Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 154/437/16-ц

провадження № 61-18648св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», (правонаступник Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»),

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Волинської області від 13 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Грушицького А.І., Осіпука В.В., Русинчука М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтований тим, що 12 квітня 2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами Банку (далі - Умови та Правила), які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг. Відповідач зобов`язалася щомісячно повертати заборгованість за кредитом, відсотки та інші витрати згідно Умов та Правил. Банк виконав взяті на себе зобов`язання, проте ОСОБА_1 користувалася кредитними коштами, але не дотримувалася умов кредитного договору щодо його погашення, допускаючи систематичне порушення строків повернення кредиту.

Позичальник ОСОБА_1 своїх зобов`язань не виконує належним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором, яка станом на 05 січня 2016 року становила 34 204,58 грн.

Позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 34 204,58 грн та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 22 грудня 2016 року в позові ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив позовну давність, у межах яких він міг звернутись до суду з вимогою про стягнення з боржника заборгованості за кредитним договорам.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 13 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 22 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове про задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 34 204,58 грн, з яких: 8 263,27 грн - за кредитом, 20 383,73 грн - за процентами, 3 452,60 грн - за пенею та комісією, 500 грн - штраф (фіксована частина), 1 604,98 грн - штраф (процентна складова) та судовий збір - 2 893,80 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовано тим, що суд першої інстанції відмовляючи у позові з підстав пропуску позовної давності, взяв до уваги, що після червня 2011 року відповідач не здійснював погашення кредиту, проте не з`ясував строк дії виданої відповідачеві картки, який встановлено до березня 2014 року (а. с. 95), тому перебіг позовної давності розпочався з 01 квітня 2014 року.

Апеляційний суд задовольняючи позов, послався на правовий висновок Верховного Суду України у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14 та від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1295цс15.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Волинської області від 13 лютого 2017 року, просила скасувати оскаржуване рішення та закрити провадження у справі.

Рух справи в суді касаційної інстанції

22 березня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі.

У квітні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК Україниу редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 12 червня 2019 року № 680/0/226-19 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи», пунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30 (зі змінами та доповненнями), постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року №7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» доповідачем у справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Олійник А. С.

07 листопада 2019 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним, ухвалене з порушеннями норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд не встановив усі обставини справи, рішення не відповідає фактичним обставинам справи.

Останній платіж відповідач здійснила 26 травня 2011 року, право вимоги у банку виникло з червня 2011 року, позивач з вимогами чи претензіями не зверталася, проте до суду звернувся з пропуском позовної давності - у лютому 2016 року.

Позиції інших учасників справи

Відзив ПАТ КБ «Приватбанк» на касаційну скаргу мотивовано тим, що доводи касаційної скарги необгрунтовані, оскільки позивачем строк позовної давності не пропущено у зв`язку з тим, що строк дії картки встановлений до 03/14, відповідно перебіг позовної давності розпочинається з 01 квітня 2014 року.

Відповідно до пункту 1.1.7.31 Умов та Правил сторони у письмовій формі домовилися про збільшення строку позовної давності стосовно стягнення заборгованості до 50 років.

Суд першої інстанції не правильно визначив перебіг позовної давності, проте апеляційний суд, дослідивши матеріали справи, дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, відзив на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 12 квітня 2010 року ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 уклали договір, згідно з умовами якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами Банку (далі - Умови та Правила), які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг. Відповідач зобов`язалася щомісячно повертати заборгованість за кредитом, відсотки та інші витрати згідно Умов та Правил.

Банк виконав взяті на себе зобов`язання, проте ОСОБА_1 користувалася кредитними коштами, але не дотримувалася умов кредитного договору щодо його погашення, допускаючи систематичне порушення строків повернення кредиту.

Позичальник ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконує належним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором, яка станом на 05 січня 2016 року становила 34 204,58 грн.

Відповідачу видано кредитну картку «Універсальна» № НОМЕР_1 з терміном дії до 03/14 (а. с. 95).

Згідно з наданим позивачем розрахунку заборгованості станом на 5 січня 2016 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 34 204,58 грн, з яких: з яких: 8 263,27 грн -за кредитом, 20 383,73 грн -за процентами, 3 452,60 грн -за пенею та комісією, 500 грн - штраф (фіксована частина), 1 604,98 грн - штраф (процентна складова).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Суд першої інстанції встановив, що укладений між сторонами кредитний договір від 12 квітня 2010 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним), а порядок погашення заборгованості визначено щомісячними платежами, що відповідачем не заперечувалося.

Наявні у матеріалах справи Умови та Правила, які передбачали сплату відсотків, пені, комісій не містять підпису ОСОБА_1 , а отже, позивачем не доведено, що відповідач, підписуючи анкету-заяву, погодився на приєднання до цих Умов та Правил, ознайомившись з ними. Позивач не надав належних і допустимих доказів, що відповідач розумів саме ці умови та погодився з ними, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили Умови та Правила, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Тому у цій справі не можна вважати Умови та Правила складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Крім того, анкета-заява позичальника від 12 квітня 2010 року також не містить ні визначеного розміру процентної ставки, ні - неустойки (пені, штрафів), отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Отже, вимоги в частині стягнення із відповідача заборгованості за відсотками, пенею та комісією є безпідставними, оскільки позивачем не доведено укладення договору на таких умовах.

Такі висновки відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Якщо умовами договору встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 , провадження № 14-10цс18.

Верховний Суд виходить з того, що строк дії картки визначено Умовами та Правилами, які не є складовою договору, тому укладений між сторонами кредитний договір не містить строку повернення кредиту. Водночас в довідці про умови кредитування за договором з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана ОСОБА_1 , зазначено, що порядок погашення заборгованості здійснюється щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості, але не менше 50,00 грн і не більше залишку заборгованості до 25 числа місяця наступного за звіт, зазначені умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

З урахуванням, що ОСОБА_1 отримала кредит 12 квітня 2010 року, його повернення визначено щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості, то суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про пропуск позивачем позовної давності, про застосування якої заявила відповідач, встановивши, що останній платіж, згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості, відповідач здійснила 26 травня 2011 року в сумі 0,27 грн (а. с. 7), отже, з червня 2011 року банк мав можливість звернутися до суду з позовом до відповідача про стягнення кредитної заборгованості, проте звернувся до суду 09 лютого 2016 року.

Проте суд першої інстанції, посилаючись на Умови та Правила, не звернув уваги, що вони не містять підпису ОСОБА_1 , а отже, позивач не довів, що відповідач, підписуючи анкету-заяву, погодився на приєднання до цих Умов та Правил, ознайомившись з ними, тому висновок суду не відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові з інших підстав.

Посилання позивача в касаційній скарзі на правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14 та від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1295цс15, є безпідставним, оскільки у зазначених справах встановлено різні фактичні обставини.

Доводи касаційної скарги про те, що згідно з пунктом 1.1.7.31. Умов і Правил надання банківських послуг позовна давність визначена тривалістю у 50 років не можуть бути взяті до уваги, оскільки такі умови передбачені Умовами та Правилами, проте останні не підписані відповідачем та нею не визнаються, тому не можуть бути прийняті як умови договору, укладеного між сторонами.

Верховний Суд зазначає, що суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, не звернув уваги на те, що довідка банку про термін дії картки (а. с. 95) не є належним доказом, у підписаній відповідачем заяві строк дії картки не зазначено, а Умови та Правила, на які посилається позивач, не підписані відповідачем та нею не визнаються, тому не можуть бути прийняті як умови договору, укладеного між сторонами.

Інші доводи касаційної скарги на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, зводяться до власного тлумачення норм матеріального права, переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові з інших підстав.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку позивачу відмовлено в позові з інших підстав, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 22 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Волинської області від 13 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У позові Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», (правонаступник Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко