Дата документу 22.01.2019 Справа № 310/9257/14-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/9257/14 Головуючий у 1 інстанції: Полянчук Б.І.
Провадження № 22-ц/807/37/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі :

головуючого: Полякова О.З.

суддів: Крилової О.В.

Кухаря С.В.

секретар: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Бердянської міської ради, ОСОБА_3, Виконавчого комітету Бердянської міської ради, Міжрайонного управління у Бердянському районі та м. Бердянську головного управління Держгеокадастру в Запорізької області про визнання незаконним рішення Бердянської міської ради та його скасування, визнання незаконним та скасування свідоцтва, визнання недійсним та скасування рішення Реєстраційної служби Бердянського міськрайонного управління юстиції в Запорізькій області, зобов'язання здійснити дії,

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнювала, до Бердянської міської ради, ОСОБА_3, Виконавчого комітету Бердянської міської ради, Міжрайонного управління у Бердянському районі та м. Бердянську головного управління Держгеокадастру в Запорізької області, про визнання незаконним рішення Бердянської міської ради та його скасування, визнання незаконним та скасування свідоцтва, визнання недійсним та скасування рішення Реєстраційної служби Бердянського міськрайонного управління юстиції в Запорізькій області, зобов'язання здійснити дії.

В обґрунтування позовних вимог остаточно зазначила, що їй на підставі рішення Бердянського міського суду від 19 серпня 2003 року належить на праві власності домоволодіння АДРЕСА_1.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 листопада 2010 року встановлено, що на підставі договору дарування від 27 травня 1985 року власником домоволодіння АДРЕСА_2 є ОСОБА_5 Відповідно до рішення виконкому Бердянської міської ради від 11 вересня 1953 року №526 за домоволодінням АДРЕСА_3 закріплена земельна ділянка площею 427,5 кв.м. Рішенням виконкому Бердянської міської ради від 15 лютого 1963 року №39 для потреб державного будівництва вилучена земельна ділянка площею 43,4 кв.м. і площа земельної ділянки по АДРЕСА_4 складає 384,1 кв.м.

12 вересня 2011 року вона звернулася з заявою до Бердянської міської ради, в який просила врахувати вищевказані обставини при винесенні рішення щодо надання земельної ділянки по АДРЕСА_4 у власність ОСОБА_5

Листом від 12 вересня 2011 року Бердянська міська рада повідомила її про те, що не буде надавати спірну земельну ділянку у власність без погодження її меж з сусідніми землекористувачами.

Проте, п. 1.10 рішення Бердянської міської ради від 29 грудня 2011 року № 32 «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам» була затверджена технічна документація та передана у власність ОСОБА_3 земельна ділянка площею 0,0427 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_4.

13 квітня 2012 року вона знову звернулася до Бердянської міської ради з заявою, в якій просила скасувати вищевказане рішення. Листом від 04 травня 2012 року Бердянська міська рада підтвердила зменшення площі земельної ділянки, яка була надана ОСОБА_5 у власність, та повідомила, що остаточне рішення буде прийнято після отримання інформації з управління Держкомзему у м. Бердянську щодо реєстрації за ОСОБА_5 спірної земельної ділянки.

18 червня 2014 року вона звернулась до Бердянської міської ради з заявою про повідомлення результатів попереднього звернення. Згідно листа Бердянської міської ради від 21 липня 2014 року її повідомили, що рішення щодо скасування п. 1.10. рішення Бердянської міської ради від 29 грудня 2011 року №32 не приймалось.

Вважає, що були порушені її права як користувача сусідньої земельної ділянки, оскільки збільшення площі земельної ділянки, яка була надана у власність ОСОБА_5, було здійснено за рахунок земельної ділянки, яка перебувала у її користуванні та була закріплена за домоволодінням АДРЕСА_1, а також в порушення законодавства з нею не погодили межі між земельними ділянками АДРЕСА_5 при її приватизації.

На підставі зазначеного просила суд визнати незаконним та скасувати п. 1.10. рішення Бердянської міської ради від 29 грудня 2011 року № 32 про передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0427 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_6; визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності, видане 04 липня 2014 року Реєстраційною службою Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області ОСОБА_3, серія та номер НОМЕР_1, на земельну ділянку АДРЕСА_7; визнати недійсним та скасувати рішення Реєстраційної служби Бердянського міськрайонного управління юстиції в Запорізькій області від 04 липня 2014 року, індексний номер 14216761, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на нерухоме майно: на земельну ділянку АДРЕСА_8, зареєстроване за ОСОБА_3; зобов'язати Міжрайонне управління у Бердянському районі та м. Бердянську ГУ Держгеокадастру у Запорізької області скасувати державну реєстрацію земельної ділянки АДРЕСА_8, який присвоєний земельній ділянці АДРЕСА_8, і внести зміни в публічну кадастрову карту України; стягнути з ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору на загальну суму 1 038,40 грн. та витрат на проведення судової експертизи на загальну суму 11760 грн.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31 січня 2018 року з виправленою опискою ухвалою суду від 15 березня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано п. 1.10. рішення Бердянської міської ради від 29.12.2011 року №32 про передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0427 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_6.

Визнано незаконним та скасовано свідоцтво НОМЕР_2 від 04.07.2014 року про право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_4.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 243,6 грн. витрат по сплаті судового збору, 1500 грн. за виконання робіт з кадастрового знімання земельної ділянки, 4250 грн. витрат на проведення судово-технічної експертизи, а всього 5993,60 грн.

Стягнуто в з Бердянської міської ради на користь ОСОБА_4 243,60 грн. витрат по сплаті судового збору, 1500 грн. за виконання робіт з кадастрового знімання земельної ділянки, 4250 грн. витрат на проведення судово-технічної експертизи, а всього 5 993,60 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на спірність факту набуття позивачем права власності на житловий будинок, який на час розгляду справи є зруйнованим, та земельну ділянку по вул. Лієпайська, 44 в м. Бердянськ, порушення норм ст. 103 ЗК України, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

ОСОБА_4 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що право власності на домоволодіння набула на законних підставах, її права як користувача сусідньої земельної ділянки були порушені.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу свої вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинного ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 набула право власності в порядку спадкування на житловий будинок по АДРЕСА_9 на підставі рішення Бердянського міськрайонного суду від 19.08.2003 року, а у подальшому здійснила будівництво за вказаною адресою і за рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06.06.2008 року набула право власності на новостворене нерухоме майно. Незважаючи на те, що зазначене рішення було скасовано ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 01.12.2009 року, суд дійшов висновку, що право власності ОСОБА_4 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_10, яке набуто нею на підставі рішення Бердянського міськрайонного суду від 19.08.2003 року не припинено, з підстав передбачених ст. 346 ЦК України, і діями відповідачів порушено її право щодо розміру земельної ділянки для обслуговування житлового будинку .

Проте, колегія суддів з зазначеним висновком суду першої інстанції не погоджується з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Бердянського місцевого суду від 19.08.2003 року за ОСОБА_4 визнано право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_11 (т. 1 а.с.101-102).

На підставі зазначеного рішення 21 жовтня 2003 року у Бердянському КП з технічної інвентаризації за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на домоволодіння по АДРЕСА_12 (т.1 а.с. 4).

Згідно повідомлення КПзТІ Бердянської міської ради від 10.04.2008 року домоволодінню по АДРЕСА_13 рішенням Бердянського виконкому від 11.06.1952 року №17 привласнено адресу АДРЕСА_14. У подальшому 30.05.1968 року домоволодінню по АДРЕСА_14 привласнено адресу АДРЕСА_15. Відповідно до рішення Бердянського виконкому від 02.12.1982 року №483 АДРЕСА_16 перейменована на АДРЕСА_17 (т.1 ,а.с.103).

За матеріалами справи ОСОБА_4 повністю зруйнувала вказане майно, отримано в спадок і на його місці збудувала новий двоповерховий будинок. Це підтверджено технічним паспортом на домоволодіння. (том 1 а.с. 64).

Відповідно до вимог ст. 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

З метою будівництва нового житлового будинку за вказаною адресою ОСОБА_4 отримала документи на здійснення будівельних робіт, а саме 23.05.2005 року нею отримано висновок Бердянської міськсанепідстанції про те, що земельна ділянка по АДРЕСА_12 придатна для будівництва індивідуального житлового будинку (т.1,а.с.106), розроблено генеральний план будівництва, який погоджено 24.06.2005 року головним архітектором м. Бердянська (т.1,а.с.108). 16.06.2005 року виконавчий комітет Бердянської міської ради прийняв рішення за №370, яким узгодив ОСОБА_4 будівництво та реконструкцію житлового будинку на земельній ділянці, що розташована за адресою: АДРЕСА_18 де вона є власником (т.1 а.с.105). Із довідки від 08.07.2010 року ОСОБА_4 погоджено прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію (а.с.63). 27.09.2010 року ОСОБА_4 отримала сертифікат НОМЕР_3 від 27.09.2010 року відповідності будівельним нормам, стандартам та правилам житлового будинку по АДРЕСА_19 (т.1 а.с.62). Актом від 13.03.2013 року встановлено, що будівельні роботи з будівництва житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями по АДРЕСА_19 виконані згідно сертифіката від 27.10.2010 року НОМЕР_3 виданого інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Запорізькій області (т.1 а.с.94).

Разом з тим, станом на 03.03.2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про право власності, або інше речове право на земельну ділянку по АДРЕСА_19 (т.1 а.с.84). - це також зазначено в рішенні суду.

З довідки КП з технічної інвентаризації Бердянської міської ради вбачається, що відповідно до матеріалів інвентаризаційної (реєстраційної) справи, право власності на житловий будинок АДРЕСА_20 зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі рішення Бердянського міського суду Запорізької області від 19.03.2003р. При цьому зазначено, що на підставі ухвали апеляційного суду Запорізької області від 01.12.2009р., справа № 22-45362009, 17 листопада 2011 року була скасована реєстрація права власності на двоповерховий житловий будинок АДРЕСА_21, проведена раніше за ОСОБА_4 на підставі рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізьої області (було поновлено реєстрацію) права власності на будинок за ОСОБА_6 на підставі рішення Бердянського міського суду Запорізької області від 19.08.2003 р.) (т. 1 а.с.113).

Згідно з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 31.08.2017 року право власності на житловий будинок АДРЕСА_22 та на відповідну земельну ділянку за ОСОБА_4 не зареєстровано (т. 2 а.с. 235-236).

За поясненнями представника позивача у судовому засіданні апеляційного суду будинок введено в експлуатацію лише 23.03.2018 року, з цього моменту внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, і за вимогами ст.391 ЦК України тільки з цього моменту власник може вирішувати питання щодо усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, а з позовними вимогами ОСОБА_4 звернулася у листопаді 2014 року.

Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до положень ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої інстанцій) завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Аналогічне положення міститься у статті 2 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, згідно з частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України; у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої інстанцій; нині - стаття 5 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року).

Частиною 4 статті 10 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої ) установлено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Загальні вимоги процесуального права, закріплені у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої ), визначають обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову.

Обов'язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об'єктивності з'ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з'ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв'язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об'єктивне з'ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої інстанцій) предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Згідно з частиною першою статті 143 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій) для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

По справі, за клопотанням ОСОБА_4, була призначена та проведена судова земельна-технічна експертиза. Згідно висновку вказаної судової експертизи від 22.03.2016 року ( т.1 а.с.204-216,т.2 а.с.16-17), про що зазначено судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні - не надано відповіді на жодне запитання ,які є предметом судового розгляду і повинні досліджуватися при розгляді цього спору,оскільки він носить загальний характер,його зроблено на підставі фактичного користування спірними земельними ділянками,технічною документацією зі складання державного акту на право власності на земельну ділянку за ОСОБА_3 без дослідження документації за якою були закріплені земельні ділянки за спірними домоволодіннями.

За вимогами цивільного процесуального законодавства ,якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам) (стаття 150 ЦПК України).

Позивач своїм процесуальним правом, щодо вирішення питань пов'язаних з користуванням земельними ділянками, шляхом надання належного висновку судовими екпертними установами не скористалася та не надала належних та допустимих доказів щодо порушення її прав відповідачами.

У рішенні у справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик їх помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Також зазначено, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен накладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення, що передбачено пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що районний суд дійшов неправильного висновку щодо часткового задоволення позовних вимог, позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню у зв'язку з їх недоведеністю.

В силу вимог ч.1,13ст.141 ЦПК України в разі задоволення апеляційної скарги особа, яка подала апеляційну скаргу, має право на компенсацію судових витрат пов'язаних з розглядом справи, а саме документально підтверджених витрат понесених нею на оплату судового збору.

Керуючись ст. ст. 141,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31 січня 2018 року у цій справі - скасувати, прийняти нову постанову за якою:

«У задоволенні позову ОСОБА_4 до Бердянської міської ради, ОСОБА_3, Виконавчого комітету Бердянської міської ради, Міжрайонного управління у Бердянському районі та м. Бердянську головного управління Держгеокадастру в Запорізької області про визнання незаконним рішення Бердянської міської ради та його скасування, визнання незаконним та скасування свідоцтва, визнання недійсним та скасування рішення Реєстраційної служби Бердянського міськрайонного управління юстиції в Запорізькій області, зобов'язання здійснити дії - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати у розмірі 730 (сімсот тридцять) гривень 80 копійок.»

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 28 січня 2019 року.

Головуючий

Судді: