Єдиний унікальний номер 235/4714/19 Номер провадження 22-ц/804/2921/19
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Азевича В.Б., Никифоряка Л.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу № 235/4714/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування виконкому Покровської міської ради, про надання дозволу тимчасового виїзду на непідконтрольну українською владою територію через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської області з неповнолітньою дитиною без згоди батька за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 вересня 2019 року (суддя Величко О.В., повний текст рішення складено 13 вересня 2019 року),

в с т а н о в и в :

09 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування виконкому Покровської міської ради, про надання дозволу тимчасового виїзду на непідконтрольну українською владою територію через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської області з неповнолітньою дитиною без згоди батька. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та є внутрішньо переміщеною особою, місцем фактичного проживання є АДРЕСА_2 . Також вона є студенткою 3 курсу Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет». З 19 вересня 2015 року вона перебуває у шлюбі з відповідачем, від сумісного проживання з яким мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З липня 2019 року вони з відповідачем проживають окремо один від одного. Оскільки її батьки та брат мешкають на тимчасово непідконтрольній українській владі території, а вона бажає, щоб вони мали можливість вільно спілкуватись зі своїм онуком, згоду на такий виїзд з дитиною відповідач не надає, тому вона просить дозволити їй тимчасовий в`їзд/виїзд на тимчасово непідконтрольну українською владою територію через лінію зіткнення у межах Луганської та Донецької області з неповнолітньою дитиною ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Донецьк, без згоди батька ОСОБА_2 на період з дати набрання цим рішення законної сили строком на один рік; стягнути з відповідача на її користь понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 768,40 грн.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування виконкому Покровської міської ради про надання дозволу на тимчасовий в`їзд, виїзд на непідконтрольну українською владою територію через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської області з неповнолітньою дитиною без згоди батька задоволено частково.

Надано дозвіл ОСОБА_1 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянці України, на в`їзд на тимчасову неконтрольовану українською владою територію через лінію зіткнення у межах Луганської та Донецької області разом з неповнолітньою дитиною ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Покровськ Донецької області, без згоди батька дитини ОСОБА_2 на період, починаючи з дати набрання рішення законної сили строком на один рік.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у сумі 384,20 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

З вказаним рішенням не погодився відповідач ОСОБА_2 та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції будь-яким чином не зазначив про аргументи відповідача, не надав мотивувальної оцінки відхилення його заперечень, не звернув уваги на очевидні порушення закону щодо відсутності доказів на підтвердження позову, а саме: прізвище, ім`я, по-батькові батьків і брата позивачки, які нібито мешкають на тимчасово непідконтрольній українській владі території у м.Донецьк, які позивачкою не зазначені; докази родинних відносин з батьками та братом позивачкою не надано. Вказаним рішенням суду його фактично позбавляють на певний період спілкуватись з дитиною та проти його волі піддають загрозу життю та здоров`ю дитини, оскільки поїздка на тимчасово неконтрольовану українською владою територію будь-яким чином не відповідає інтересам дитини, оскільки їй на момент розгляду справи було менш 11 місяців, спілкування його сина в цьому віці з родичами позивачки саме на неконтрольованій українською владою території не є вкрай важливим для неї та не відповідає її інтересам, оскільки таке спілкування відбувається безперешкодно, а навпаки загрожує її життю та здоров`ю.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, що судом першої інстанції правильно застосовані норми права, враховано інтереси дитини на родинні відносини з членами родини позивачки, її право як матері на самозахист своєї дитини та на підставі наявних доказів у справі ухвалено законне і обґрунтоване рішення. При цьому права відповідача на спілкування з дитиною не обмежуються, оскільки як зазначив відповідач у нього немає жодних перешкод для перетину лінії розмежування..

Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 3 статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 - 5 цієї частини.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно частинам 1 і 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 19 вересня 2015 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.6).

Від сумісного проживання мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.7).

З липня 2019 року сторони однією сім`єю не проживають.

Позивачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.4); з 31 липня 2017 року має статус внутрішньо переміщеної особи, за довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи зазначено фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 (а.с.5); проживала за адресою: АДРЕСА_3 , яку орендувала (а.с.47), на теперішній час, як зазначено у відзиві на апеляційну скаргу, фактично проживає за адресою АДРЕСА_4 (а.с.100).

Позивачка є студенткою Донецького Національного технічного університету, що знаходиться за адресою: м. Покровськ, пл. Шибанкова, 2 (а.с.8).

Сторонами не заперечується той факт, що матір позивачки ОСОБА_4 постійно приїжджає до ОСОБА_5 , тобто перешкод у відвідуванні дитини не існує.

Згідно висновку органу опіки та піклування виконкому Покровської міської ради, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, вік дитини, орган опіки та піклування виконкому Покровської міської ради вирішив не підтримувати позовні вимоги ОСОБА_1 про надання дозволу малолітньому ОСОБА_3 на тимчасовий в`їзд/виїзд на тимчасово неконтрольовану українською владою територію через лінію зіткнення (а.с.49-50).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що в`їзд дитини у супроводі позивачки на окуповану територію, пов`язані з необхідністю відвідування свого постійного місця проживання, родичів, це повністю відповідає інтересам дитини, незважаючи на її малолітній вік, та, приймаючи до уваги той факт, що на момент розгляду справи позивачка не має постійного місця мешкання в м. Покровськ, перебуває у відпустці по догляду за дитиною, сплачує орендну плату, інших доходів не має, як мати має право на самозахист дитини і несе повну відповідальність за її життя та здоров`я, а нормами діючого законодавства не встановлено обмеження щодо в`їзду неповнолітньої дитини на тимчасово окуповану територію.

З таким висновком суду погодитися неможливо, до нього суд дійшов, порушивши норми матеріального права.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» від 20 березня 2003 року №638-IV (із змінами ) антитерористична операція - комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року №1669-VII (із змінами) період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Донецької області не прийнято.

Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, відповідно до статті 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року №1669-VII затверджено розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02 грудня 2015 року, до цього переліку включено в тому числі місто Донецьк.

Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» 07 листопада 2015 року №1085-р місто Донецьк належить до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

З матеріалів справи встановлено, що постійним зареєстрованим місцем проживання позивачки є АДРЕСА_1 .

З метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту позивачка залишила своє місце проживання у м. Донецьк та як внутрішньо переміщена особа була зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 , на теперішній час фактично проживає за адресою АДРЕСА_4 разом з малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (стаття 33 Конституції України). Тобто Конституція України допускає обмеження права громадян на свободу пересування у випадках, встановлених законом.

Вказане положення Конституції України узгоджується із статтею 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб. Права на вільне пересування і обрання місця проживання також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдовуються суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Так само, частинами 1 та 3 статті 12 Міжнародного пакту про громадські та політичні права встановлено, що кожному, хто законно перебуває на території будь-якої держави, належить, у межах цієї території, право на вільне пересування і свобода вибору місця проживання.

Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Тобто Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод та Міжнародним пактом про громадські та політичні права також передбачена можливість запровадження обмежень вільного пересування на території держави, але виключно законами.

Такі обмеження щодо неповнолітньої (малолітньої) особи встановлені статтею 313 ЦК України. Відповідно до частини 2 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідні обмеження передбачені Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом (статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

Свободу пересування відповідно до закону може бути обмежено, зокрема, у прикордонній смузі; на тимчасово окупованих територіях (стаття 12 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»: тероризм - суспільно небезпечна діяльність, яка полягає у свідомому, цілеспрямованому застосуванні насильства шляхом захоплення заручників, підпалів, убивств, тортур, залякування населення та органів влади або вчинення інших посягань на життя чи здоров`я ні в чому не винних людей або погрози вчинення злочинних дій з метою досягнення злочинних цілей; режим у районі проведення антитерористичної операції - особливий порядок, який може вводитися в районі проведення антитерористичної операції на час її проведення і передбачати надання суб`єктам боротьби з тероризмом визначених цим Законом спеціальних повноважень, необхідних для звільнення заручників, забезпечення безпеки і здоров`я громадян, які опинилися в районі проведення антитерористичної операції, нормального функціонування державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» у районі проведення антитерористичної операції на час її проведення може бути встановлено спеціальний порядок, зокрема організовано патрульну охоронну службу та виставлено оточення. У районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» для безпосереднього управління конкретною антитерористичною операцією та керівництва силами і засобами, які залучаються до здійснення антитерористичних заходів, утворюється оперативний штаб, очолюваний керівником Антитерористичного центру при Службі безпеки України (координаційної групи відповідного регіонального органу Служби безпеки України) або особою, яка його заміщує, першим заступником чи заступником керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України. Законні вимоги учасників антитерористичної операції є обов`язковими для громадян і посадових осіб.

Згідно із пунктом 5.1.1 «Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей» від 14 квітня 2017 року N 222ог в`їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57.

Пунктом 5.1.2 вказаного Тимчасового порядку передбачено, що виїзд з неконтрольованої території громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за умови пред`явлення свідоцтва про народження дитини, будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України «Про громадянство України» або статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 16-річного віку виїжджають з неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи. Тобто виїзд з неконтрольованої території на територію України не вимагає дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України та порядок розв`язання спорів у цій сфері визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3857-XII.

Згідно із статтею 3 «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Зазначені правила затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57.

Згідно із п.п. 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Пунктом 2 частини 2 статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. забезпечення на державному кордоні України належного порядку Кабінетом Міністрів України можуть установлюватися контрольовані прикордонні райони (частина 1).

Отже, оцінюючи наведені норми у сукупності, слід зробити висновок, що законом встановлені у таких випадках певні обмеження та порядок для в`їзду на окуповану територію з метою захисту інтересів неповнолітніх (малолітніх) дітей.

За частинами 1, 3 статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Згідно із частиною 1 статті 154 СК України батьки мають право на самозахист своєї дитини.

Частиною 3 статті 313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність, за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 11 передбачено, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року предметом основного піклування батьків є найкращі інтереси дитини.

Статтею 3 Конвенції про права дитини також передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

З 07 квітня 2014 року на території Донецької області проводиться антитерористична операція, саме ця обставина змусила позивачку з метою уникнення негативних наслідків покинути місце свого постійного проживання. На теперішній час антитерористична операція не закінчена і до тепер на території, до якої позивачка просить надати дозвіл на виїзд малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , без згоди батька, існує реальна загроза безпеки для життя та здоров`я дитини (внаслідок переміщення терористичних груп, використання зброї, вибухівки тощо), а тому виїзд дитини до м. Донецька, що знаходиться на непідконтрольній українській владі території, не забезпечує її інтересів, наражає її на небезпеку, що є неприпустимим.

Доводи позивачки у відзиві на апеляційну скаргу про необхідність поїздки до непідконтрольної території для спілкування малолітньої дитини з родичами позивачки апеляційний суд не приймає, оскільки позивачка не враховує наявну небезпеку такого в`їзду для дитини, яка обумовлена збройним протистоянням на цій території, нестабільною ситуацією, яку неможливо прогнозувати та за якої неможливо уникнути ризиків небезпеки для життя та здоров`я дитини.

На території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, держава Україна не може забезпечити інтереси та права дітей у цій справі, які є громадянами України, а також їх повернення на територію, яка контролюється органами державної влади.

Крім того, на думку апеляційного суду, позивачка не довела нагальність потреби в`їзду дитини на територію, на якій існують високі ризики небезпеки для життя та здоров`я дитини.

Згідно із статтею 16 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, інші члени сім`ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов`язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання.

Проте при цьому має забезпечуватись перш за все безпека дитини, а тому доводи позивачки у відзиві на апеляційну скаргу про те, що, не надаючи згоди в`їзду на окуповану територію, відповідач порушив права дитини на відвідання родичів, відвідання житла позивачки, є необґрунтованими. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

З огляду на викладене підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Зазначене є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 вересня 2019 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування виконкому Покровської міської ради, про надання дозволу тимчасового виїзду на непідконтрольну українською владою територію через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської області з неповнолітньою дитиною без згоди батька відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді І.В. Кішкіна

В.Б. Азевич

Л.П. Никифоряк

Повний текст постанови складено 12 грудня 2019 року

Суддя-доповідач І.В.Кішкіна