Постанова

Іменем України

10 січня 2019 року

м. Київ

справа № 308/4948/14-ц

провадження № 61-20139св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, подану представником - ОСОБА_4, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 травня 2016 року у складі судді Домніцького В. В. та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 22 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Куштана Б. П., Собослоя Г. Г., Кондора Р. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 14 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримав кредит у розмірі 24 618 грн 75 коп. зі сплатою 15 % річних строком до 14 лютого 2028 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого остання зобов'язалась відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником усіх його зобов'язань за договором про іпотечний кредит від 14 лютого

2008 року.

У зв'язку із порушеннями ОСОБА_1 зобов'язань за указаним кредитним договором утворилась заборгованість станом на 09 лютого 2016 року в розмірі 27 780,20 доларів США, що еквівалентно 718 673 грн 78 коп. із яких: 5 247,38 доларів США - заборгованість за кредитом; 3 508,08 доларів США - заборгованість по процентах за користування кредитними коштами;

735,77 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 16 956,90 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором; 9,66 доларів США - штраф (фіксована частина);

1 322,41 доларів США - штраф (процентна складова).

Ураховуючи викладене та з урахуванням збільшених позовних вимог,

ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на його користь заборгованість за кредитним договором від 14 лютого 2008 року у розмірі 27 780,20 доларів США, що еквівалентно 718 673 грн 78 коп. та судові витрати.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області

від 24 травня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 14 лютого

2008 року в розмірі 27 780,20 доларів США, що еквівалентно 718 673 грн

78 коп. із яких: 5 247,38 доларів США - заборгованість за кредитом;

3 508,08 доларів США - заборгованість по процентах за користування кредитними коштами; 735,77 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 16 956,90 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором; 9,66 доларів США - штраф (фіксована частина); 1 322,41 доларів США - штраф (процентна складова). Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» доведені обставини, на які банк посилався, обґрунтовуючи свої вимоги, а саме: наявність договірних відносин за кредитним договором та договором поруки, невиконання зобов'язань за цими договорами ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а також доведено розмір заборгованості відповідно до її розрахунку.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 22 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану представником -

ОСОБА_3, задоволено частково. Рішення суду першої інстанції змінено та викладено його резолютивну частину в такій редакції. Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 14 лютого 2008 року, яка складається із

9 491,23 доларів США, а саме: 5 247,38 доларів США - заборгованість за кредитом, 3 508, 08 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом, і 735, 77 доларів США - комісії, що за курсом

25 грн 87 коп. відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 09 лютого 2016 року складає 245 538 грн 12 коп., а також

134 432 грн 42 коп. пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитом, 249 грн 90 коп. - штраф у фіксованій частині, 34 210 грн 75 коп. - штраф у процентній складовій, а всього - 414 431 грн 19 коп.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 свої зобов'язання за кредитним договором та договором поруки не виконали, що є підставою для солідарного стягнення з них заборгованості за кредитом. Разом з тим, суд апеляційної інстанції не погодився із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування позовної давності до вимог банку в частині стягнення пені, а також стягнення пені і штрафів у доларах США.

У касаційнійскарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник

ОСОБА_2 - ОСОБА_3,посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 не поручалась за зобов'язаннями ОСОБА_1 за кредитним договором про споживчий кредит від 14 лютого 2008 року. Порука за договором поруки від 14 лютого 2008 року є припиненою в силу вимог частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки банк звернувся до суду із цим позовом через шість років після укладення кредитного договору і жодних платежів на погашення заборгованості ОСОБА_1 не здійснювала. Крім того, суди не дали належної правової оцінки підставам для застосування частини першої статті 559 ЦК України, згідно з якою порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 14 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 24 618 грн 75 коп., зі сплатою

15 % річних терміном до 14 лютого 2028 року.

Для забезпечення зобов'язань за вказаним кредитним договором між

ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 14 лютого 2008 року було укладено договір поруки, відповідно до якого остання як поручитель зобов'язалася відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником усіх його зобов'язань.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 09 липня 2008 року кредитний договір від 14 лютого 2008 року було переведено із валюти «Гривня» у валюту «Долар США». Розмір кредиту після проведення конвертації складав 5 326,69 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 14,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

За змістом частини першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Боржник (а відтак і поручителі) узяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 14 лютого 2028 року, сплачуючи її частинами згідно з графіком платежів з 14 по 14 число кожного місяця.

Сторони встановили не лише строк дії договору, а й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення періодичних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Отже, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості починається обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов'язань за кредитом.

Тобто банк повинен був протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання пред'явити вимоги до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Аналогічна правова позиція, висловлена Верховним Судом України у постановах від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня

2016 року у справі № 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі

№ 6-3087цс16.

Крім того, правильне застосування частини четвертої статті 559 ЦК України було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі

№ 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), за наслідками розгляду якої Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року виклала правовий висновок про відсутність підстав для відступлення від сталої практики Верховного Суду України й Верховного Суду та вказала, що з огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором, повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

При розгляді справи суд апеляційної інстанції не врахував наведених норм матеріального права та того, що кредитним договором передбачено виконання грошових зобов'язань шляхом здійснення періодичних платежів (згідно з графіком), не перевів доводів апеляційної скарги щодо того, що ОСОБА_1 свої зобов'язання за кредитним договором взагалі не виконувала, не з'ясував, чи банк пред'явив вимоги до поручителя у межах шести місяців за кожним періодичним платежем, та чи не припинилась порука ОСОБА_2 за окремими платежами.

Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

Проте апеляційний суд на зазначені умови договору уваги не звернув та не перевірив розрахунок банку відносно стягнення пені та штрафу, не визначився із тим, чи не є це застосуванням подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Крім того, апеляційний суд не перевірив з яких підстав та як нараховується комісія за кредитним договором від 14 лютого 2008 року.

Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини 4 статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, ОСОБА_2 посилалась на те, що вона поручилася за виконання кредитного договору від 14 лютого 2008 року на суму 126 881 грн 25 коп., а позов пред'явлено на суму, за яку вона не поручалась. Тобто банк збільшив обсяг її відповідальності без її згоди, що є підставою визнання поруки припиненою відповідно до частини першої статті 559 ЦК України. Апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, у порушення вимог статей 212, 303 ЦПК 2004 року зазначених доводів не перевірив, не навів мотивів їх відхилення, а обмежився лише безпідставним посиланням на те, що інших підстав для припинення поруки у розумінні статті 559 ЦК України доводи апеляційної скарги не містять.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету МіністрівРади Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов'язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов'язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону не звернув уваги на доводи ОСОБА_2 про підстави припинення поруки у зв'язку із збільшенням обсягу відповідальності поручителя та не надав належної правової оцінки таким аргументам.

За таких обставин рішення апеляційного суду не може вважатись законним й обґрунтованим, тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України воно підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості досліджувати докази, з'ясовувати обставини справи, необхідні для прийняття рішення, перешкоджає ухваленню нового судового рішення, а тому справа підлягає передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

За таких обставин постанова суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та постановлена з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, подану представником - ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 22 лютого 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В. Синельников

С.Ф. Хопта