Справа № 2608/781/12 Головуючий в суді І інстанції Коваль О.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Гановської А.М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2019 року про відмову у задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким що не підлягає виконанню у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив визнати виконавчий лист № 2608/781/12-ц, виданий 20 березня 2015 року Святошинським районним судом міста Києва про солідарне стягнення з нього та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» кредитної заборгованості, посилаючись на те, що договір поруки, який укладався між ним та ПАТ «Універсал Банк» в забезпечення кредитних зобов`язань, припинив свою дію, що встановлено судовим рішенням, а від так і припинилися його зобов`язання, у зв`язку з чим він вважає, що виданий виконавчий лист не підлягає виконанню.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із цією ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення його заяви, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неповне з`ясування усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги також зазначає, що оскільки рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 19 квітня 2018 року було визнано припиненою поруку ОСОБА_1 за договором поруки № BL3988-П1 від 11 липня 2008 року, укладеного між ним та ПАТ «Універсал Банк», то, виконавчий лист про стягнення з нього як поручителя кредитної заборгованості, на його думку, необхідно визнати таким, що не підлягає виконанню.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19.04.2018 року не містить зазначення дати встановлення поруки ОСОБА_1 припиненою, а тому з огляду на те, що таке рішення прийнято вже після рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30.05.2014 року про стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості, то, з огляду на висновки Верховного Суду, суд дійшов висновку, що заява про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 30.05.2014 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість по генеральному договору про надання кредитних послуг № BL3988 від 11 липня 2008 року та додатковій угоді № BL 3988/K-1 в сумі 121 524,80 доларів США. Вказане рішення суду набрало законної сили та перебуває на виконанні Подільського ВДВС.

Також вбачається, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 19 квітня 2018 року визнано припиненою поруку ОСОБА_1 за договором поруки BL3988-П1 від 11 липня 2008 року, укладеного між ним та ПАТ «Універсал Банк» (т.2, а.с.38).

Відповідно до вимог статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно ч. 1 ст. 18 Цивільного процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ст. 432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

В інформаційному листі ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах» від 25 вересня 2015 року звернуто увагу судів, що процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Таким чином, положення статті 559 ЦК України стосовно припинення поруки з припиненням забезпеченого нею зобов`язання не може застосовуватися до правовідносин, у яких обов`язок поручителя щодо виконання зобов`язання за основним договором виник з рішення суду, а не лише з договору поруки.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 61-16585св18.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що наявність судового рішення про припинення поруки ОСОБА_1 не припиняє обов`язку боржника з виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості, яке було ухвалене раніше та не скасоване, оскільки саме по собі припинення поруки не може застосовуватися до правовідносин, у яких обов`язок поручителя щодо виконання зобов`язання за основним договором виник з рішення суду, а не лише з договору поруки, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Доводи апелянта повторюють доводи, які викладені в його заяві, були предметом дослідження суду першої інстанції з наданням їм відповідної правової оцінки та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом було дотримано норми матеріального та процесуального права, а тому вони не можуть бути підставою для скасування законної і обґрунтованої ухвали місцевого суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Судді: