328/3048/18
24.01.2019
24 січня 2019 року м.Токмак
Токмацький районний суд Запорізької області у складі головуючого судді Коваленко П.Л., за участю секретаря судового засідання Баздирь О.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Токмак за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики,
Представник позивача ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики,судових витрат по справі та витрат на правову допомогу. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 12 серпня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 20 000 російських рублів, які останній, за усною домовленістю, пообіцяв повернути через рік, тобто 12.08.2016. Оскільки відповідач ухиляється від сплати боргу, позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просить суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача 8442 грн. за борговим зобовязанням, 704,80 грн. сплаченого судового збору та 5000 грн. витрат на правову допомогу.
Ухвалою Токмацького районного суду Запорізької області від 16.11.2018 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат на розгляд справи в судове засідання не зявилися, до початку розгляду справи від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позов підтримує у повному обсязі та просить його задовольнити, щодо заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідач ОСОБА_2 повторно на розгляд справи не зявився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини поважності неявки суд не сповістив, відзив на позовну заяву не надав.
Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Судом, враховано, що в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
Враховуюче вищевикладене, судом ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі та у відповідності до ст.ст.280, 281 ЦПК України; за згодою позивача, Токмацьким районним судом Запорізької області постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
За змістом Закону України «Про міжнародне приватне право», саме цей Закон встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів повязані одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про міжнародне приватне право», іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.
Як вбачається з розписки від 12.08.2015, якою позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, цю розписку було складено у місті Санкт-Петербург Російської Федерації.
Матеріалами справи підтверджується, що як позивач ОСОБА_1, так і відповідач ОСОБА_2 є громадянами України.
Як вбачається з паспорту громадянина України серії ММ № 315645 ОСОБА_1, виданого 19.09.1999 Богодухівським РВ УМВС України в Харківській області, з 15.05.2001 позивач є зареєстрованим за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.
Зважаючи на вище наведене, суд приходить до висновку про те, що на правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем, поширюється дія Закону України «Про міжнародне приватне право».
Статтею 4 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що право, яке підлягає застосуванню до приватно правових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. Якщо згідно з частиною першої цієї статі неможливо визначити право, що підлягає застосуванню, застосовується право, яке має більш тісний зв'язок із приватноправовими відносинами.
Згідно зі ст.5 Закону України «Про міжнародне приватне право» у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин.
Зміст правочину може регулюватися правом, яке обрано сторонами, якщо інше не передбачено законом. У разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має найбільш тісний зв'язок із правочином. Якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов'язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження. (ст. 32 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
Стаття 43 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачає, що сторони договору згідно із статями 5 та 10 цього Закону можуть обрати право, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законами України. За змістом згаданої норми Закону згода сторін щодо договору про вибір права має бути досягнута у письмовій формі.
У разі відсутності згоди сторін договору про вибір права, що підлягає застосуванню до цього договору, застосовується право відповідно до частин другої і третьої статті 32 цього Закону, при цьому стороною, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту договору, є позикодавець за договором позики. (п.16 ч.1 ст.44 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
Сторонами договору позики (розпискою від 12.08.2015 поданою позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог) не обрано право, що підлягає застосуванню, оскільки сторони в розписці це не передбачили, а відтак суд приходить до висновку про відсутність домовленості сторін про вибір права, яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Відтак, з урахуванням положень п.16 ч.1 ст.44 Закону України «Про міжнародне приватне право» та встановлених судом обставин (про громадянство України та постійне місце проживання на території України позивача ОСОБА_1 на момент складання та підписання розписки - як юридичного факту, який створює правовідносини, який мав місце на території іноземної держави), суд приходить до висновку про те, що правочин (розписка від 12.08.2015) більш тісно пов'язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину (позикодавець ОСОБА_1О.), має своє місце проживання або місцезнаходження (частини 2 і 3 ст.32 Закону України «Про міжнародне приватне право»), тобто з правом держави Україна.
Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що 12.08.2015 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики, у відповідності до умов якого позивач надав ОСОБА_2 позику у розмірі 20 000 російських рублів (8442,00 гривень), що підтверджується розпискою від 12.08.2015.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Відповідно до постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.
Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). А відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Судом встановлено, що грошові кошти за вищезазначеним договором позики отримані відповідачем ОСОБА_2 особисто, що підтверджується долученою до позову розпискою від 12.08.2015 про отримання позики.
Повернення ОСОБА_2 грошей позивачу не доведено, оскільки оригінал боргової розписки на момент звернення до суду знаходився у ОСОБА_1 та був наданий суду стороною позивача і міститься в матеріалах справи.
Статтею 1049 ЦК України передбачено, що якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом 30 днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Позивачем за останнім зареєстрованим місцем проживання відповідача 05.09.2018 була направлена вимога про повернення боргу, яка 24.09.2018 була повернута позивачу без отримання відповідачем, що підтверджується повідомленням «Укрпошти» №1221 від 24.09.2018.
Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
При вирішенні справи суд також враховує правову позицію Верховного Суду України у справі за № 6-284цс17. Так, згідно з ст.524 ЦК України, зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим ч.2 ст.524 та ч.2 ст.533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Суд погоджується з проведеним позивачем розрахунком суми, що підлягає стягненню з відповідача.
За змістом ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в розмірі 704,80 гривень.
В частині вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 гривень, суд зазначає наступне.
Згідно з ч.1 та п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з роз'ясненнями у п.48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а її у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як зазначено в позовній заяві на обґрунтування наданої правничої допомоги, адвокат ОСОБА_4 надав наступну правову допомогу: підготував необхідні матеріали для складання позовної заяви, на що потратив пять годин часу; склав позовну заяву, на що витратив шість годин часу; відвідування Токмацького районного суду Запорізької області з метою брати особисту участь в судових засіданнях для розгляду цієї справи; орієнтовна витрата часу для відвідування чотирьох засідань суду по чотири години кожна, а усього шістнадцять годин; підготовка та складання необхідних документів і заяв до відділу державної виконавчої служби орієнтовно пять годин; відвідування виконавчої служби орієнтовно чотири години.
До позовної заяви додані договір-доручення про надання правничої допомоги від 04.09.2018, який було укладено між адвокатом ОСОБА_4 та ОСОБА_1, додаток до договору про надання правничої допомоги від 04.09.2018, відповідно до якого вартість послуг (гонорар) адвоката складає 5000 грн. (п.1 Додатку до договору) та квитанцію до прибуткового касового ордера б/н від 10.10.2018 на суму 5000 грн.
Проте, ні ОСОБА_1, ні його представником адвокатом ОСОБА_4 не було надано суду ані доказів приймання-передачі акту-прийому виконаних робіт, ані розрахунку витрат на правову допомогу, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат, тим більше, що пункти договору не містять обовязку адвоката щодо складання позовної заяви, вартості будь-яких робіт, на виконання яких укладався договір.
До того ж, суд звертає увагу на те, що при зазначенні в якості складових витрат на правничу допомогу «відвідування Токмацького районного суду Запорізької області з метою брати особисту участь в судових засіданнях для розгляду цієї справи; орієнтовна витрата часу для відвідування чотирьох засідань суду по чотири години кожна, а усього шістнадцять годин», позовна заява надійшла до суду поштою, адвокат ОСОБА_4 в судові засідання до Токмацького районного суду Запорізької області жодного разу не зявився, жодних поважних причин своєї неявки в зазначені судові засідання суду не надав.
В той же час, за клопотанням представника позивача адвоката ОСОБА_4, Токмацьким районним судом Запорізької області двічі, - 17.12.2018 та 24.01.2019, судові засідання призначались в режимі відеоконференції з Московським районним судом м.Харкова, однак представник позивача адвокат ОСОБА_4 в зазначені судові засідання жодного разу не зявився, надав заяву від 24.12.2018, що не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідно до ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони.
Системний аналіз даних норм дає підстави вважати, що для підтвердження витрат на правничу допомогу позивач повинен надати договір про надання правничої допомоги та докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, що підтверджують обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості. В звязку з чим не підлягають стягненню з відповідача витрати на правничу допомогу адвоката.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10,12,77, 81,141, 259, 263-265, 280, 281 ЦПК України, суд,
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики- задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 12.08.2015 в сумі 8442 (вісім тисяч чотириста сорок дві) гривні 00 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 704,80 гривень.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку для подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, передбаченому ЦПК України.
Заочне може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Токмацький районний суд Запорізької області шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів з дня його проголошення, не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Відповідач:ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, рнкопп НОМЕР_2, останнє відоме зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4.
Суддя: