Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 241/318/13-ц

провадження № 61-23408ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С.Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Першотравневого районного суду Донецької області, у складі судді Демочко Д. О., від 09 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Донецької області, у складі колегії суддів: Мироненко І. П., Лопатіної М. Ю., Принцевської В. П., від 22 лютого 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_5, про встановлення факту сумісного проживання однією сім'єю, визнання права власності на майно.

Позовна заява ОСОБА_3 мотивована тим, що з 1989 року вона з ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі, який 22 жовтня 2004 року було розірвано. При розірванні шлюбу поділ майна між ними не проводився. Після розірвання шлюбу вони фактично не припиняли шлюбних відносин і проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу у будинку АДРЕСА_2. За час зареєстрованого шлюбу та перебування у фактичних шлюбних відносинах вони за спільні кошти збудували зазначений вище житловий будинок та автозаправну станцію по АДРЕСА_3, право власності на які було зареєстровано за ОСОБА_4, тому кожному з них має належати по 1/2 частині вказаного майна.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_3, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 з 22 жовтня 2004 року, визнати вказані вище житловий будинок та автозаправну станцію спільною сумісною власністю її та ОСОБА_4 і визнати за кожним право власності на 1/2 частину зазначеного нерухомого майна.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Заочним рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 11 червня 2013 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 Встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу з 22 жовтня 2004 року по теперішній час. Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право спільної сумісної власності на будинок АДРЕСА_2 та автозаправну станцію, яка розташована по АДРЕСА_3. Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 1/2 частині за кожним право власності на будинок АДРЕСА_2 та автозаправну станцію, яка розташована по АДРЕСА_3. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 18 березня 2014 року заочне рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 11 червня 2013 року скасовано у частині встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права спільної сумісної власності на автозаправну станцію та визнання права власності на 1/2 частку цієї споруди за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права спільної сумісної власності на автозаправну станцію, розташовану по АДРЕСА_3, визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності по 1/2 частці цієї автозаправної станції за кожним відмовлено. У частині визнання будинку АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю та визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права власності по 1/2 частці зазначеного будинку за кожним рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 вересня 2016 року заочне рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 11 червня 2013 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 18 березня 2014 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 09 листопада 2017 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 Встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу з 22 жовтня 2004 року по теперішній час. Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право спільної сумісної власності на будинок АДРЕСА_2 та автозаправну станцію, яка розташована по АДРЕСА_3. Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 1/2 частині за кожним право власності на будинок АДРЕСА_2 та автозаправну станцію, яка розташована по АДРЕСА_3.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки з після розірвання шлюбу по час ухвалення рішення сторони не припиняли шлюбні відносини, проживали спільно однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вели сумісне господарство та за цей час ними було придбано спірне нерухоме майно, воно є їх спільною сумісною власністю та кожен з них має право на його частку у рівних долях, по 1/2 частині кожний.

Постановою Апеляційного суду Донецької області від 22 лютого 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив із того, що суд правильно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3

У березні 2018 року ОСОБА_5 подано касаційну скаргу на рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 09 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Донецької області від 22 лютого 2018 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 09 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Донецької області від 22 лютого 2018 року і ухвалити нове рішення, яким ОСОБА_3 відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що судами попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясовано обставини справи, при вирішенні спору по суті не враховано, що ОСОБА_4 не звертався до суду із зустрічним позовом, а тому у суду не було підстав для визнання за ним права власності на 1/2 частину спірного майна. Крім того місцевим судом здійснено поділ майна, яке знаходиться під арештом.

18 травня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

У липні 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подано відзиви на касаційну скаргу, в яких вказують на її необґрунтованість та безпідставність.

У липні 2018 року до Верховного Суду від ОСОБА_5 надійшло клопотання, в якому останній просить залишити без розгляду подану касаційну скаргу.

14 січня 2019 року ухвалою Верховного Суду справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_5, про встановлення факту сумісного проживання однією сім'єю, визнання права власності на майно, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 09 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Донецької області від 22 лютого 2018 року призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

23 січня 2019 року ухвалою Верховного Суду відмовлено ОСОБА_5 у задоволенні клопотання про залишення без розгляду поданої касаційної скарги.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 8 грудня 1989 року по 22 жовтня 2004 року.

З 2004 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають однією сім'єю та ведуть спільне господарство, що підтверджено актом обстеження домоволодіння АДРЕСА_2 від 02 березня 2013 року (т. 1 а.с. 7).

Право власності на домоволодіння АДРЕСА_2 на ім'я ОСОБА_4 було зареєстровано 01 лютого 2011 року на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01 лютого 2011 року, виданого Ялтинською селищною радою (т.1 а.с. 208, 209)

Також за час знаходження сторін у зареєстрованому шлюбі у 2003 році була відведена земельна ділянка по АДРЕСА_1 для будівництва автозаправної станції, свідоцтво про право власності на яку було видане ОСОБА_4 27 грудня 2006 року Мелекінською сільською радою (т.1 а.с. 210-213, 216-233).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 чинного ЦПК України.

Відповідно до положень частини другої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

За положеннями частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно положень статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Місцевий суд, встановивши обставини, які підтверджують факт спільного проживання сторін у справі, та придбання сторонами спірного майна під час перебування у фактичних шлюбних стосунках, прийнявши до уваги, що ці обставини ОСОБА_5 спростовані не були, дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Апеляційний суд, переглядаючи справу, вірно вказав, що сам по собі факт того, що ОСОБА_5 є кредитором ОСОБА_4 не є підставою для відмови у задоволенні позову про поділ майна подружжя.

Суд першої інстанції виконав вимоги статті 212 ЦПК України, 2004 року, щодо оцінки доказів і статті 213 ЦПК України, 2004 року, щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Апеляційний суд, відповідно до вимог статті 303 ЦПК України, 2004 року, перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін, врахувавши висновки, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 вересня 2016 року.

За правилами частини першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 09 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Донецької області від 22 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк