Постанова

Іменем України

24 січня 2019 року

м. Київ

справа № 646/11632/14-ц

провадження № 61-21178св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлака І. В., Карімової Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У жовтні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 24 травня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_4 укладений кредитний договір

№ CNL-701/023/2006, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 50 000,00 доларів США зі строком дії договору до 24 травня 2024 року.

Відповідачі не виконують належним чином умови договору у зв'язку з чим, станом на 26 вересня 2014 року мають заборгованість у розмірі 1 520 647,03 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 25 251,70 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) становить 327 009, 51 грн; пені за несвоєчасне повернення кредиту - 1 193 637,52 грн.

Остаточно уточнивши позовні вимоги, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі 2 735 518,28 грн, яка складається: із заборгованості за тілом кредиту в сумі 25 251,70 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 588 283,47 грн, пені в сумі 2 147 234, 81 грн.

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 квітня

2015 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість у розмірі 2 735 518,28 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що оскільки позичальник неналежним чином виконує свої зобов'язання за кредитним договором, тому у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручителі відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2015 року скасовано в частині солідарного стягнення з ОСОБА_5 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості у розмірі 2 735 518,28 грн та судового збору у розмірі 3 654,00 грн і ухвалено в цій частині нове рішення. У задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_5 відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

В апеляційному порядку справа переглядалася в частині задоволення позову

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про стягнення з ОСОБА_5 як поручителя у солідарному порядку разом з ОСОБА_4 суми заборгованості за кредитним договором та судового збору. В іншій частині заочне рішення суду не оскаржувалося, тому відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України не переглядалося.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що банк звернувся з позовом до поручителя ОСОБА_5 поза межами шестимісячного строку передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України, тому порука припинилася.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У травні 2017 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що договором поруки не встановлено строку його дії, а відповідно до графіка платежів, останній платіж підлягав виконанню у строк до 24 травня 2021 року, а отже, дія договору поруки за періодичними платежами є припиненою лише в частині тих платежів, які повинні були бути здійсненні у межах шести місяців до дати звернення позивачем до суду, проте апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні позову про стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_5 та застосував позовну давність до всієї заборгованості за кредитом, а не до кожного платежу окремо.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Рух справи у суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано вказану цивільну справу до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 24 травня 2006 року Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_4 укладений кредитний договір, згідно з яким відповідач отримав грошові кошти у розмірі 50 000,00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту 24 травня 2021 року.

24 травня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_5 укладений договір поруки № SCNL-701/023/2006, згідно з яким вона зобов'язалась відповідати за повне та своєчасне виконання боржником ОСОБА_4 його боргових зобов'язань та, у разі невиконання ним своїх зобов'язань, відповідати як солідарний боржник.

Згідно із довідкою про розрахунок заборгованості за кредитним договором укладеним 24 травня 2006 року, CNL-701/023/2006, станом на 19 березня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 2 735 518,28 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в сумі 25 251,70 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 588 283,47 грн, пені в сумі 2 147 234, 81 грн.

Відповідно до пункту 2.1.5.1 додаткового договору від 18 жовтня 2010 року № 3 у випадку невиконання позичальником боргових зобов'язань чи невиконання позичальником або третіми особами інших умов кредитного договору, цього додаткового договору, документів забезпечення та/чи будь-яких інших умов договорів (правочинів) укладених між банком та позичальником, та/чи між банком та третіми особами, що існували на момент укладення кредитного договору чи цього додаткового договору, чи таких, що будуть укладені в майбутньому, понад 30 календарних днів, сторони домовились, що банк вважається таким, що реалізував своє право щодо вручення позичальнику вимоги про виконання боргових зобов'язань у повному розмірі, а позичальник вважається таким, що допустив істотне порушення умов кредитного договору та цього додаткового договору та отримав вимогу банку, в зв'язку з чим позичальник зобов'язаний погасити боргові зобов'язання в повному розмірі протягом наступних 30 календарних днів, що слідують за останнім днем строку порушення зобов'язань.

Отже, сторони врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Нормативно-правове обґрунтування.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ? відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням, якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов'язанням.

Такий правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12-ц.

Ураховуючи наведене, можна дійти висновку, що у разі реалізації кредитором свого права вимоги на дострокове повернення кредиту відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України шестимісячний строк звернення кредитора до суду з вимогами до поручителя повинен обраховуватись з моменту настання строку дострокового повернення кредиту.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції, що ОСОБА_4 допустив порушення зобов'язання із 25 вересня

2013 року, а тому, відповідно до пункту 2.1.5.1 додаткового договору № 3 до договору кредиту, змінився строк виконання зобов'язання із 24 травня 2024 року на

25 листопада 2013 року, отже подання позову до поручителя 14 жовтня 2014 року відбулось за межами шестимісячного строку чинності поруки, що є підставою для відмови у задоволенні позову у зв'язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя ОСОБА_5

Доводи касаційної скарги про те, що договором поруки не встановлено строку його дії, а відповідно до графіка платежів, останній платіж підлягав виконанню у строк до 24 травня 2021 року, а отже, дія договору поруки за періодичними платежами є припиненою лише в частині тих платежів, які повинні були бути здійсненні у межах шести місяців до дати звернення позивачем до суду, є безпідставними, оскільки, як правильно встановлено судом апеляційної інстанції, строк виконання змінився в силу положень договору (настав дострокового), а тому строк висунення вимог до поручителя повинен обраховуватись з нової дати виконання умов основного договору.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні позову про стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_5 та застосував позовну давність до всієї заборгованості за кредитом, а не до кожного платежу окремо, не заслуговують на увагу, оскільки підставою відмови у задоволенні вимог позивача до відповідача-поручителя був не сплив строку позовної давності, а припинення чинності поруки. (Строк чинності поруки та строк позовної давності не є тотожними правовими категоріями).

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

В.О. Кузнєцов

С.О. Погрібний