову в даній справі не відповідатимуть вимогам ст. 150 ЦПК України.

Щодо доводів апелянта про невирішення судом питання застосування зустрічного забезпечення слід зазначити наступне.

Регламентація питання про зустрічне забезпечення позову здійснюється положеннями ст. 154 ЦПК України. Зокрема вказаною нормою передбачено, що суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Розмір зустрічного забезпечення визначається судом з урахуванням обставин справи. Заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову.

Таким чином, згідно ч. 1 ст. 154 ЦПК України застосування зустрічного забезпечення є правом суду, разом з тим, були відсутні підстави, передбачені ч. 3 ст. 154 ЦПК України щодо обов`язкового застосування такого заходу.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

В матеріалах справи, що надійшли до суду апеляційної інстанції, відсутні дані щодо звернення учасників справи до суду першої інстанції із заявою про зустрічне забезпечення позову. Із зазначеного слідує, що розгляд питання про зустрічне забезпечення, яке не було предметом розгляду судом першої інстанції, не може бути і предметом розгляду судом апеляційної інстанції, оскільки виходить за межі перегляду, що встановлені ст. 367 ЦПК України.

В той же час апеляційний суд зауважує, що забезпечення позову не є вирішенням спору по суті, а обставини щодо порушення законних прав та інтересів позивача підлягають подальшому встановленню в процесі судового розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Оскільки судове рішення правильне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, постановлене з дотриманням вимог процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Хмельницький апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 вересня 2019 року в частині забезпечення позову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне судове рішення складено 12 грудня 2019 року.

Судді А.В. Купельський

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова