Провадження № 2/679/126/2019
Справа № 679/1753/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2019 року м. Нетішин

Нетішинський міський суд Хмельницької області у складі:

судді Гавриленко О.М.,

секретар судового засідання Василюк Л.С.,

номер справи 679/1753/18,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Нетішин цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

за участю представників учасників справи:

представника позивача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 26 грудня 2015 року близько 21 год. 20 хв. в селі Старий Кривин Славутського району Хмельницької області, на автодорозі Городище-Рівне-Староконстянтинів, ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Skoda Yeti», не врахував дорожню обстановку та безпечну швидкість руху, у зв`язку з чим допустив на нього наїзд, спричинивши йому тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості, що підтверджується висновком експерта №63 від 27 квітня 2016 року.

Позивач вказує, що відповідно до постанови Ізяславського районного суду Хмельницької області від 29 червня 2017 року по справі №675/1177/17 вина ОСОБА_2 встановлена.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП), як зазначає позивач, він отримав тілесні ушкодження та тривалий час лікувався і на даний час лікування продовжується. 08 серпня 2017 року позивачу встановлено другу групу інвалідності. Останній вказує, що через зазначені обставини він фактично втратив постійну роботу в КП НМР «Благоустрій» та можливість нормального функціонування. Через постійне вживання ліків змушений відмовляти собі в багатьох нормальних життєвих людських потребах, в харчуванні та спілкуванні.

Оскільки позивач тривалий час лікувався, то ним були понесені витрати на таке лікування в сумі 155 420 грн.

Водночас, 05 грудня 2018 року ПАТ «Українська пожежно - страхова компанія» за розглядом його заяви про страхове відшкодування, відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності АЕ №5355850 від 11 грудня 2015 року здійснила йому страхову виплату в сумі 100 000 грн.

ОСОБА_1 , посилаючись на ст.ст. 82, 1166, 1187, 1194 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), просить стягнути з відповідача завдану йому ним матеріальну шкоду, що пов`язана з його лікуванням у сумі 55 420 грн., що є різницею між фактичними його витратами на лікування, а саме 155 420 грн., та страховим відшкодуванням у сумі 100 000 грн.

Крім того, позивач в позові зазначає, що так як до ДТП він працював офіційно в КП НМР «Благоустрій», то на даний час має право на відшкодування втраченого внаслідок каліцтва заробітку(доходу) в порядку ч. 1 ст. 1197 ЦК України. Для розрахунку ступеня втрати професійної працездатності позивач керується наказом Міністерства охорони здоров`я України №420 від 05 червня 2012 року «Про затвердження Порядку та Критеріїв встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків», на підставі якого ОСОБА_1 визначає ступінь втрати своєї професійної працездатності - 65% та зазначає, що за період 24 місяці відповідач зобов`язаний йому відшкодувати 107 484 грн. втраченого заробітку (доходу) внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а тому просить суд стягнути з останнього вказану суму.

Також позивач вважає, що в результаті ДТП за безпосередньої участі та встановленої вини відповідача, йому було спричинено моральну шкоду, яка полягає в тому, що до десяти разів позивач перебував на стаціонарному лікуванні, переніс більше п`яти операцій, кожна з яких супроводжувалася емоційним страхом з приводу того, що не зможе самостійно ходити чи повноцінно повернутися до попереднього способу життя, переживанням за результат операції та за збереження життя в цілому. Думки про можливий негативний результат будь-якого із оперативних втручань не давали спати, доводили до депресивного стану. Також сильних душевних переживань йому завдавали думки про те, що на даному етапі він є тягарем для своїх рідних і вони змушені витрачати свій час та кошти на догляд та піклування за ним.

Тому така шкода, на його думку, має бути йому відшкодована відповідачем у сумі 100 000 грн. в порядку п.п. 2, 3 ч. 2 ст. 23, ст. 1167 ЦК України.

22 лютого 2019 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву із запереченнями щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову. Зокрема зазначив, що на обґрунтування позовних вимог позивач послався на постанову Ізяславського районного суду Хмельницької області від 29 червня 2017 року, за якою ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, за фактом ДТП 26 грудня 2015 року о 21 годині 20 хвилин. Разом з тим, постановою від 31 травня 2017 року закрито кримінальне провадження №0000840 від 27 грудня 2015 року за відсутністю а діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за тим же фактом. Встановлено фактичні обставини, за якими до виникнення небезпеки даної пригоди призвів вихід пішохода ОСОБА_1 з компанії людей та подальшим переходом проїзної частини дороги, на такій відстані перед автомобілем, що ОСОБА_2 не мав можливості загальмувати та уникнути наїзду на позивача.

Окрім того, відповідач зазначив, що належних доказів на підтвердження витрат на лікування в сумі 155 420 грн. позивач суду не надав, а надані позивачем докази не є належними та допустимими в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України та не доводять вину відповідача, наявність шкоди та причинний зв`язок.

01 лютого 2019 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову.

21 травня та 12 червня 2019 року ОСОБА_2 у судовому засіданні надав заяву про зупинення провадження у справі.

05 вересня 2019 року представник відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні подав клопотання про витребування документів.

Будь-які інші заяви та клопотання від учасників справи не надходили.

Ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області від 25 січня 2019 року вказану вище позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 04 лютого 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 24 квітня 2019 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду та витребувано документи.

Ухвалами Нетішинського міського суду Хмельницької області від 21 травня та 12 червня 2019 року в задоволення клопотання ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі відмовлено.

Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 05 вересня 2019 року клопотання представника відповідача ОСОБА_4 про витребування документів задоволено та витребувано документи.

Будь-які інші процесуальні дії судом у даній справі не проводились.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав зазначених у ньому. Представник позивача додатково пояснив, що тривалий час позивач перебував на лікуванні, на таке ним було затрачено багато коштів. Багато медикаментів купувалось без підтвердження такої купівлі товарними чеками також він не має змоги надати документи на підтвердження оплати проведених операцій. Щодо того, що в товарних чеках зазначені медикаменти, які не зазначені в призначеннях лікаря, то представник пояснив, що такі ліки та медичні засоби були, як додаткові і необхідні. Щодо наявності оригіналів товарних чеків та фіскальних чеків, зазначив, що такі є, але при собі їх не має. Поряд з цим не заперечував позивач щодо надання відповідачем відразу після ДТП коштів у сумі 5 000 грн.

Відповідач та його представник у судовому засідання позов не визнали. Зокрема відповідач пояснив, що дійсно 26 грудня 2015 року трапилась ДТП за його участю та участю позивача, однак така сталась з вини останнього, оскільки він раптово вийшов на проїзну частину і він не міг уникнути наїзду на нього, що підтверджується висновками експертиз, які проводились в межах кримінального провадження по факту ДТП 26 грудня 2015 року. Щодо визнання ним вини під час розгляду справи про адміністративне правопорушення 29 червня 2017 року Ізяславським районним суду Хмельницької області, за результатом якого його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, за фактом ДТП 26 грудня 2015 року, пояснив, що він визнав вину у порушенні правил дорожнього руху, що спричинило механічні пошкодження транспортному засобу, однак у постанові суду було зазначено, що він визнав вину у вчиненні ДТП, в результаті якої були завдані тілесні ушкодження ОСОБА_1 . Зауважив на тому, що він визнав вину у ДПТ за проханням батька потерпілого, який просив таку визнати, щоб його син ОСОБА_1 мав змогу отримати страхове відшкодування, хоча вина у ДТП повністю лежить на позивачу, який до того ж був у стані алкогольного сп`яніння під час ДТП, про що було засвідчено в медичному закладі. Крім того, вказав, що тілесні ушкодження позивач отримав не від удару транспортного засобу під його керуванням, а від того, що відразу після його падіння на проїзну частину, на нього наїхав інший автомобіль, водій якого не бачив, що на дорозі лежить позивач, оскільки була темна пора доби. Під час такого наїзду зазнала також тілесних ушкоджень сестра позивача у виді перелому ноги, яка в той час знаходилась біля останнього та якій вже виплачено страхове відшкодування. Проте, слідство не взяло до уваги свідчення пасажира його автомобіля, оскільки вважали свідчення такого упередженими.

Пояснення відповідача у судовому засіданні також підтримав його представник. При цьому останній зазначив, що позивач на підтвердження своїх витрат на лікування надав фіскальні чеки, де містить перелік найменувань ліків, однак не зробив прив`язку їх до листів призначення, а тому неможливо встановити те, які саме ліки купував позивач за кожним призначенням, зазначеним у епікризах та виписках. Окрім того, останній ставить вимогу про відшкодування втраченого заробітку (доходу) внаслідок каліцтва в сумі 107 484 грн., проте не обґрунтував таку, не зазначив за який період він таку має намір стягнути та не врахував того, що в період перебування на лікуванні таке лікування йому оплачувалось згідно лікарняних листів, оскільки позивач офіційно був працевлаштований. Не вказав позивач і те, з якого періоду він отримує пенсію по інвалідності, що має значення при вирішенні питання про стягнення втраченого заробітку (доходу) внаслідок каліцтва.

Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди в сумі 100 000 грн., представник вказав на те, що така є необґрунтованою. Звернув увагу на те, що відповідач вже надав позивачу, як допомогу 5 000 грн., що не було враховано позивачем у позовній заяві.

Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача та їх представників, встановивши фактичні обставини справи, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, а відповідач, як на підставу своїх заперечень, дослідивши та оцінивши докази, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню зважаючи на таке.

Як убачається з матеріалів справи, 26 грудня 2015 року приблизно о 21 год. 20 хв. в селі Старий Кривин Славутського району Хмельницької області, на автодорозі Городище-Рівне-Староконстянтинів, ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Skoda Yeti», не врахував дорожню обстановку та безпечну швидкість руху, у зв`язку з чим допустив наїзд на пішохода ОСОБА_1 , який отримав тілесні ушкодження.

27 грудня 2015 року по факту зазначеної ДТП було відкрито кримінальне провадження за №0000840 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Відповідно до постанови слідчого від 31 травня 2017 року за матеріалами досудового розслідування №0000840, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27 грудня 2017 року за фактом ДТП заступником начальника слідчого відділення Славутського ВП ГУНП в Хмельницькій області Улашуком А.В., була винесена постанова про закриття даного кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Згідно постанови Ізяславського районного суду Хмельницької області від 29 червня 2017 року за матеріалами адміністративної справи №675/1177/17 (провадження №3/675/374/2017) про притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, останнього визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а саме за те, що він 26 грудня 2015 року приблизно о 21 год. 20 хв. в селі Старий Кривин Славутського району Хмельницької області, на автодорозі Городище-Рівне-Староконстянтинів, ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Skoda Yeti», не врахував дорожню обстановку та безпечну швидкість руху, у зв`язку з чим допустив наїзд на пішохода ОСОБА_1 , який отримав тілесні ушкодження. Під час судового розгляду означеної справи ОСОБА_2 свою вину визнав.

Вирішуючи позов в частині вимог позивача щодо відшкодування (шкоди) витрат, то суд дійшов наступного висновку.

Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди; наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними.

Разом з тим, суд бере до уваги положення ст. 1187 ЦК України, якою передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

При цьому наявність або відсутність вини володільця джерела підвищеної небезпеки встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, а ці дані відповідно до ч. 2 вказаної вище статті 76 ЦПК України встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків.

Відсутність своєї вини відповідно до вимог ч. 2 ст. 1166 ЦК України має доводити заподіювач шкоди, а не позивач має доводити наявність вини відповідача, хоча він не позбавлений цього права.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадження, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може лише вирішувати питання про розмір відшкодування.

При цьому суд бере до уваги, що в адміністративній справі з`ясовуються обставини скоєння ДТП та вина сторін, внаслідок чого встановлюється наявність чи відсутність вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, а тому, розглядаючи справу у цивільному порядку, суд не має права перевіряти обставини ДТП і робити висновки про відповідальність осіб причетних до цієї ДТП.

З наведених підстав, суд приймає до уваги висновок експерта №5630/18-26 від 28 серпня 2019 року, згідно даних якого в діях водія ОСОБА_2 убачаються порушення Правил дорожнього руху України (далі ПДР України), так як у вказаній дорожній обстановці останній повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 12.2, 12.3, 12.4 ПДР України. При цьому, суд зважає на наявність в діях водія ОСОБА_2 порушень ПДР України, на які вказав експерт у своєму висновку, та причинного зв`язку із наслідками у вигляді отримання ОСОБА_1 тілесних ушкоджень, оскільки відповідачем протилежного доведено не було.

Відповідно до висновку судово-медичної експертної комісії від 27 квітня 2016 №63 Хмельницького обласного бюро судово-медичної експертизи, який не викликає у суду сумніву, у позивача ОСОБА_1 мали місце тілесні ушкодження: відкрита черепно-мозкова травма, відкритий вдавлений осколковий перелом кісток, перелом лобної кістки, з поширенням на основі черепа, кісток лицевого черепа, з крововиливами в пазухи лобної, решітчастої кістки черепа та верхньої щелепи, заочну клітковину справа, перелом кісток носа, перелом коронок двох зубів верхньої щелепи, забій лівої лобної частки головного мозку, субдуральна гематома правої та лівої лобно-тім`яних ділянок головного мозку; закрита травма грудної клітки; забій лівої легені; закритий вбитий перелом правої плечової кістки; закритий перелом правої великогомілкової кістки; закритий перелом третини лівої великогомілкової кістки; закритий перелом лівої малогомілкової кістки.

Тілесні ушкодження у вигляді закритого перелома кісток носа за своїм характером відносяться до ступеня легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Тілесні ушкодження: відкрита черепно-лицьова травма із забоєм головного мозку, переломами кісток склепіння та основи черепа, переломи правої та лівої очниці за кваліфікуючим критерієм небезпеки для життя в момент заподіяння відносяться до категорії тілесних ушкоджень тяжкого ступеня, закриті переломи правої плечової кістки, переломи кісток правої та лівої гомілок за кваліфікуючим критерієм тривалого розладу здоров`я відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

Зазначені тілесні ушкодження спричинені дією тупих твердих предметів та відповідають ударному механізму прикладанням травмуючої поверхні, можуть відповідати механізму їх заподіяння від зіткнення автомобіля, що рухається з людиною та відкиданням тіла потерпілого з падінням на поверхню шляхового покриття.

Як убачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 поступив в ортопедичне відділення Хмельницької обласної лікарні 28 грудня 2015 року, а виписаний 11 лютого 2016 року. Діагноз заключний клінічний основний: політравма, поєднана травма, відкритий перелом кісто лицевого черепа та лобної кістки, екзольтам справа, анізокорія, ЗТГК, забій ОГ, закритий багато саловий перелом правої гомілки, закритий перелом медіальної кісточки справа з задовільним стоянням уламків, закритий перелом лівої великогомілкової кістки з незначним зміщенням уламків.

Суд враховує обставини перебування позивача на лікуванні у КМЗ НМР «Спеціалізована медико-санітарна частина м. Нетішин» у неврологічному відділені, що підтверджується даними виписки - епікризів №5274, №1804, №1628 (арк. спр. 15- 16), в державній установі «Інститут травматології та ортопедії НАМН України», що підтверджується даними виписки та довідки - виписки з історії хвороби стаціонарного хворого №524296 та №524296 (арк. спр. 18, 19), з приводу отриманих під час ДТП тілесних ушкоджень.

Під час лікування, як стверджує позивач, ним на придбання ліків та проходження медичного обстеження було витрачено грошові кошти в розмірі 155 420 грн., на підтвердження вказаних витрат позивач надав копії товарних чеків, рахунків - фактури з фіскальними чеками та договору добровільного медичного страхування від 29 червня 2017 року (арк. спр. 24-53).

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що позивач, згідно даних вищезазначених товарних чеків та рахунків-фактури придбав ліки та інші медичні засоби, які не входили до переліку препаратів, зазначених у вищевказаних виписних епікризах, виписках з історії хвороби стаціонарного хворого (арк. спр. 13-18) та довідці - виписці з історії хвороби стаціонарного хворого (арк. спр. 19).

Також суд зауважує на тому, що позивач не надав до позову належним чином завірені копії оригіналів товарних чеків та фіскальних чеків або їх оригіналів на виконання вимог ч. 2 ст. 95 ЦПЦ України, а також не надав таких у судовому засіданні, що виключає можливість суду дати оцінку таким доказам, як достовірним доказам в розумінні ст. 79 ЦПЦ України.

Щодо доводів позивача з приводу витрат на стоматологічне лікування в сумі 15 640 грн., то суд такі відхиляє, оскільки останній не надав належних доказів на підтвердження того, що була наявна потреба у проведенні такого лікування та підтвердження того, що позивач фактично поніс такі витрати.

Також не підлягають до стягнення витрати позивача на укладення ним договору добровільного медичного страхування від 29 червня 2017 року в сумі 4 500 грн., так як такий договір був укладений позивачем з власної ініціативи після пропозиції лікуючих лікарів, що підтвердив позивач у судовому засіданні (арк. спр. 37) .

При вирішенні вимоги позивача про відшкодування втраченого заробітку (доходу) суд виходив з наступного.

Як убачається з позовної заяви, позивач звертаючись з зазначеною вимогою керувався ст. 1197 ЦК України, яка визначає порядок визначення розміру втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу).

Позивач при обчисленні розміру втрати ним заробітку (доходу) внаслідок каліцтва або іншого здоров`я застосував положення наказу Міністерства охорони здоров`я України №420 від 05 червня 2012 року «Про затвердження Порядку та Критеріїв встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків».

Приписами статті 1197 ЦК України встановлено, що розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності.

Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розмір відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою потерпілим заробітку (його частини) у зв`язку з ушкодженням здоров`я, встановлюється виходячи зі ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячного заробітку, який потерпілий мав до ушкодження здоров`я.

Відповідно до п. 22 вказаної постанови в рішенні суд повинен навести точний розрахунок присуджених сум для відшкодування шкоди, зазначені строки їх виплати. Відшкодування шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я складається зі щомісячних платежів (страхових виплат), що виплачуються протягом строку, на який встановлено втрату працездатності, та додаткових витрат, що виплачуються протягом строку, на який визначено потребу в них.

Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Згідно з порядком відшкодування шкоди, передбаченим ч. 1 ст. 1202 ЦК України, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами.

Виходячи з вищенаведеного, на переконання суду, позивач при зверненні з зазначеною вище вимогою не правильно визначив порядок рорзрахунку розміру втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), керуючись наказом Міністерства охорони здоров`я України №420 від 05 червня 2012 року «Про затвердження Порядку та Критеріїв встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків», оскільки такий регулює механізм встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків.

Суд у даному випадку позбавлений можливості самостійно змінити підставу позову в цій частині та провести власний розрахунок визначення розміру втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу).

Окрім того, суд зауважує на тому, що позивач не зазначив період за який, на його переконання, відповідач повинен відшкодувати втрачений заробіток (доход) витрат, обмежившись зазначенням лише періоду - двадцять чотири місяці. Не зазначили такого періоду також позивач та його представник і в судовому засіданні.

Також позивачем при зверненні до суду з такою вимогою не було враховано те, що в період тимчасової втрати працездатності втрачений заробіток йому оплачувався роботодавцем відповідно до листків непрацездатності, що не заперечував останній і в судовому засіданні.

При цьому слід зауважити, що при розгляді позовних вимог позивача в частині стягнення майнової шкоди та відшкодування втраченого заробітку, суд обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та доказами, поданими учасниками справи, і не може виходити за їх межі в розумінні положень, визначених ст. 11 ЦПК України, а тому в задоволенні таких відмовляє.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, то суд вважає, що така підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до вимог частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Ураховуючи наведене суд вважає, що відповідач повинен нести відповідальність за моральну шкоду, завдану позивачу своїми діями в розмірі 25 000 гривень. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із засад розумності та справедливості, враховує глибину фізичних та душевних страждань позивача, матеріальний стан відповідача, його особу та обставини, що він не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода.

У судовому засіданні з`ясовано, про що підтвердив позивач, що відповідачем в рахунок відшкодування ОСОБА_1 шкоди сплачено 5 000 гривень.

Таким чином, суд вважає необхідним стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000 гривень.

Доводи представника відповідача про те, що при ДТП наявна вина позивача, суд відхиляє, оскільки вказані обставини не входять до предмету доказування при розгляді даної справи.

Крім того, представником відповідача було заявлено клопотання про застосування судом строків позовної давності до позовних вимог позивача, оскільки дорожньо-транспортна пригода сталася 26 грудня 2015 року, а позов позивачем було подано до суду 26 грудня 2018 року, а тому на його переконання сплинув час позовних вимог, що складає три роки.

Однак суд з таким твердженням представника відповідача не погоджується, так як згідно п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат судом встановлено, що позивач звільнений від сплати судового збору, тому такий у відповідності до ч. 6 ст. 141 ЦПК України має стягуватись з відповідача на користь держави.

Оскільки позов задоволено частково, то з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір пропорційно до задоволених вимог в розмірі 299 грн. 80 коп., що відповідатиме вимогам ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Пунктом першим частини третьої статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Представник позивача надав суду заяву про неможливість надання суду доказів розміру витрат на правничу допомогу адвоката до закінчення судових дебатів, а тому просив суд вирішити дане питання після ухвалення рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати (п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України).

Таким чином, враховуючи вищезазначене, суд вважає за необхідне встановити позивачу п`ятиденний термін після ухвалення рішення суду для надання суду доказів щодо розміру понесених судових витрат і призначає судове засідання для вирішення питання про судові витрати.

Доказів понесення відповідачем судових витрат суду не надано.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнти частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 20 000 (двадцять тисяч) гривень.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспорної пригоди в сумі 55 420 (п`ятдесят п`ять тисяч чотириста двадцять) гривень, втраченого внаслідок каліцтва заробітку (доходу) в сумі 107 484 (сто сім тисяч чотириста вісімдесят чотири) гривні та моральної шкоди в сумі 80 000 (вісімдесят тисяч) гривень - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 199 (сто дев`яносто дев`ять) гривень 80 копійок.

Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 03 грудня 2019 року о 12 год. 00 хв. в приміщенні Нетішинсього міського суду Хмельницької області.

ОСОБА_1 протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду надати суду докази щодо розміру понесених судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Хмельницького апеляційного суду або через Нетішинський міський суду Хмельницької області (відповідно до п.п. 15.5 п. 15 ст. 1 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року) протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОККПП НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складено 04 грудня 2019 року.

Суддя О.М. Гавриленко