ПОСТАНОВА
Іменем України

27 березня 2019 року м. Кропивницький

справа № 389/2323/18

провадження № 22-ц/4809/555/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Письменного О.А.,

суддів - Дуковського О.Л., Чельник О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» на рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області у складі судді Українського В.В. від 03 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

встановив:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що 22 жовтня 2010 року він був призваний на строкову службу до Збройних Сил України у військову частину НОМЕР_1 , а 01.03.2011 року на підставі наказу № 47 командира цієї військової частини був переведений на військову службу за контрактом. 28.02.2014 року на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 42 був звільнений в запас. 28.03.2014 року він був знову призваний у Збройні Сили України для проходження військової служби за контрактом та 11 квітня 2017 року був звільнений по закінченню короткострокового контракту. За час проходження служби безпосередньо брав участь у антитерористичній операції в м. Бахмут Донецької області.

07.06.2017 року він був прийнятий у виробничий підрозділ служби колії «Знам`янська дистанція колії» Регіональної філії «Одеської залізниці» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» учнем монтера в околоток № 6 ст. Чорноліська (цех 6).

16 січня 2018 року ним було укладено контракт про проходження військової служби в Збройних Силах України на три роки. Однак наказом (розпорядженням) № 24/ос від 29.01.2018 року, з 16.01.2018 року він був звільнений, у зв`язку з призивом на військову службу за контрактом, на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України.

Вважає звільнення незаконним, оскільки відповідачем не дотримано гарантій, передбачених ч.3, ч.4 ст.119 КЗпП України, а саме право на збереження за ним на час дії контракту місця роботи, посада та середнього заробітку.
Посилаючись ці обставини, позивач просив поновити йому строк звернення до суду з позовом для вирішення трудового спору, скасувати наказ № 24/ос від 29.01.2018 року про його звільнення з посади монтера колії 2 розрядку, поновити на посаді та зобов`язати відповідача здійснити йому виплату середнього заробітку щомісячно за час перебування його на військовій службі, починаючи з 16.01.2018 року по час ухвалення рішення.

Рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03 грудня 2018 року позов задоволено.
В апеляційній скарзі скаржник посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Зокрема зазначає, що судом безпідставно поновлено позивачу строк для звернення до суду з позовом, оскільки копія наказу про звільнення направлялася на адресу позивача. Суд не врахував, що 16.01.2018 року позивачем укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб рядового складу, який є окремим видом трудового договору і з визначенням строку його дії - три роки, а не контрактом «особливого виду», тобто який укладається до закінчення особливого періоду або до закінчення мобілізації позивач не укладав. Крім того, на час укладення контракту та звільнення позивача з роботи, мобілізаційні заходи в країні не проводилися, особливий період не діяв, воєнний стан не вводився, відбудовний період після закінчення воєнних дій не встановлювався.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до записів у військовому квитку ОСОБА_1 , 22.10.2010 року він був призваний на строкову військову службу до Збройних Сил України у військову частину НОМЕР_1 , а 01.03.2011 року на підставі наказу № 47 командира цієї військової частині переведений на військову службу за контрактом. 28.02.2014 року на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 42 він звільнений в запас. 28.03.2014 року, на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 66 призваний у Збройні Сили України на військову службу за контрактом, а 11 квітня 2017 року звільнений по закінченню короткострокового контракту /а.с.13-17/.
З 07.06.2017 року позивач працював у Виробничому підрозділі «Знам?янська дистанція колії» Регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ(перейменовано в АТ) «Українська залізниця» учнем монтера колії 2 розряду та монтером колії 2 розряду в околоток № 6 ст. Чорноліська (цех 6) /а.с.22/.

16 січня 2018 року між ОСОБА_1 та Міністерством внутрішніх справ України, в особі тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 , укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб рядового складу /а.с.17-20/.
Відповідно до умов даного контракту, ОСОБА_1 добровільно взяв на себе зобов`язання проходити військову службу в у Національній гвардії України протягом строку контракту, а в разі настання особливого періоду понад установлений строк контракту відповідно до вимог визначених законодавством, що регулює порядок проходження військової служби та цим контрактом. Контракт за погодженням сторін укладено на три роки.
Наказом (розпорядженням) № 24/ос від 29.01.2018 року позивач звільнений з 16.01.2018 року у зв`язку з призивом на військову службу за контрактом, на підставі п. 3 ст. ст.36 КЗпП України. Копія наказу про звільнення направлена позивачу 07.02.2018 року /а.с.22, 80-81/.
Відповідно до частин першої та третьої статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно з п.3 частини 1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника на військову службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин 3 і 4 ст.119 КЗпП України.
Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Частиною 3 ст.119 КЗпП України, в редакції, чинній на час виникнення правовідносин сторін, передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законами України «Про оборону України» від 06.12.1991 року № 1932-ХІІ, ( далі - Закон № 1932-XII ) «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII ( далі - Закон№ 3543-XII), «Про військовий обов`язок та військову службу, «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.
Статтею другою Закону № 1932-ХІІ встановлюється, що оборона України базується на готовності та здатності органів державної влади, усіх ланок воєнної організації України, органів місцевого самоврядування, єдиної системи цивільного захисту, національної економіки до переведення, при необхідності, з мирного на воєнний стан та відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту, а також готовності населення і території держави до оборони, а статтею третьою цього Закону передбачено, що підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.
Статтею першою Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» дано визначення особливого періоду, мобілізації та демобілізації. Зокрема, визначено, що особливий період, це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Із змісту цього визначення та аналогічного змісту визначення наведеного у статті першій Закону № 1932-ХІІ вбачається, що вони дають чітке визначення початку перебігу особливого періоду, але не встановлюють його закінчення.
За таких обставин, висновок про закінчення особливого періоду слід формувати з урахуванням юридичних визначень про мобілізацію, демобілізацію та змісту указів Президента України, який за ст.5 Конституції України та відповідно до норм наведених Законів, наділений повноваженнями щодо оголошення цих станів та стану воєнного часу.
Крім того, мають бути враховані рішення, які приймаються у таких випадках Радою Національної безпеки та оборони України, яка відповідно до ст.7 Закону № 1932-ХІІ, наділена повноваженнями з координації та контролю органів виконавчої влади з питань оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України.
Зокрема, Рада національної безпеки згідно зі ст..3 Закону України «Про раду Національної безпеки і оборону України» від 05.03.1998 р. № 183/98-ВР (далі- Закон № 183/98-ВР) вносить пропозиції Президентові України щодо реалізації засад внутрішньої і зовнішньої політики у сфері національної безпеки і оборони; виконує функції координації та здійснення контролю за діяльністю органів виконавчої влади у сфері національної безпеки і оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України, а також, у відповідності до ст.4 цього Закону приймає рішення щодо невідкладних заходів із розв`язання кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України.
Зазначені рішення згідно зі ст.10 Закону № 183/98-ВР вводяться в дію Указами Президента України та є обов`язковими до виконання.
Так, мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Тобто, особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
В Україні особливий період розпочався 18 березня 2014 року згідно з Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року, який набрав чинності 18 березня 2014 року, і триває по цей час, оскільки загальновідомим є факт російської агресії щодо України.
Відповідно до примітки до ст.4 Закону України від 05 березня 1998 року «Про Раду Національної безпеки та оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.
Така ж позиція щодо визначення дії особливого періоду викладена в листі Міноборони від 20 жовтня 2016 року № 316/1/906 «Щодо дії особливого періоду», та у постанові Вищого адміністративного суду України у від 16 лютого 2015 року (справа N 800/582/14), який, виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначив, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.
Закон України «Про військовий обов?язок та військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ ( далі -Закон № 2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Статтею першою цього Закону передбачено, що змістом військового обов`язку є захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Військовий обов`язок є конституційним обов`язком, який включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Статтею другою Закону № 2232-ХІІ визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом .
Статтею 19 Закону № 2232-ХІІ встановлені загальні умови укладення контракту на проходження військової служби, як військовослужбовцями чоловічої так і жіночої статі з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.
Статтею 20 цього Закону передбачено, що на військову службу за контрактом приймаються громадяни, які пройшли професійно-психологічний відбір і відповідають установленим вимогам проходження військової служби.
Цією ж нормою встановлено, що особи рядового складу, які проходять строкову військову службу або військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту, військовозобов`язані, резервісти, які не мають військових звань сержантського, старшинського і офіцерського складу, та жінки з відповідною освітою віком від 18 до 40 років приймаються на військову службу за контрактом осіб рядового складу.
Таким чином, на час укладення позивачем контракту про проходження військової служби існувала кризова ситуація, що загрожує національній безпеці України, а невідкладні заходи, запровадженні рішенням Ради національної безпеки та оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору.
Оскільки саме з цим періодом та наявністю кризової ситуації частиною третьою ст.119 КЗпП України пов`язане право позивача на збереження за ним на час дії контракту роботи, посади та середнього заробітку, то у відповідача не було правових підстав для його звільнення.
За таких обставин, висновок суду першої інстанції про те, що звільнення позивача з роботи на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України не відповідає вимогам законодавства, є правильним, тому суд обґрунтовано задовольнив позов про поновлення на роботі та відповідно до ч. 2 ст. 235 .КЗпП України стягнув з відповідача на користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначений судом першої інстанції відповідачем в апеляційній скарзі не оспорюється.
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» залишити без задоволення.
Рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03 грудня 2018 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: