КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 758/301/16-ц

номер провадження: 22-ц/824/15775/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 25 квітня 2019 року у складі судді Ларіонової Н.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за аліментами та неустойки у зв`язку із порушенням строків сплати аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом доОСОБА_2 про стягнення заборгованості за аліментами та неустойки (пені) у зв`язку із порушенням строків сплати аліментів.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що з 23 травня 1992 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому у шлюбі, який було розірвано 09 лютого 2010 року. Від шлюбу вони мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначала, що рішенням Подільського районного суду міста Києва від 18 лютого 2000 року стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 01 лютого 2000 року до її повноліття. На виконання зазначеного рішення 18 лютого 2000 року Подільським районним судом міста Києва був виданий виконавчий лист № 2-720.

Вказувала, що з лютого 2000 року по серпень 2012 року відповідач нерегулярно сплачував аліменти, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка згідно довідки-розрахунку від 04 листопада 2015 року, складеної старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції міста Києва, станом на 08 вересня 2012 року становить 31 339 грн 07 коп. Також з відповідача підлягає стягненню неустойка відповідно до ч.1 ст.196 СК України у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

З урахуванням наведеного, позивач ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за аліментами у розмірі 31 339 грн 07 коп. та пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 9 039 грн 53 коп.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 25 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за аліментами, що виникла станом на 08 вересня 2012 року у розмірі 12 850 грн 02 коп., неустойку (пеню) в розмірі 1 596 грн 18 коп., а всього 14 446 грн 20 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на її користь заборгованість за аліментами у розмірі 31 339 грн 07 коп.та неустойку (пеню) в розмірі 31 339 грн 07 коп., посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправомірно взяв на себе обов`язок вирішення спору по визначенню розміру заборгованості за аліментами при вирішенні позовних вимог стягувача про стягнення заборгованості за аліментами та пені за їх несвоєчасну сплату, оскільки відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, у разі незгоди заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) державним виконавцем розміром заборгованості за аліментами, спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Оскільки старшим державним виконавцем 04 листопада 2015 року видано довідку з розрахунку заборгованості, згідно з якою заборгованість відповідача за аліментами за період з лютого 2000 року по вересень 2012 року становить у сумі 31 339 грн 07 коп. і відповідачем вказана довідка у встановленому законом порядку не оскаржувалась, то вважає, що суд першої інстанції не мав права самостійно визначати належний до стягнення розмір заборгованості по аліментам. Крім того вважає, що судом неправомірно звільнено відповідача від сплати заборгованості за аліментами за період з вересня 2000 року по вересень 2003 року, оскільки відповідач зустрічного позову не подавав.

Зазначає, що суд першої інстанції неправомірно взяв до уваги видаткові касові ордери з різних місць роботи відповідача, оскільки вони не є належними, допустимими та безспірними доказами сплати аліментів та не свідчать про їх отримання позивачем.

Також вказує, що при розрахунку розміру неустойки за прострочення сплати аліментів суд помилково застосував формулу, яка наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15ц, оскільки 03 квітня 2019 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову у справі 333/6020/16-ц, у якій визнано помилковою формулу розрахунку неустойки, яка наведена у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року та встановлено, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо, а не за кожний день прострочення аліментів від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або дня ухвалення судом рішення про стягнення аліментів. Тому вважає, що розмір неустойки за прострочення сплати аліментів підлягає розрахунку, виходячи із розміру заборгованості за аліментами у сумі 31 339 грн 07 коп. відповідно до формули, наведеної у постанові Велика Палата Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц та, враховуючи обмеження щодо розміру пені, яке встановлене ч.1 ст.196 СК України, з відповідача на її користь підлягає стягненню неустойка за прострочення сплати аліментів у розмірі 31 339 грн 07 коп.

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для вирішення спору по визначенню розміру заборгованості за аліментами, оскільки між сторонами наявний спір щодо розміру заборгованості за аліментам. Також вказує, що віноспорював розрахунок заборгованості за аліментами, звернувшись із скаргою на дії державного виконавця до начальника відділу Державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві, однак ця його скарга залишена без розгляду. Зазначає, що у позовній заяві ОСОБА_1 просила стягнути неустойку (пеню) у сумі 9 039 грн 53 коп., а в апеляційній скарзі просить стягнути пеню в сумі 31 339 грн 07 коп. Проте позивач не зверталася до суд першої інстанції із заявою про збільшення розміру позовних вимог про стягнення пені в сумі 31 339 грн 07 коп. Вважає, що суд першої інстанції правильно стягнув пеню у розмірі 1 596 грн 18 коп. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 40 378 грн 60 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає не в повному обсязі.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості за аліментами, суд першої інстанції керувався положеннями ст.95 СК України та ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, й виходив із того, що відповідач заперечував розмір заборгованості за аліментами, що свідчить про існування між сторонами спору щодо розміру заборгованості за аліментами, а тому суд дійшов висновку, що у даному випадку саме судом визначається заборгованість за аліментами, яка підлягає стягненню з відповідача у розмірі 12 850 грн 02 коп.

Однак з вказаними висновками суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки вони не ґрунтується на вимогах закону.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 23 травня 1992 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилась дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб між сторонами розірвано, про що відділом РАЦС Подільського РУЮ у місті Києві складено актовий запис №402 від 27 липня 2004 року.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 18 лютого 2000 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 01 лютого 2000 року до її повноліття.

На виконання вказаного рішення суду 18 лютого 2000 року Подільським районним судом міста Києва був виданий виконавчий лист № 2-720.

Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві від 09 листопада 2000 року відкрито виконавче провадження № 35145102 з виконання вказаного виконавчого листа № 2-720 від 18 лютого 2000 року.

04 листопада 2000 року державним виконавцем відправлено стягувачу виконавчий лист № 2-720 від 18 лютого 2000 року згідно її заяви, що підтверджується відміткою державного виконавця на виконавчому листі (а.с.27-28, т.1).

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами виконавчого провадження, що аліменти утримувались із заробітної плати боржника ОСОБА_2 під час його роботи у ТОВ «Технопласт» в період з 01 грудня 2007 року по 01 вересня 2009 року.

08 вересня 2012 року виконавче провадження було закінчено у зв`язку із досягненням дитиною повноліття.

13 лютого 2013 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві Святецьким Д.В. складено довідку-розрахунок заборгованості по аліментам, згідно якої станом на 08 вересня 2012 року заборгованість ОСОБА_2 становить 43 489 грн 16 коп.

05 листопада 2014 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві Святецьким Д.В. складено довідку-розрахунок заборгованості по аліментах, відповідно до якої з 2000 року до 08 вересня 2012 року аліменти боржником ОСОБА_2 сплачувались, борг по аліментах відсутній, аліменти сплачені в повному розмірі.

04 листопада 2015 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві Святецьким Д.В. складено довідку-розрахунок заборгованості по аліментах, відповідно до якої станом на 08 вересня 2012 року заборгованість ОСОБА_2 за аліментами становить 31 339 грн 07 коп. (а.с.4-7, т.2).

Вказані обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами.

Відповідно до ч.ч.1, 3, 4 ст. 194 СК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання. Заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до ст. 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду. Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу, - до досягнення нею двадцяти трьох років.

Згідно з ч.4 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений ст.74 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення суду про стягнення аліментів), а також ст.71 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», у редакції, чинній на момент вирішення даної справи.

Відповідно до ч.9 ст.74 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», у редакції, чинній на момент ухвалення рішення суду про стягнення аліментів, спір щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Аналогічне положення міститься у ч.8 ст.71 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на момент вирішення даної справи.

Отже, за відсутності такого спору заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

По справі встановлено, що рішенням Подільського районного суду міста Києва від 18 лютого 2000 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 01 лютого 2000 року до її повноліття. На виконання вказаного рішення суду 18 лютого 2000 року Подільським районним судом міста Києва був виданий виконавчий лист № 2-720.

Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості по аліментах, складеної 04 листопада 2015 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві Святецьким Д.В., станом на 08 вересня 2012 року заборгованість ОСОБА_2 за аліментами становить 31 339 грн 07 коп. (а.с.7-10, т.1; а.с.4-7, т.2).

Згідно з положеннями ч.ч.4, 8, 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції, чинній на момент розгляду даної справи, виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. За наявності заборгованості із сплати аліментів у розмірі, що сукупно перевищує суму відповідних платежів а три місяці, виконавець роз`яснює стягувачу право на звернення до органів досудового розслідування із заявою (повідомленням) про вчинене кримінальне правопорушення боржником, що полягає в ухиленні від сплати аліментів.

Аналіз зазначених норм дозволяє зробити висновок про те, що визначення розміру заборгованості із сплати аліментів та порядок стягнення такої заборгованості визначено Законом України «Про виконавче провадження» та не потребує ухвалення ще одного рішення суду про стягнення цієї заборгованості, оскільки вона стягується в межах виконавчого провадження за виконавчим листом про стягнення аліментів. Суд лише розглядає спір щодо розміру заборгованості із сплати аліментів, проте не стягує таку заборгованість, оскільки стягнення заборгованості віднесено до повноважень виконавця.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 , не погоджуючись із розміром заборгованості, визначеної державним виконавцем у довідці-розрахунку заборгованості по аліментах від 04 листопада 2015 року, не звертався до суду із самостійним позовом про оскарження розміру заборгованості зі сплати аліментів, визначеної державним виконавцем у довідці-розрахунку від 04 листопада 2015 року.

Також матеріали справи не містять доказів того, що відповідач у встановленому законом порядку звертався до суду із скаргою на дії державного виконавця щодо складання довідки-розрахунку заборгованості по аліментах від 04 листопада 2015 року, хоча таке право йому було роз`яснено у листі начальника відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві від 02 березня 2016 року № 6450 (а.с.31, т.1).

Той факт, що відповідач оскаржував розрахунок заборгованості за аліментами від 04 листопада 2015 року, звернувшись зі скаргою на дії державного виконавця до начальника відділу державної виконавчої служби Святошинського РУЮ у місті Києві, не свідчить про те, що відповідач у встановленому законом порядку звертався до суду із скаргою на дії державного виконавця щодо складання довідки-розрахунку заборгованості по аліментах від 04 листопада 2015 року.

Отже, враховуючи, що в даному випадку аліменти на користь позивача вже стягнуті за рішенням суду і повторному стягненню не підлягають, та приймаючи до уваги, що визначений державним виконавцем розмір заборгованості за аліментами відповідачем у встановленому законом порядку не оскаржувався, тому колегія суддів приходить до висновку, що заборгованість відповідача за аліментами підлягає стягненню з нього у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», а не шляхом повторного судового стягнення.

Однак суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, належним чином не визначився з характером спірних правовідносин, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за аліментами.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за аліментамине відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за аліментами з наведених вище підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів у розмірі 1 596 грн 18 коп., суд першої інстанції виходив із відсутності вини відповідача у виникненні заборгованості за аліментами у період з травня 2004 року по серпень 2009 року, посилаючись на те, що в цей період відповідач мав постійне місце роботи, аліменти відраховувались бухгалтерією роботодавця із заробітної плати боржника та перераховувались стягувачу. Суд дійшов висновку, що розмір неустойки за прострочення сплати аліментів підлягає визначенню за період з вересня 2009 року по серпень 2012 року, виходячи із заборгованості за аліментами за місяць помноженої на 1% пені і помноженої кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальну сума неустойки визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів за кожен місяць, що відповідає формулі, яка наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15ц.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо.

Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.

Законодавець установив розмір пені - 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені.

Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені.

Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток.

Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1%.

За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.

У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання.

У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1%.

Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості.

У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1%.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц, в якій зазначено, що аналогічно вирішено питання у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18), проте помилково наведено формулу, за якою обчислення пені за сплату або прострочення сплати аліментів передбачає врахування кожного місяця окремо, а не за кожен день прострочення слати аліментів.

З урахуванням логічного й системного тлумачення положень ст.ст.403-404 ЦПК України і ст.ст.13, 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» можна зробити висновок, що у цивільному процесуальному законі визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду.

Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду.

Таким чином, у цьому випадку підлягає застосуванню не формула обчислення неустойки, що міститься упостанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц, а формула обчислення пені, наведена упостанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц.

За таких обставин, колегія суддів не погоджується із застосованою судом першої інстанції формулою розрахунку обчислення пені, що міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18).

Також суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність вини відповідача у виникненні заборгованості за аліментами у період з травня 2004 року по серпень 2009 року, посилаючись на те, що в цей період відповідач мав постійне місце роботи, аліменти відраховувались бухгалтерією роботодавця із заробітної плати боржника та перераховувались стягувачу, з таких підстав.

Так, згідно зі ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що передбачена статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення аліментів.

Доказів щодо звільнення від обов`язку утримувати дитину відповідачем не надано.

Крім того, ОСОБА_2 був обізнаний зі змістом рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання дитини та знав про свій обов`язок з їх сплати, однак доказів на підтвердження неможливості сплачувати аліменти, у зв`язку з чим заборгованість утворилась з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банком, відповідачем не надано.

Посилання суду на те, що у період з травня 2004 року по серпень 2009 року аліменти відраховувались із заробітної плати відповідача бухгалтерією роботодавця та перераховувались стягувачу, однак в деякі періоди розмір відрахування був меншим ніж належний до стягнення розмір аліментів, саме по собі не виключає вину платника аліментів - відповідача, який знав про наявність рішення суду про стягнення з нього аліментів.

При цьому згідно з прецендентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду (рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).

Відсутність гарантії виконання судового рішення у розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачені гарантії надані сторонам - справедливий, відкритий і швидкий розгляд.

Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

У п.9 ч.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Отже, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч.1 ст.196 СК України, що суд першої інстанції повинен був урахувати при встановленні доведеності вини відповідача.

Крім того, обов`язок надавати дитині допомогу (аліменти) батько несе не лише на підставі рішення суду, а й з факту народження дитини згідно з вимогами СК України.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 359/9950/16-ц.

Колегія суддів вважає, що оскільки визначений державним виконавцем розмір заборгованості за аліментами відповідачем у встановленому законом порядку не оскаржувався, то неустойку за прострочення сплати аліментів слід нараховувати саме від суми заборгованості, яка визначена у складеній державним виконавцем довідці-розрахунку заборгованості по аліментах від 04 листопада 2015 року.

Як вбачається з розрахунку неустойки (пені) по сплаті аліментів, який складений позивачем ОСОБА_1 за період з травня 2004 року по серпень 2012 року на підставі даних довідки-розрахунку заборгованості по аліментах від 04 листопада 2015 року, розмір неустойки (пені) по сплаті аліментів становить 1 220 466 грн 40 коп. (а.с.226-227).

Дослідивши наведений розрахунок, колегія суддів вважає, що обчислений позивачем розмір неустойки за прострочення відповідачем сплати аліментів відповідно до формули, наведеної у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц та визначений розмір неустойки у сумі 1 220 466 грн 40 коп., є правильним.

Враховуючи, що в ході розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_1 не збільшувала розмір позовних вимог, то з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, встановленого ст.13 ЦПК України, згідно з яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог, колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню неустойка (пеня) за прострочення сплати аліментів у розмірі 9 039 грн 53 коп., тобто, у межах заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на свою користь неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у розмірі 9 039 грн 53 коп. підлягають задоволенню.

Що стосується прохання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про стягнення з відповідача на свою користь неустойки (пені)за прострочення сплати аліментів у розмірі 31 339 грн 07 коп,то воно не підлягає розгляду апеляційним судом, оскільки відповідно до вимог ч.6 ст.367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, наведені вище порушення призвели до неправильного вирішення справи, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за аліментами та неустойки (пені) у зв`язку із порушенням строків сплати аліментів, з наведених вище підстав.

Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги сплатила судовий збір у розмірі 768 грн 00 коп. Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і частково задовольняє позовні заяву ОСОБА_1 , то понесені позивачем витрати підлягають стягненню з ОСОБА_2 на її користь пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 172 грн 02 коп.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 25 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за аліментами та неустойки у зв`язку із порушенням строків сплати аліментів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) неустойку за прострочення сплати аліментів у розмірі 9 039 (дев`ять тисяч тридцять дев`ять) грн 53 коп.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 172 грн 02 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді