Справа № 408/3929/18-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2019 року смт Біловодськ

Біловодський районний суд Луганської області у складі:

головуючого Соболєва Є.О.

при секретареві Негоді В.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Біловодський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Луганській області, в якій заявник просить встановити факт, що ОСОБА_2 є його братом, а також встановити факт смерті останнього на тимчасово окупованій території,

ВСТАНОВИВ:

Обґрунтовуючи свою заяву ОСОБА_1 вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року внаслідок механічної асфіксії від закриття дихальних шляхів харчовими масами, перебуваючи вдома на тимчасово окупованій території, а саме у м Довжанську Луганської області, помер його брат - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Брата він поховав на кладовищі у місті Довжанську. До дня смерті брата вони мешкали з ним у двох.

Оскільки Біловодським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Луганській області було відмовлено у реєстрації смерті його брата, який не зміг провести цю реєстрацію через те, що документи надані для реєстрації були видані органами непідконтрольними українській владі, заявник просить встановити факт смерті ОСОБА_2 у певний час, що необхідно для отримання свідоцтва про смерть встановленого зразка та подальшого оформлення права на спадщину.

Крім цього заявник просить встановити факт родинних відносин з померлим, оскільки неможливо прослідити родинний зв'язок із братом через відсутність його свідоцтва про народження, яке б підтвердило, що вони є рідними братами.

В судовому засіданні на початку розгляду заявник заяву підтримав, наполягав на її задоволенні. Потім від нього надійшла письмова заява, в якій він просив розглядати справу за його відсутності, також ним були надані додаткові докази на підтвердження факту родинних відносин.

Заінтересована особа - Біловодський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану надіслав заяву, в відділ ДРАЦС просив розглядати справу за відсутності їхнього представника, заперечень проти заяви не мається.

Вислухавши заявника, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно частини першої статті 315 Цивільного процесуального кодексу України в судовому порядку може бути встановлений факт родинних відносин, від якого залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку встановлення цих фактів.

Із матеріалів про смерть ОСОБА_2 дійсно вбачається, що він помер на тимчасово окупованій території України, реєстрація смерті якої залежить від встановлення факту її смерті в судовому порядку.

Відповідно до вимог статті 317 Цивільного процесуального кодексу України з заявами про встановлення факту смерті особи в певний час на тимчасово окупованій території України можуть звертатись лише родичі померлої або їхні представники.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що заявник у справі та померлий є її рідними братами. Також вона підтвердила, що її рідний брат ОСОБА_2 помер саме ІНФОРМАЦІЯ_2 року у м Довжанську. То що останній помер виявила саме вона, після того як прийшла до нього, оскільки той не виходив на зв'язок. Такі ж пояснення надав свідок ОСОБА_4, який чоловіком ОСОБА_3

Ці пояснення також об'єктивно підтверджуються свідоцтвами про народження заявника та свідка ОСОБА_3, дівоче прізвище якої було ОСОБА_2 (див. свідоцтво про шлюб ОСОБА_3.), з яких вбачається, що у них одні й ті самі батьки, отже вони є рідними братом і сестрою.

З анкетних даних померлого, заявника та свідка ОСОБА_3 видно, що у них одне і те саме по батькові.

Крім того, з домової книги житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, йдеться, що у цьому будинку за життя були зареєстровані ОСОБА_5, ОСОБА_6, які вказані батьками заявника та свідка ОСОБА_3 у їхніх свідоцтвах про народження. Також у цьому будинку були зареєстровані свідок ОСОБА_3 та померлий ОСОБА_2

Усі наведені докази в сукупності дійсно підтверджують факт того, що заявник, померлий ОСОБА_2 та свідок ОСОБА_3 є рідними братами та сестрою, тому в цій частині суд вважає заяву доведеною.

Що стосується встановлення факту смерті брата заявника у певний час, який помер на тимчасово окупованій території, то з цього приводу слід зазначити таке.

На підтвердження факту смерті ОСОБА_2 заявник надав лікарське свідоцтво про смерть, видане медичною установою, що розташована на окупованій території, згідно якого ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року у місті Довжанську внаслідок механічної асфіксії від закриття дихальних шляхів харчовими масами. Також заявником були надані фотографії з місця поховання ОСОБА_2, свідоцтво про захоронення, договір-заказ на організацію поховання та рахунок за послуги поховання.

Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Наведене свідчить, що факт смерті ОСОБА_2 є доведеним, тому заяву слід задовольнити в цілому.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 319, 430 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_2 є рідним братом ОСОБА_1, який проживає за адресою: АДРЕСА_1, іпн. НОМЕР_1.

Встановити факт того, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, уродженець м Свердловська Луганської області, громадянин України, який був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року у місті Довжанську Луганської області внаслідок механічної асфіксії від закриття дихальних шляхів харчовими масами.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Луганського апеляційного суду Луганської області протягом тридцяти днів з моменту його складання, яке набирає законної силу в порядку, визначеному у статті 273 Цивільного процесуального кодексу України.

В частині встановлення факту смерті рішення підлягає негайному виконанню.

Головуючий: