Єдиний унікальний номер 226/503/19 Номер провадження 22-ц/804/2066/19

Донецький апеляційний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2019 року

м. Бахмут

Справа № 226/503/19

Провадження № 22-ц/804/2066/19

Донецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Біляєвої О. М. (судді-доповідача), Папоян В. В., Тимченко О. О.,

секретар судового засідання - Сергєєва К. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник відповідача ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Димитровського міського суду Донецької області в складі судді Рибкіна О. А. від 22 травня 2019 року, ухвалене у м. Мирнограді Донецької області, дата складення повного судового рішення 31 травня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я.

Позов мотивовано тим, що 24 липня 2008 року сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), винною особою визнаний ОСОБА_2 , що підтверджується вироком Димитровського міського суду Донецької області від 08.04.2009.

До отриманої травми позивач працював прохідником підземним 5 розряду УПР Товариства з обмеженою відповідальністю «Донвуглепоставка».

Рішеннями Димитровського міського суду Донецької області неодноразово з відповідача на його користь стягувались у рахунок втраченого заробітку щомісячні платежі. Останнім рішенням цього суду від 16 грудня 2016 року зі ОСОБА_2 на користь позивача стягнуто в рахунок втраченого заробітку по 914 грн 28 коп. щомісячно до 01 листопада 2018 року.

При наступному переогляді у листопаді 2018 року підтверджено ІІІ групу інвалідності строком до 01 грудня 2020 року.

Посилаючись на те, що середньомісячний заробіток потерпілого за 3 останні календарні місяці роботи, що передували втраті загальної працездатності внаслідок ушкодження здоров`я, є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, просив обчислити розмір втраченого заробітку виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати і стягнути зі ОСОБА_2 по 7 302 грн 75 коп. щомісячно, починаючи з 01 листопада 2018 року до 01 грудня 2020 року.

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 22 травня 2019 року позов задоволений частково.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заробіток, втрачений внаслідок ушкодження здоров`я, в розмірі 6 515 грн 25 коп. щомісячно з 01 листопада 2018 року до 01 січня 2019 року та в розмірі 7 302 грн 75 коп. щомісячно з 01 січня 2019 року до 01 грудня 2020 року.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення мотивовано тим, що починаючи з 2010 року, судовими рішеннями ОСОБА_1 був визначений розмір відшкодування, виходячи із середньої заробітної плати відповідно до займаної посади на час спричинення шкоди. Оскільки при черговому переогляді у МСЕК у 2018 році ОСОБА_1 підтверджено втрату працездатності, а середньомісячний заробіток потерпілого за 3 останні календарні місяці роботи, що передували втраті загальної працездатності внаслідок ушкодження здоров`я, є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, позивач має право на визначення розміру відшкодування виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, як передбачено частиною першою статті 1197 ЦК України.

У липні 2019 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення про стягнення з нього на користь позивача відшкодування шкоди, внаслідок ушкодження здоров`я, з 01.11.2018 по 01.12.2020 у розмірі 914 грн 28 коп. щомісяця.

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час ухвалення рішення суд не встановив причинний зв`язок між шкодою, завданою позивачеві, та винними діями відповідача. Попередніми судовими рішеннями був встановлений середній заробіток ОСОБА_1 для обчислення щомісячних платежів, який складає 2 612 грн 24 коп., тому суд безпідставно визначив щомісячний розмір відшкодування виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати на 2019 рік. При цьому суд не врахував можливість потерпілого за медичними показниками виконувати іншу роботу, майновий стан відповідача та членів його сім`ї.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, оцінивши надані позивачем докази з додержанням норм процесуального права, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_1 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суд без змін з урахуванням аргументів, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, наведені у відзиві обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої - третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що 24 липня 2008 року внаслідок ДТП, що сталася з вини водія ОСОБА_2 , який керував автомобілем ГАЗ 24, номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_1 отримав тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок чого йому встановлено 3 групу інвалідності з наступними переоглядами.

Вина ОСОБА_2 встановлена вироком Димитровського міського суду Донецької області від 08 квітня 2009 року, що набрав законної сили.

До отримання травми ОСОБА_1 працював прохідником підземним 5 розряду УПР Товариства з обмеженою відповідальністю «Донвуглепоставка».

Рішеннями Димитровського міського суду Донецької області з 2010 року неодноразово з відповідача на користь ОСОБА_1 були стягнуті в рахунок втраченого заробітку щомісячні платежі виходячи із середньомісячного заробітку потерпілого 2612 грн 24 коп. за 3 останні календарні місяці роботи, що передували втраті працездатності внаслідок ушкодження здоров`я.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 частково втратив професійну працездатність на 35 %, що встановлено рішенням цього ж суду від 26.03.2015.

Останнім рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 16 грудня 2016 року зі ОСОБА_2 на користь позивача стягнуто в рахунок втраченого заробітку щомісячно по 914 грн 28 коп. до 01 листопада 2018 року.

Судові рішення набрали законної сили.

При наступному переогляді 05 листопада 2018 року позивачеві повторно встановлено ІІІ групу інвалідності з 01 листопада 2018 року строком до 01 грудня 2020 року.

Згідно з частиною першою статті 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв`язку з втратою здоров`я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів (ч. 3 ст. 1195 ЦК).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці п`ятому пункту 22 постанови від 27.03.1992 № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", за вимогами про продовження платежів виплати провадяться за весь попередній час, протягом якого належало відшкодовувати шкоду, без обмеження будь-яким строком (з дня закінчення попередніх виплат вимоги про їх продовження задовольняються за умови, що ОСОБА_4 (а у відповідних випадках - судово-медична експертиза) підтвердила втрату працездатності та її відсоток за цей період).

Питання визначення заробітку (доходу), втраченого внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка працювала за трудовим договором, врегульоване статтею 1197 ЦК України.

Так, розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності.

Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров`я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати (ч. 1 ст. 1197 ЦК України).

Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Законом України «Про Державний бюджет України».

Так, згідно зі статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» установити у 2018 році мінімальну заробітну плату (у місячному розмірі) з 1 січня 3723 гривні. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», установити у 2019 році мінімальну заробітну плату (у місячному розмірі) з 1 січня 4173 гривні.

Отже, установивши, що середньомісячний заробіток потерпілого, виходячи з якого встановлюється розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), становить 2612 грн 24 коп., тобто є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що розмір втраченого заробітку згідно з вимогами ст. 1197 ЦК України обчислюється саме виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, а не фактичного за місцем роботи.

З наведених підстав суд апеляційної інстанції відхиляє довід скарги щодо неправильного застосування судом до спірних правовідносин частини першої статті 1197 ЦК і приймає аргумент відзиву про ухвалення судового рішення з додержанням норм матеріального права.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що дорожньо-транспортна пригода сталася в 2008 році, винним у якій відповідач визнаний у 2009 році, а тому суд неправильно визначив розмір втраченого заробітку з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, установленої на 2019 рік, є необґрунтованим, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 1202 ЦК України відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. З огляду на матеріали справи, позивач після чергового переогляду 05 листопада 2018 року звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди (втраченого заробітку) на новий період, а тому має право на обчислення розміру втраченого заробітку згідно з вимогами другого речення абзацу другого статті 1197 ЦК України, базовою величиною для визначення якого є мінімальна заробітна плата, встановлена на час виникнення права на платежі.

Не є прийнятними доводи апеляційної скарги про недоведеність причинного зв`язку між ушкодженням здоров`я позивача і винними діями відповідача у дорожньо-транспортній пригоді, що сталася 24 липня 2008 року, а також ступеня втрати працездатності, оскільки вони спростовуються письмовими доказами, поданими позивачем, яким суд дав належну правову оцінку. На порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України відповідач не надав належних, достатніх і допустимих доказів на спростування встановлених судом обставин.

Частина перша статті 82 ЦПК України визначає, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

З урахуванням наведеної норми і з огляду на те, що ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву та поясненнях не оспорював ступінь втрати працездатності потерпілого 35 %, визначивши розмір відшкодування втраченого заробітку, який просив стягнути з нього на користь позивача, саме з такого ступеня, суд дійшов правильного висновку про визнання відповідачем обставини щодо ступеня втрати працездатності, а тому за приписами частини першої статі 82 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню.

Слід також зазначити, звертаючись з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, заявник обчислив втрачений заробіток, який підлягає відшкодуванню, виходячи з 35 % втрати працездатності позивача.

Відтак, суд апеляційної інстанції приймає аргументи відзиву про доведеність позивачем причинно-наслідкового зв`язку та визнання відповідачем обставин щодо ступеня втрати працездатності.

З метою повного і всебічного з`ясування обставин справи судом апеляційної інстанції було задоволено клопотання ОСОБА_2 про призначення судової медичної експертизи. За наслідками проведення експертизи експерти дійшли висновку № 191 від 18 листопада 2019 року, згідно з яким встановлені наслідки травми від 24 липня 2008 року призвели до 35 % стійкої втрати загальної та професійної працездатності ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи відповідача про можливість потерпілого працювати на інших посадах, не пов`язаних з важкою фізичною працею та необхідність зменшення щомісячних виплат з урахуванням матеріального становища винної особи, оскільки відповідно до діючого законодавства, зокрема ч. ч. 1, 3 ст. 1195 ЦК України, потерпілим шкода відшкодовується у повному обсязі, без урахування пенсії, призначеної у зв`язку з втратою здоров`я, або пенсії, яку вони одержували до цього, а також інших доходів. Порядок проведення відшкодування та зменшення його розміру регулюється ст. ст. 1202 та 1204 ЦК України, які не передбачають зменшення щомісячних виплат з урахуванням матеріального становища особи, на яку покладено такий обов`язок.

Відповідно до частини четвертої статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскарженого рішення, тому апеляційну скаргу залишити без задоволення. Аргументи відзиву є прийнятними, оскільки вони узгоджуються з висновками суду, які визнані судом апеляційної обгрунтованими.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

З урахуванням вимог частин першої і другої статті 141 ЦПК України судові витрати, понесені заявником, не відшкодовуються.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Димитровського міського суду Донецької області від 22 травня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: О. М. Біляєва

В. В. Папоян

О. О. Тимченко

Дата складення судового рішення 12 грудня 2019 року

Суддя-доповідач О. М. Біляєва