Провадження № 2/331/1252/19
Справа № 331/85/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя

у складі: головуючого судді Антоненко М.В.,

при секретарі Андрієнко С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

08.01.2019 року Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначено, що між Публічним акціонерним товариством «Банк Ренесанс Капітал» та ОСОБА_1 , 13.03.2013 р. на підставі кредитного договору № 2272 (надалі - кредитний договір) видано кредит в сумі 19500 грн.

19.07.2016 р. Публічне акціонерне товариство «Банк Ренесанс Капітал» припинилось шляхом приєднання до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк». Зазначена обставина підтверджується випискою з Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» є правонаступником усіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства «Банк Ренесанс Капітал», що підтверджується випискою та Статутом.

Згідно з п.1 ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

На баланс Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» внаслідок приєднання Публічного акціонерного товариства «Банк Ренесанс Капітал» була передана заборгованість за кредитним договором.

У своїй позовній заяві позивач Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» зазначає, що відповідач ОСОБА_1 довготривалий строк не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином За твердженням позивача, заборгованість відповідача перед позивачем станом на 14.12.2018 р. складає 76 630,12 грн., з яких: 1991 1,65 грн. - заборгованість за кредитом; 0 грн. заборгованість за процентами; 18580,89 грн. - заборгованість за комісією; 38137,58 грн. - штрафні санкції.

Також в позові зазначено, що відповідно до п. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України та абз. 2 ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач, як кредитодавець, має право вимагати повернення усієї суми заборгованості, якщо відповідач, як позичальник, прострочив сплату чергових платежів понад 1 місяць. За твердженням позивача, вважається, що він виконав свій обов`язок щодо претензійної роботи належним чином шляхом направлення відповідачу письмової вимоги щодо повернення заборгованості за кредитом.

Отже, позивач, посилаючись на положення ч. 1 ст. 530, ст., ст. 526, 530, 549, 629 ЦК України, просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № 2272 від 13.03.2013 року в сумі 76630,12 грн. з яких: 1991 1,65 грн. - заборгованість за кредитом; 18580,89 грн. - заборгованість за комісією; 38137,58 грн. - штрафні санкції., а також витрати зі сплати судового збору у сумі 1 762,00 грн.

Заочним рішенням від 15.03.2019 року позов Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» спочатку був задоволений судом в повному обсязі; вказані суми були стягнуті з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача.

Проте, після звернення відповідача з заявою про перегляд вказаного заочного рішення, ухвалою суду від 10.06.2019 р. заочне рішення від 15.03.2019 року було на підставі ч. 1 ст. 288 ЦПК України скасовано судом, і в подальшому, справу було призначено до судового розгляду.

В судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином; матеріали справи містять письмову заяву Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», згідно якої позивач позовні вимоги підтримує та просить розглядати справу у його відсутності.

Представник відповідача надав суду заяву про розгляд справи без своєї участі, при цьому просить суд взяти до уваги всі обставини, викладені в заяві про скасування заочного рішення, в тому числі сплив строку позовної давності та відмовити в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» в повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене, у зв`язку із неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого пристрою не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно частини 1 статті 95 Цивільного процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно статті 77 Цивільного процесуального кодексу України,належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 13.03.2013 р. між Публічним акціонерним товариством «Банк Ренесанс Капітал» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 2272, на підставі якого відповідачу ОСОБА_1 був виданий кредит в сумі 19500 грн.

Долученою до матеріалів справи випискою з Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців підтверджується факт того, що 19.07.2016 р. Публічне акціонерне товариство «Банк Ренесанс Капітал» припинилося шляхом приєднання до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», який, відповідно, є правонаступником усіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства «Банк Ренесанс Капітал». Вказаний факт підтверджується наявною в справі випискою з Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Згідно з п. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

За твердженням позивача, на баланс Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» внаслідок приєднання Публічного акціонерного товариства «Банк Ренесанс Капітал», була передана заборгованість за кредитним договором № 2272 від 13.03.2013 року.

При розгляді спору суд звертає увагу на те, що кредитний договір було укладено 13.03.2013 року. В свою чергу банк звернувся з позовом до суду 08.01.2019 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

В Постанові ВСУ від 19 березня 2014 року, справа № 6-20цс14, в якій суд дійшов висновку про те, «що у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу».

Враховуючи те, що згідно з умовами договору, відповідач мала погашати отриманий кредит шляхом внесення щомісячних періодичних платежів, то, суд погоджується з твердженнями представника відповідача про те, що позовна давність в даному спорі мала розраховуватися окремо щодо кожного періодичного платежу.

Як зазначає Верховний суд України в правовій позиції у справі № 6-3006цс15, правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Згідно п. п. 60, 63 Постанови Верховного суду № 444/9519/12 від 28 березня 2018 року: «Перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування».

Отже, встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

Зазначена правова позиція також викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2019 року по справі № 666/4957/15-ц (провадження N 61-43940св18).

Натомість, матеріали справи не містять належних доказів того, що позивач звернувся до суду в межах позовної давності.

Разом з тим, суд враховує, що згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі , що набрало законної сили, не доказуються при розгляді справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, на підставі вищезазначеного, суд приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що за результатами розгляду Жовтневим районним судом м. Запоріжжя 22.04.2019 р. іншої справи № 331/44021/18 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, - судом вже були встановлені певні обставини, які зараз можуть розцінюватись як такі, що мають преюдиційне значення при вирішенні спору сторін. А саме, предметом оскарження в цивільній справі № 331/44021/18 був виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом відносно Соломонової О.О. 10.05.2018 р. на підставі того ж самого кредитного договору № 2272 від 13.03.2013 р., за яким позивачем і нарахована сума заборгованості відповідача у справі, яка зараз є предметом розгляду суду. За результатами розгляду справи № 331/44021/18, вказаний виконавчий напис був визнаний таким, що не підлягає виконанню. При цьому рішенням суду у справі № 331/44021/18 від 22.04.2019 року встановлено, що вищезазначений виконавчий напис від 10.05.2018 р. відносно ОСОБА_1 «було вчинено з урахуванням заборгованості за межами трьох років з дня виникнення права вимоги в банку», а також встановлено, що «кредитний договір укладався 13 березня 2013 року, терміном на 2 роки, таким чином в період 2017-2018 року жодної заборгованості виникнути не могло».

Вказане рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22.04.2019 р. у справі № 331/4402/18 набрало законної сили, а отже згідно положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України встановлені цим рішенням обставини мають преюдиційне значення, і не доказуються при розгляді справи.

Одночасно, суд погоджується з твердженнями відповідача про те, що відповідно до частини 1 ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової.

Так, відповідно до п. п. 77. 80 Постанови Верховного суду № 444/9519/12 від 28 березня 2018 року: «Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки».

Таким чином, оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача штрафу та пені. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена.

До того ж, аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Сплив строків позовної давності є безумовною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Крім того, що стосується заявлених позивачем вимог про стягнення комісії, то суд також погоджується з твердженням відповідача стосовно того, що, підписаний сторонами документ взагалі не передбачає існування будь-якої комісії, яка підлягає сплаті на користь банку. По-друге, стягнення з фізичних осіб комісії за обслуговування кредиту або за вчинення банком будь-яких інших дій на власну користь є неправомірним.

Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 20 лютого 2019 року по справі № 666/4957/15-ц (провадження N 61-43940св18) зауважив на особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту, що встановлені Законом України "Про захист прав споживачів», а саме:

«За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами другим та третім частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Зокрема, частина 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначає, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Пункт 17 частини 1 ст. 1 Закону зазначає, що послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Оскільки обслуговування кредиту не направлено на задоволення потреб відповідача і є дією кредитодавця, спрямованою виключно на задоволення його власних потреб, така діяльність не є послугою і вимога кредитного договору про здійснення будь-яких платежів за обслуговування кредиту є нікчемною. Аналогічного висновку дійшов Верховних суд України в своїй правовій позиції, яка в силу положень ЦПК України є обов`язковою для судів загальної юрисдикції.

Водночас, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним судом України в постанові від 16.11.2016 року у справі № 6-1746цс16, положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Вищезазначене свідчить про те, що, позикодавець не має права вимагати від позичальника сплачувати комісію з обслуговування кредиту, а відповідні положення кредитних договорів є нікчемними.

Таким чином, суд не вбачає законних підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» зазначених в позовній заяві сум. А тому приходить до висновку, про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 525, 526, 527, 611, 615, 625, 629, 1054, 1048 ЦК України, ст. ст. 12, 81, 141, 223, 259, 263, 264, 265, 268, 280-284, 289 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п. п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу. ХШ «Перехідні Положення» ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя: М.В.Антоненко