Провадження № 22-з/812/132/19 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(додаткова)

5 грудня 2019 року м. Миколаїв

справа № 489/1958/14-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Богуславською О.М.,

розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Труби Клавдії Борисівни про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1 до

ОСОБА_2

(третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Сірякова О.В.)

про визнання заповіту недійсним

У С Т А Н О В И В:

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 (третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Сірякова О.В.) про визнання заповіту недійсним.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 серпня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 9 березня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове визнано недійсним заповіт, складений 23 лютого 2010 року від імені ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу.

21 листопада 2019 року до Миколаївського апеляційного суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення. Представник зазначав, що в процесі розгляду цивільної справи позивач ОСОБА_1 поніс судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 243, 60 грн., сплаченого при подачі позову; судового збору в розмірі 270 грн., сплаченого при подачі апеляційної скарги, 1 215, 77 грн. витрат за проведення судової посмертної психіатричної експертизи, та 10 120 грн. витрат за проведення повторної експертизи, а всього 11 848, 60 грн. Посилаючись на те, що при ухваленні рішення апеляційним судом питання про відшкодування судових витрат не вирішувалось, представник просив стягнути їх з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача.

У зв`язку з ліквідацією Апеляційного суду Миколаївської області у відповідності до Указу Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення нових апеляційних судів в апеляційних округах», склад суду для розгляду заяви визначено відповідно до частини 1 статті 33 ЦПК.

Відповідно до правил частини 4 статті 270 ЦПК питання про ухвалення додаткового рішення вирішується судом без виклику учасників справи.

Заява представника позивача ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до правил підпунктів «б», «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК, в редакції Закону №2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року, апеляційний суд вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи судом першої та апеляційної інстанції.

Аналогічний обов`язок апеляційного суду було передбачено і пунктом 4 частини 1 статті 316 ЦПК в редакції, яка діяла на час ухвалення рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 9 березня 2017 року (далі попередня редакція).

За правилами пункту 3 частини 1 та частини 2 статті 270 ЦПК, (стаття 220 ЦПК в попередній редакції) суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Згідно з частиною 1 пункту 2 частини 3 статті 133 ЦПК (пункт 4 частини 3 статті 79 ЦПК в попередній редакції) судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані з проведенням експертизи.

З матеріалів справи вбачається, що при подачі позовної заяви в березні 2014 року ОСОБА_1 сплачено 243, 60 грн. судового збору (а.с. 1 том І), а 12 жовтня 2015 року за подання апеляційної скарги сплачено 270 грн. (а.с. 19, 176 том І).

27 лютого 2016 року ОСОБА_1 сплачено за проведення УНДІССПН повторної посмертної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_3 - 10 120 грн. (а.с. 269 том І).

Отже, на час ухвалення апеляційним судом рішення судові витрати позивача, які були підтверджені відповідними документами, що знаходились в матеріалах справи, складали 10 633, 60 грн.

Відповідно до правил статті 141 ЦПК (статті 88 ЦПК в попередній редакції) судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, зокрема, в разі задоволення позову ці витрати покладаються на відповідача.

Таким чином, з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню 10 633, 60 грн. судових витрат, пов`язаних з розглядом справи судами першої та апеляційної інстанції.

Водночас, суд не вбачає підстав для стягнення додатковим рішенням витрат ОСОБА_1 на проведення експертизи в розмірі 1 215,77 грн. з таких підстав.

Аналіз змісту статей 270, 382 ЦПК (статті 220,316 ЦПК в редакції, яка діяла на час ухвалення рішення апеляційного суду) свідчить про те, що шляхом ухвалення додаткового рішення суд може виправити певні процесуальні помилки, які допущені при ухваленні судового рішення по суті спору.

Норми ЦПК, які діяли на час ухвалення рішення апеляційної інстанції від 9 березня 2017 року, не передбачали права сторони після ухвалення судового рішення надавати докази понесених судових витрат та просити їх відшкодувати.

Якщо під час розгляду справи докази на підтвердження понесених судових витрат суду не надавалися, то додаткове рішення щодо розподілу цих судових витрат ухвалюватися не може і в задоволенні такої заяви має бути відмовлено (пункт 41 Пленуму ВССУ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»).

З матеріалів справи вбачається, що до закінчення розгляду справи по суті позивач ОСОБА_1 не надав суду першої та апеляційної інстанції квитанцію про сплату 1 215,77 грн. витрат на проведення експертизи.

Питання про відшкодування судових витрат у березні 2017 року він не порушував.

При цьому суд вважає, що до процесуальних правовідносин, в тому числі права на додаткове рішення, які виникли при ухваленні рішення апеляційного суду від 9 березня 2017 року, не застосовуються правила статей 246 ЦПК (в теперішній редакції) щодо можливості подати докази понесених судових витрат після ухвалення рішення.

Це право обмежене певними умовами (поважні причини неможливості вчасного подання доказів понесених витрат, заява має бути подана до закінчення судових дебатів, строк вирішення цього питання не може перевищувати двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті спору) та діє в системі інших норм, зокрема, правил статей 134 та 135 ЦПК щодо необхідності попереднього визначення сум судових витрат та їх забезпечення.

Аналогічну позицію щодо застосування процесуальних норм висловив Верховний Суд у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 128/2760/15-ц.

Оскільки до закінчення розгляду справи ОСОБА_1 не надав доказів сплати ним 1 215,77 грн. витрат на проведення експертизи, а квитанцію надав суду лише 18 листопада 2019 року разом з заявою про ухвалення додаткового рішення, ці вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 141, 270, 368 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Заяву представника позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалити додаткове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 633, 60 грн. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 5 грудня 2019 року.