печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2019 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Остапчук Т.В.

при секретарі Ткаченко Ю.М

представника позивача ОСОБА_1

позивача ОСОБА_6

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3

3-ї особи ОСОБА_4

перекладача Андрієнко Д . І .

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Головного територіального управління юстиції у м.Києві в інтересах ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державній адміністрації про забезпечення повернення малолітньої дитини до Турецької Республіки,-

ВСТАНОВИВ:

Представник Головного територіального управління юстиції у місті Києві в інтересах ОСОБА_6 в березні 2019р. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про забезпечення повернення малолітньої дитини ОСОБА_6 до Турецької республіки . Посилається на те що ОСОБА_6 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої дитини - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина з моменту народження і до ІНФОРМАЦІЯ_2 постійно проживала на територіїТурецької Республіки. 24.02.2016р. відповідач разом з дитиною виїхала з Турецької Республіки в Україну з метою відвідати своїх батьків та згодом мали повернутися до Турецької Республіки. Через деякий час перебування в Україні відповідач повідомила позивача, що у зв язку зі станом здоров`я її батьків вона затримається в Україні. Позивач також не заперечував проти цього та підтримав таке рішення відповідача, дозволивши їй залишитися з дитиною в Україні на довший від запланованого час. Однак, згодом ОСОБА_6 втратив зв язок з дитиною та ОСОБА_2. Зрозумівши, що причини довшого перебування в Україні, наведені відповідачем, виявилися вигаданими, позивач почав просити відповідача повернутися разом з донькою до Турецької Республіки як країни постійного проживання.Починаючи з травня 2017 року ОСОБА_6 перестав отримувати будь-які відомості про дитину, а тому вимушений був розпочати процедуру повернення своєї малолітньої доньки ОСОБА_8 до Турецької Республіки.

У зв`язку з цим, 28.09.2017 до Міністерства юстиції України як Центрального органу з виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року через Центральний орган Турецької Республіки надійшла заява ОСОБА_6 про сприяння поверненню дитини до Турецької Республіки.

Згідно письмових пояснень відповідача від 28.02.2018, наданих в приміщенні Головного територіального управління юстиції у місті Києві, вона відмовилася повертати

дитину до Турецької Республіки.

Позивач ніколи не давав своєї згоди на переїзд дитини на постійне місце проживання в Україну і вважає, що відповідач самостійно змінила місце проживання спільної малолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням батьківських прав позивача. Позивач вважає, що відповідач здійснює незаконне утримування дитини на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-ІУ.

Отже, у розумінні вищенаведених статей 3 і 5 Конвенції 1980 року утримування дитини відповідачем в Україні без згоди на те позивача є протиправним. Відповідач порушує права Позивача на піклування про дитину, що включають право на визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_8.

Позивач вважає, що наявні всі умови, визначені у статтях 3, 4, 35 Конвенції 1980 року, за яких Держава, на території якої утримується дитина, зобов`язана повернути дитину в державу її постійного проживання, зокрема:

- дії, що порушують права позивача, відбулися після набуття чинності Конвенцією 1980 року у відносинах між двома державами (Конвенція набула чинності у відносинах між Україною та Турецькою Республікою з 01 квітня 2008 року, тобто до моменту переміщення та утримування дитини на території України без згоди позивача);

- дитина, про яку йде мова, не досягла 16-річного віку (ОСОБА_8 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 та досягне 16-річного віку ІНФОРМАЦІЯ_4 );

- Турецька Республіка є державою, в якій дитина постійно проживала і за законодавством якої мають вирішуватися питання щодо правовідносин між батьками і дитиною, піклування про дитину, у тому числі визначення її місця проживання;

- дії щодо утримування дитини за кордоном порушують права піклування одного з батьків, адже батьківські повноваження належать обом батькам, а позивач не давав згоди на зміну місця проживання дитини, тобто його права та інтереси порушені внаслідок утримування дитини в Україні;

- позивач постійно здійснював право піклування про свою дитину до моменту переміщення, сторони постійно проживали однією сім`єю у квартирі, яку позивач придбав в кредит і до цього часу самостійно сплачує кредитні кошти, ОСОБА_6 працював та мав можливість забезпечити сім`ю ;

- ОСОБА_6 не давав ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання малолітньої доньки, - ОСОБА_6, тим більше мовчазної згоди, що підтверджується його постійними зверненнями до інших інстанцій щодо розшуку та встановлення місцезнаходження доньки та відповідача на території України;

- позивач звернувся із заявою про викрадення дитини одразу як тільки зрозумів, що відповідач не збирається повертатися до Турецької Республіки з малолітньою донькою.

Окрім того, не доведено та не надано доказів того, що існує ризик того, що повернення поставить дитину від загрозу заподіяння фізичної та психічної шкоди дитині чи створить нестерпну обстановку для дитини.

Повернення дитини до постійного місця проживання є нічим іншим, як відновлення порушеного права позивача і не може тлумачитися в розумінні розлучення дитини з матір`ю, оскільки повернення не виключає можливість повернення дитини у супроводі матері, а також її проживання з дитиною, принаймні, до вирішення питання про опіку над дитиною, відповідно до порядку, встановленого законом, що свідчить про дотримання принципів Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, затвердженої Резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року.

Процес розлучення позивача з відповідачем та сам по собі факт непорозуміння між батьками дитини у питаннях їх особистих сімейних відносин, не є законною підставою для відмови в поверненні дитини в розумінні Конвенції, а також національного законодавства, а саме ст. 32 Конституції України та ст. 150, 155 Сімейного кодексу України, та для вирішення питання про зміну місця проживання дитини одним з батьків без згоди іншого і не є підставою для обмеження іншого з батьків у праві піклування про дитину та праві доступу до дитини. Просить визнати незаконним утримування Відповідачем на території України малолітньої дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Повернути малолітню ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 , до місця постійного проживання в Турецькій Республіці.Якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов`язати Відповідача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , передати малолітню ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , для забезпечення повернення дитйни до держави постійного проживання. Покласти витрати, пов`язані з поверненням дитини до Турецької Республіки на Позивача. Допустити негайне виконання цього рішення у частині повернення дитини до Турецької Республіки. В судовому засіданні представник позивача , позивач позов підтримали, просили задовольнити.

Відповідачка, представник відповідача проти позову заперечували , надали відзив.Вказували на те що за згодою позивача переїхала на Україну , в зв`язку з тим що позивач не міг матеріально забезпечувати сім`ю. допомогу надавали її батьки .Позивач надав письмову згоду на виїзд дитини без строків повернення до туреччини, йому було відомо місце проживання дитини , мав змогу спілкуватись . З травня 2017р. перестав спілкуватись з дитиною , перешкод йому ніхто не чинить. Дитина, якій на сьогодні виповнилось 5 р.10м. з часу її народження має тісний зв`язок з матір`ю, більше року проживає на території України. Дитина є громадянкою України з 20.04.2017р. , відвідує дошкільні заклади. Позивач звернувся з заявою про викрадення дитини в вересні 2017р. чим пропустив річний строк на звернення із заявою, оскільки вважає що дитина зникла 24.02.2016р. В 2018р. позивач звертався з позовом до суду про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі у вихованні дитини та спілкування з нею.

Представник 3-ї особи надав пояснення по позову.

Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 1.04.2019р. відкрито провадження по справі в порядку загального провадження.

Суд , заслухавши пояснення сторін, 3-ї особи , дослідивши матеріали справи , приходить до слідуючого.

Сторони перебували в шлюбі з 24.10.2011р. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 28.09.2018р. шлюб розірвано.

ОСОБА_6 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина з моменту народження і до 24.02.2016 постійно проживала на території Турецької Республіки.

Позивач стверджує, що Відповідач незаконно утримує дитину на території України, та що цей випадок підпадає під дію Конвенції про цивільно- правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року. Україна приєдналася до зазначеної Конвенції відповідно до Закону України від 11 січня 2006 року № 3303-IV, яка набула чинності для України з 01.09.2006 р. У відносинах між Україною та Турецькою Республікою застосовується з 01.04.2008 р.

У відповідності до статті 3 Конвенції переміщення або утримування дитини вважаються незаконними, якщо:

c) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та

d) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

За таких умов стаття 8 Конвенції 1980 року надає право особі, яка стверджує, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, звернутися з заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини.

28.09.2017 р. до Міністерства юстиції України як Центрального органу України з виконання Конвенції 1980 року звернувся Позивач через Центральний орган Турецької Республіки із заявою про повернення дитини .

Відповідно до статті 5 Конвенції 1980 року для її цілей до терміну «права піклування» включають права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину і, зокрема, право визначати місце проживання дитини.

Права піклування можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта або в силу рішення судового або адміністративного органу, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Згідно зі статтею 14 Конвенції 1980 року встановлюючи, чи дійсно мали місце незаконні переміщення або утримування, суд може безпосередньо враховувати законодавство і судові й адміністративні рішення, не вдаючись до спеціальних процедур доведення цього законодавства або визнання рішень іноземних органів.

Згідно статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно ст. 1 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналась законом України від 11 січня 2006 року , Цілями цієї Конвенції є: a) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах.

За змістом стст.150, 155 Сімейного кодексу, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини.

Згідно з преамбулою конвенції держави, які її підписали, твердо переконані в тому, що перш за все саме інтереси дітей є найважливішим у справі турботи про них, а їх повернення має здійснюватися неодмінно з метою надання дітям захисту в міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримання.

Статті 3, 12, 13, 20 конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Зокрема, якщо в ході розгляду справи суд виявить, що:

заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримання (п.«а» ч.1 ст.13);

заявник дав згоду на переміщення або утримання або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п.«а» ч.1 ст.13);

існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п.«в» ч.1 ст.13);

дитина заперечує проти повернення й досягла такого віку та рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч.2 ст.13);

повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (ст.20);

з моменту переміщення пройшло більше року й дитина прижилась у новому середовищі (ч.2 ст.12);

чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (ст.3).

Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання.

Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини.

За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини або у випадку перебування дитини в іншій країні без визначених строків за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин.

Відповідно до ч.1 ст.13 конвенція покладає обов`язок доведення обставин, які можуть бути винятковими підставами для неповернення дитини, саме на особу, яка вчинила вивезення дитини та/або її утримує. У цьому разі зазначене формулювання відображає загальне правове правило, що той, хто стверджує про наявність певного факту, повинен його довести.

Вирішуючи подану відповідно до вказаної Конвенції заяву суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи

Під час судового розгляду Позивачем не було надано достатніх доказів про те, що він здійснював права піклування щодо малолітньої дитини на момент її переміщення, які мотиви спонукали заявника до звернення до суду з позовом про повернення дитини, чи були ці мотиви добросовісними.

До такого висновку суд прийшов оцінивши надані Позивачем та Відповідачем докази щодо вказаної обставини.

24.02.2016р. відповідачка з донькою приїхали в Україну на нетривалий час для вирішення особистих питань та залишилися в Україні. Вказувала на те що позивач не міг забезпечувати матеріально сім`ю в Туреччині, тому переїхала до батьків поки він вирішить питання з працевлаштуванням. Позивач надав письмову згоду на виїзд дитини за межі Туреччини .

Позивач посилається на те що викрадення дитини відбулося у 24.02.2016р, а з заявою про повернення дтини звернувся у 28.09.2017року.

На протязі перебування дитини разом із матір`ю в Україні, Позивач - не цікавився самопочуттям дитини, станом здоров`я, не надавав жодної матеріальної підтримки та не вимагав від відповідачки повернутися разом із дитиною до туреччини , йому відомо її місце проживання , навідував дитину 3 рази, останній в травні 2017р.

Згідно ст. 12 Конвенції про цивільно-правові аспекти викрадення дітей від 25.10.1980 року: "Судовий і адміністративний орган,навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться у попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі".

Судом встановлено , що коли дитина разом із родиною прибула до України їй було два роки . З того часу вона постійно зростала, робила свої перші свідомі кроки, пізнавала навколишнє середовище, оточуючих людей, вчилася розмовляти на території України, тому теперішнє середовище в якому зростає дитина є для неї звичайним та рідним, оскільки за три роки дитина прижилася у ньому. На сьогоднішній день дитина не адаптована на території Туреччини та її повернення в зовсім чуже для неї середовище може завдати великого потрясіння дитині та порушити її нормальний життєвий стан, привести до душевних хвилювань та психічного розладу, оскільки не знає мови, що утруднить його спілкування з іншими дітьми, ні людей, ні традицій , ні звичаїв.

Дані обставини впідверджуються наданими відповідачкою доказами , а саме .

Згідно довідки від 20.04.2017р. малолітня дитини разом зі матір"ю взята на облік внутрішньо переміщеної особи у квартирі АДРЕСА_3 ; відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов складеного 26 липня 2019 року для дитини в квартрирі АДРЕСА_4 створені всі необхідні та належні умови для нормального та повноцінного проживання , з квітня 2016р. дитина відвідує дошкільні навчальні заклади.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів підтвердження умов проживання дитини в Туреччині.

Відповідно до положення принципу б Декларації прав дитини проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959р.»Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна , якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю .

Судом виняткових обставин не встановлено.

Встановлено , що відповідачка має стабільний дохід, забезпечує для дитини всі належні умови для проживання та розвитку, що не заперечував в судовому засіданні позивач.

Судом встановлено , що фактично батьком малолітньої доньки була надана згода на її подальше проживання з матір`ю в Україні, так як більше року не виражав своє бажання щодо переїзду дитини доТуреччини , а відтак керуючись положенням ст. 13 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 року «Незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримання , або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування.

Також, суд виходить з того, що позивач в 2018р. звертався до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі у вихованні дитини та спілкування з нею, 28.09.2018р. був присутній в судовому засіданні при розгляді позову про розірвання шлюбу , з яким відповідачка звернулась в квітні 2017р. , питання про повернення дитини не ставив.

Згідно правової позиції яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 грудня 2013 року(справа № 6-117 цс 13)вирішуючи питання щодо повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція), суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції). При цьому суд повинен переконатись у наявності (відсутності) виключень, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави.

Суд встановивши фактичні обставини на підставі наданих сторонами доказах, прийшов до переконання про відсутність достатніх підстав для задоволення позовних вимог Позивача. В судовому засіданні не встановлено незаконного переміщення малолітньої та незаконне утримання там цієї дитини відповідачкою без згоди її чоловіка та батька дитини, а також порушення нею норм Конвенції.

Крім того, суд вважає, що існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, оскільки дитина, якій на сьогодні виповнилось 5р. 10 міс. з часу її народження має тісний зв`язок з його матір`ю, більше року проживає на території України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 13 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, ст.ст. 12,141,81,263,264,273,280 ЦПК України , суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в позові Головного територіального управління юстиції у м.Києві в інтересах ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державній адміністрації про забезпечення повернення малолітньої дитини до Турецької Республіки.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Дата складання повного тексту рішення 10.12.2019р.

Суддя Остапчук Т.В.