ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«26» березня 2019 року

м. Харків

справа № 629/3236/14-ц

провадження № 22ц/818/1123/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Кіся П.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Ігнатової Т.В.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство (Акціонерне товариство) «Укрсоцбанк»,

відповідачі - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 представник відповідача - ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 15 листопада 2018 року у складі судді Смірнової Н.А.

в с т а н о в и в:

У липні 2014 року Публічне акціонерне товариство (Акціонерне товариство) «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 04 липня 2006 року між банком та ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 укладено іпотечний договір №805/13/26/6-1070, посвідчений приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Степанчук Н.О. за № 3028, предметом якого є трикімнатна квартира, загальною площею 66,3 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належить іпотекодавцям на праві приватної спільної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 грудня 1999 року.

Вартість предмету іпотеки за згодою сторін становила 75 750,00 грн.

04 липня 2006 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №805/16/21-1/6-305, згідно якого банк надав позичальнику на умовах строковості, платності, забезпеченості, повернення та цільового характеру використання грошових коштів в сумі 300 000,00 грн. з оплатою 18,5% річних та комісій з щомісячним погашенням основної заборгованості по 2500,00 грн. та кінцевим терміном погашення кредиту 03 липня 2016 року на поточні потреби.

Вказав, що 20 жовтня 2008 року з позичальником укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, відповідно до якої процентна ставка за користування кредитом збільшилася до 21,00 % річних.

Зазначив, що станом на 07 квітня 2014 року позичальником більш ніж на 1486 днів порушені обов'язки за кредитним договором, тому відповідно до пункту 4.4 кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та позичальник зобов'язаний протягом робочого дня повністю погасити кредит, сплатити відсотки та нараховані штрафні санкції.

Вказав, що станом на 28 лютого 2014 року загальна сума заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №805/16/21-1/6-305 від 04 липня 2006 року складає 534 840,11 грн., а саме: заборгованість за кредитом - 266 224,88 грн; заборгованість за відсотками - 227 548,65 грн.; розмір пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 9 764,28 грн.; розмір пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 27 325,77 грн.; інфляційні витрати за кредитом - 1057,40 грн.; інфляційні витрати за відсотками - 2 919,14 грн.

Зазначив, що виходячи з умов іпотечного договору та враховуючи невиконання іпотекодавцями зобов'язань за кредитним договором, банк набув права звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором для задоволення своїх вимог за вказаним кредитним договором.

Просив звернути стягнення за іпотечним договором №805/13/26/6-1070 від 04 липня 2006 року на нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 66,3 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на праві приватної спільної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 грудня 1999 року, право власності на яке зареєстровано Комунальним підприємством «Лозівське бюро технічної інвентаризації» згідно з написом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 11215210; визначити у рішенні спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом застосування процедури продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження; за рахунок продажу предмета іпотеки задовольнити вимоги Публічного акціонерного товариства (Акціонерного товариства) «Укрсоцбанк» за договором кредиту №805/16/21-1/6-305 у розмірі 534 840,11 грн., що складається з: заборгованості за кредитом - 266 224,88 грн; заборгованості за відсотками - 227 548,65 грн.; пені за несвоєчасне повернення кредиту - 9 764,28 грн.; пені за несвоєчасне повернення відсотків - 27 325,77 грн.; інфляційних витрат за кредитом - 1057,40 грн.; інфляційних витрат за відсотками - 2 919,14 грн.; стягнути з відповідачів усі витрати, пов'язані зі збереженням та реалізацією предмету іпотеки, а також судові витрати в розмірі 5348,40 грн. по 1337,10 грн. з кожного.

Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23 серпня 2016 року провадження у справі в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідачів усіх витрат, пов'язаних зі збереженням та реалізацією предмету іпотеки - закрито у зв'язку з відмовою позивача від таких вимог. Ця ухвала банком не оскаржувалася.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 15 листопада 2018 року, у якому ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 05 лютого 2019 року виправлено описку, у задоволенні позову Публічному акціонерному товариству (Акціонерному товариству) «Укрсоцбанк» - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що строк дії кредитного договору не сплинув; що законом передбачено право позивача направити вимогу про усунення порушення, а не обов'язок це зробити, тому суд помилково пов'язав ці дії банку з початком перебігу строку позовної давності; що відповідачі заперечували проти того, що вони дійсно отримували такі вимоги банку, та вказували, що вимоги отримані невідомою особою; що 29 березня 2013 року відповідачем внесено 500,00 грн., які спрямовано на погашення відсотків за кредитним договором; крім того, відповідач звертався до банку із заявами щодо реструктуризації боргу, що свідчить про переривання строку позовної давності.

13 березня 2019 року від відповідачів до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідачі вважали рішення суду законним, а апеляційну скаргу - необгрунтованою. При цьому посилалися на те, що в ході проведення судово - почеркознавчої експертизи встановлено, що ОСОБА_1 отримувала письмової вимоги від позивача про дострокове погашення заборгованості; що доказів того, що ОСОБА_1 здійснювала погашення заборгованості за кредитним договором у березні 2013 року в розмірі 500,00 грн. позивач не надав; що вчинення дії боржником, котра перериває позовну давність за законом, але котра вчинена після строку позовної давності, немає жодного юридичного значення для справи; що після ухвалення судового рішення позивач до виконавчої служби для примусового виконання судового рішення не звертався; що договору про реструктуризацію боргу відповідачі не укладали.

Клопотання відповідачів від 21 березня 2019 року та 25 березня 2019 року про залучення до матеріалів справи копій постанов касаційної інстанції для відома задоволено.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» необхідно задовольнити частково, рішення суду - скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк звернувся до суду з позовом з пропуском строку позовної давності.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 04 липня 2006 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №805/16/21-1/6-305, згідно якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 300 000,00 грн. зі сплатою 18,5 % річних за перший рік, подальший розмір процентів за користування кредитом підлягав щорічному перегляду з порядком погашення шляхом сплати щомісячних платежів, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 03 липня 2016 року.

В забезпечення виконання кредитного договору укладено два іпотечних договори. Звернення стягнення на нерухоме майно за одним із цих договорів є предметом даного спору.

Так, 04 липня 2006 року між банком та ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 укладено іпотечний договір №805/13/26/6-1070, предметом якого є трикімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належить іпотекодавцям на праві приватної спільної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 грудня 1999 року, яке зареєстровано Комунальним підприємством «ЛБТІ» згідно з написом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23 грудня 1999 року, №16625 в книзі 71, реєстраційний номер в реєстрі прав власності на нерухоме майно № 11215210, заставною вартістю 75 750,00 грн.

Статтею 4 іпотечного договору передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду реалізація предмета іпотеки здійснюється у спосіб, зазначений у відповідному рішенні суду, а саме: шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Неодноразово до кредитного та іпотечного договорів вносилися зміни, з якими відповідачі були ознайомлені, про що свідчать їх підписи.

Так, 08 травня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір №1 про внесення змін до кредитного договору, відповідно до умов якого збільшилась сума кредиту до 345 000,00 грн. та змінено графік погашення заборгованості.

08 травня 2007 року між банком та відповідачами укладено договір №1 про внесення змін та доповнень до іпотечного договору, за умовами якого вартість предмета іпотеки збільшена до 90 900,00 грн.

20 жовтня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладена додаткова угода №1 про внесення змін до кредитного договору, відповідно до умов якої з 31 липня 2008 року збільшилась процентна ставка за користування кредитом, яка склала 21% річних.

31 липня 2009 року між банком та ОСОБА_1 укладена додаткова угода №3 про внесення змін до кредитного договору, відповідно до умов якої збільшилась сума кредиту до 358 458,41 грн., процентна ставка за користування яким склала 21% річних та визначено кінцевий термін повернення кредиту - 03 липня 2021 року.

31 липня 2009 року між банком та відповідачами укладено договір №2 про внесення змін до іпотечного договору, згідно якого сума кредиту, що підлягала поверненню, склала 358 458,41 грн., процентна ставка за користування яким склала 21% річних та кінцевий термін повернення кредиту визначений до 03 липня 2021 року.

Надання банком кредитних коштів ОСОБА_1 підтверджується відповідними заявами на видачу готівки на суми 300 000,00 грн., 45 000 грн. та 13 458,41 грн.

З розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 28 лютого 2014 року загальна сума заборгованості ОСОБА_1 за договором кредиту №805/16/21-1/6-305 від 04 липня 2006 року склала 534 840,11 грн., а саме: заборгованість за кредитом - 266 224,88 грн; заборгованість за відсотками - 227 548,65 грн.; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 9 764,28 грн.; пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 27 325,77 грн.; інфляційні витрати за кредитом - 1057,40 грн.; інфляційні витрати за відсотками - 2 919,14 грн.

Таку саму суму зазначено в судових експертизах, які проведено під час розгляду справи відповідно 23 листопада 2015 року та 12 липня 2017 року.

Оцінка вартості іпотечного майна станом на 29 серпня 2017 року склала 202 679, 00 грн.

04 березня 2010 року банком на адресу ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_2 направлені повідомлення №№11.4.2196-1088, 11.4.2196-1091, 11.4.2.2196-1092 про невиконання зобов'язань ОСОБА_1 за кредитним договором, у яких зазначено, що заборгованість перед банком станом на 22 лютого 2010 року склала заборгованість за кредитом 266 224,88 грн.; заборгованість за відсотками 12 975,08 грн.; пеня 569,92 грн. та штраф відповідно до договору кредиту та попереджено їх про необхідність погашення існуючої заборгованості, в разі невиконання чого буде розпочато процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, які отримані ОСОБА_1 06 березня 2010 року.

04 березня 2010 року на адресу ОСОБА_1 банком направлено повідомлення № 11.4.2196-1090 про звернення стягнення на предмет іпотеки, у якому запропоновано протягом 30 календарних днів з моменту його отримання повністю погасити заборгованість за кредитним договором та попереджено її про початок процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання таких дій. Повідомлення отримано 06 березня 2010 року особисто ОСОБА_1

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24 листопада 2011 року по справі №2025/2-416/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості позов банку задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 04 липня 2006 року станом на 29 квітня 2011 року в розмірі 367 246,21 грн., з яких заборгованість за кредитом - 266 224,88 грн., за відсотками - 68 760,07 грн., штраф - 32 261, 26 грн.

24 січня 2014 року на адреси ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 банком направлено вимоги про виконання зобов'язання, забезпеченого іпотекою, шляхом погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 570 768,78 грн., які отримані ними 01 лютого 2014 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Банк звернувся до суду з позовом поштою 23 липня 2014 року.

Відповідачі неодноразово звертались до суду першої інстанції з клопотаннями про застосування строку позовної давності, а саме 18 травня 2016 року через свого представника, 16 листопада 2017 року, 17 листопада 2017 року, 15 травня 2018 року.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема, щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Матеріали справи свідчать про те, що заборгованість за кредитним договором не погашено, зобов'язання не виконано.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 Закону).

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними вище положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов'язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року, справа № 921/107/15-г/16, провадження № 12-117гс18.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про іпотеку» у редакції на час виникнення спірних правовідносин, у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Як вбачається з матеріалів справи достроково заборгованість за кредитним договором відповідачами не погашено, тому банк мав право звернутися з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до частини 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Матеріали справи свідчать про те, що така вимога була направлена відповідачам 24 січня 2014 року та отримана ними 01 лютого 2014 року, що свідчить про те, що відповідачі мали заборгованість за кредитним договором, яку не погасили.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_4 пояснила, що на теперішній час заборгованість за кредитним договором не погашено.

Таким чином, виходячи зі змісту договору іпотеки і положень Закону України «Про іпотеку», банк мав право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки, оскільки боржники заборгованість за кредитним договором не погасили, тому посилання відповідачів у відзиві на апеляційну скаргу щодо того, що банк такого права не набув, є безпідставними.

Відповідні висновки щодо застосування норм права висловлені Верховним Судом України у постанові від 05 липня 2017 року у справі № 6-3116цс16.

Доводи відповідачів у відзиві на апеляційну скаргу щодо того, що строк позовної давності повинен рахуватися саме з вимоги про дострокове стягнення заборгованості, яке направлено було відповідачам ще у березні 2010 року та отримано ними 06 березня 2010 року, тому банк пропустив строк позовної давності на звернення стягнення за іпотечним договором є також безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із сплином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав і протягом часу її дії особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

При цьому, як визначено у статті 261 ЦК України, початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) існуючого між сторонами договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Якщо умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, якщо за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Пред'явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов'язання та зумовлює визначення моменту початку перебігу строку позовної давності.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2251цс16.

Згідно з підпунктом 4.5 кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених підпунктами 3.3.8, 3.3.9 (своєчасна та в належному розмірі сплата кредиту й процентів) цього договору, протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі умови дострокового повернення коштів - предмета позики, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Разом з тим, частиною 2 статті 264 ЦК України передбачено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, на яку має позивач.

Тобто, визначальним для встановлення моменту, з якого розпочинає перебіг трирічний строк на звернення з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості, є саме виникнення у кредитора права вимоги в кредитному зобов'язанні, яке є основним.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року, справа № 643/5761/16-ц, провадження № 61-8278св18.

Так, рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24 листопада 2011 року стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 04 липня 2006 року в розмірі 367 246,21 грн., з яких заборгованість за кредитом 266 224,88 грн., за відсотками 68 760,07 грн., штраф - 32 261, 26 грн. Банк звернувся до суду з позовом до відповідачів 23 липня 2014 року.

Матеріали справи свідчать про те, що заборгованість за кредитним договором не погашено. Строк позовної давності з ухваленням судового рішення перервався. Після його переривання перебіг позовної давності почався заново. Тобто, на час звернення до суду з цим позовом банк строк позовної давності не пропустив, тому його звернення до суду не суперечить вимогам закону.

Щодо суми заборгованості, слід виходити з наступного.

Як було зазначено вище банк раніше звертався з вимогами до відповідачів щодо дострокового погашення заборгованості і змінив строк кредитування, який закінчився у квітні 2010 року.

Разом з тим,сам кредитний договір припинив свою дію з дати направлення вимоги про дострокове погашення кредиту. Оскільки кредитний договір припинив свою дію, то у кредитора відсутні підстави для стягнення відсотків, інших платежів після дати направлення вимоги про дострокове припинення кредиту.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №564/2199/15-ц, провадження №61-2404св18.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Матеріали справи свідчать про те, що сума заборгованості в межах строку кредитування становила 334 984,95 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 266 224, 88 грн. та заборгованості за відсотками - 68 760,07 грн., яка і повинна враховуватися при зверненні стягнення на предмет іпотеки, а не сума в розмірі 534 840,11 грн., яка нарахована банком поза межами строку кредитування.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року справа № 643/16336/16-ц, провадження № 61-12848св18, від 12 вересня 2018 року справа № 473/825/16-ц, провадження № 61-3240св18, 12 вересня 2018 року справа № 186/1974/14-ц, провадження № 61-24172св18.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не дослідив і не надав належної оцінки поданим позивачем доказам, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору і дійшов помилкового висновку щодо відмови банку в задоволенні позову.

У зв'язку з чим рішення суду підлягає скасуванню, а позов - частковому задоволенню з підстав, зазначених вище.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, з відповідачів на користь банку підлягає стягненню судовий збір в сумі 8 370, 25 грн. по 2092, 56 грн. з кожного.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст. ст. 376, 381- 384, 389 ЦПК України суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - задовольнити частково.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 15 листопада 2018 року - скасувати.

Позов Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 805/16/21-1/6-305 від 04 липня 2006 року ОСОБА_1 у розмірі 334 984,95 грн., що складається з заборгованості за кредитом в розмірі 266 224, 88 грн. та заборгованості за відсотками - 68 760,07 грн. звернути стягнення за іпотечним договором №805/13/26/6-1070 від 04 липня 2006 року на нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 66,3 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на праві приватної спільної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 грудня 1999 року, яке зареєстровано Комунальним підприємством «Лозівське бюро технічної інвентаризації» згідно з написом про реєстрацію права власності на нерухоме майно 23 грудня 1999 року номер запису № 16625 в книзі 71, реєстраційний номер в реєстрі прав власності на нерухоме майно № 11215210 шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

В іншій частині позов Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 га користь Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» 8 370, 25 грн. судового збору по 2092, 56 грн. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді П.В.Кісь

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 28 березня 2019 року.