Роздільнянський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 511/1589/19

Номер провадження: 2/511/639/19

12 грудня 2019 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Ільяшук А. В.,

секретаря судового засідання Чернецької А.В.,

за участю:

позивача- ОСОБА_1 ,

представника відповідача Бугор О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Роздільна Одеської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Роздільнянської міської ради Одеської області про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна,

встановив:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Роздільнянського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив:

- визнати малу архітектурну форму (торговий павільйон) площею 30 кв.м по АДРЕСА_1 їх спільною сумісною власністю;

- визнати за ним право власності на 1/2 частину зазначеної малої архітектурної форми (торговий павільйон).

В обґрунтування позовних вимог, зазначив, що з 09.03.1990 року по 24.07.2018 року він перебував у шлюбі з відповідачкою. За період шлюбу сторонами за спільні кошти побудовано малу архітектурну форму (торгівельний павільйон), площею 30 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яку відповідач використовує для підприємницької діяльності. Шлюб між ними розірвано рішенням суду від 24.07.2018 року, яке набрало законної сили. Добровільно розділити спільне майно відповідач не бажає, тому він вимушений звернутися до суду з вказаним позовом.

Справа перебувала в провадженні судді Роздільнянського районного суду Одеської області Теренчук Ж.В. .

Ухвалою судді Роздільнянського районного суду Одеської області Теренчук Ж.В. від 27.08.2019 року заяву судді Теренчук Ж.В. про самовідвід задоволено .

Ухвалою судді Роздільнянського районного суду Одеської області Ільяшук А.В. від 28.08.2019 року позовну заяву прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 11.11.2019 року без виходу до нарадчої кімнати Роздільнянську міську раду Одеської області залучено в якості співвідповідача.

Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 25.11.2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав зазначених в позові та просив їх задовольнити, заперечення відповідача не визнав. Позивач вказав, що після розірвання шлюбу вони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, а саме - малої архітектурної форми (торгівельний павільон). Вказану малу архітектурну форму було побудовано під час шлюбу за спільні кошти. Вважає, що дане майно є спільною сумісною власністю подружжя, придбане під час шлюбу та підлягає поділу.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, надала суду відзив (а.с. 104-105), в якому з позовними вимогами ОСОБА_1 не погодилася та просила суд відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача адвокат Бугор О.Д., який діяв на підставі ордеру серії ОД № 450880 від 08.10.2019 року в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, підтримав доводи, викладені у відзиві на позов відповідача ОСОБА_2 , що мала архітектурна форма торгівельний павільйон, площею 30 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не підлягає розподілу, так як даний об`єкт виготовлений із полегшених конструкцій і встановлено тимчасово без закладення фундаменту, тому не вважається нерухомим майном, а є тимчасовим. Паспорт прив`язки виданий ОСОБА_2 дійсний до 27.12.2021 року. Сплив вказаного терміну тягне за собою демонтаж тимчасової споруди. Крім того, вимоги позивача щодо визнання права власності на вказаний об`єкт можуть мати наслідки, передбачені ст. 377 ЦПК України. Крім того, зазначив, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів можливості поділу спірного майна, а саме: висновку експертизи, вважав, що позивач обрав не той спосіб захисту свого права, тому просив суд відмовити у задоволенні позову.

Представник Роздільнянської міської ради Прибилов О.О., який діяв на підставі довіреності № 853/1/02-22 від 08.12.2016 року в судове засідання не з`явився, надав суду відзив (а.с.137-139), в якому Роздільнянська міська рада не заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та просив справу розглядати без присутності представника міської ради. ( а.с.136).

Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав.

Відповідно до ст.51 Конституції України кожен із подружжя має рівні права та обов`язки у шлюбі та сім`ї.

За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК України, яке відповідно до вимог ст.150 Конституції України є обов`язковим до виконання на території України, в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України треба розуміти так, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

На думку Конституційного Суду України, приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об`єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності.

Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об`єктом їх спільної сумісної власності.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Згідно ч.1 ст. 69 Сімейного кодексу України: «1. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу».

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного суд України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту) незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Відносини стосовно майна фізичної особи-підприємця регулюються нормами ЦК України, Господарського кодексу України та Закону України «Про підприємництво».

Відповідно до ст. 320 ЦК України, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності. Окремою формою підприємницької діяльності є підприємницька діяльність фізичних осіб. Жодних спеціальних умов чи обмежень використання фізичною особою, яка перебуває у шлюбі, свого майна для здійснення підприємницької діяльності законом не встановлено.

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним сумісним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним із подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз статей 57, 60, 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому, відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у даній справі № 6-21цс15, яка є обов`язковою для всіх судів України відповідно до вимог ст. 417 ЦПК України.

Згідно ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

Судом встановлено, що з 09.03.1990 року по 24.07.2018 року ОСОБА_1 з ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 24.07.2018 року розірвано. (а.с.7-8).

Відповідно до витягу ЄДРПОУ від 30.07.2019 року ОСОБА_2 з 01.03.2013 року зареєстрована як фізична особа-підприємець, ОСОБА_4 інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах (основний), та здійснює роздрібну торгівлю квітами. (а.с.48-50)

Випискою з Рішення №1-48 виконкому Роздільнянської міської ради «Про розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності та укладання договору особистого строкового сервітуту» від 29.11.2016 року фізичній особі підприємцю ОСОБА_2 , надано дозвіл на розміщення тимчасових споруд для підприємницької діяльності на групу споруд площею 60 м2, за адресою: АДРЕСА_1 . ( а.с.14)

Комунальне підприємство спільної власності територіальних громад Роздільнянського району Одеської області в 2016 році на замовлення ФОП ОСОБА_2 , розробило робочий проект розміщення малої архітектурної форми за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.10-13) .

Згідно договору особистого строкового сервітуту від 26.01.2017 року встановлено, що 26 січня 2017 року Роздільнянською міською радою в особі міського голови Шовкалюка В.О., діючого на підставі ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ФОП ОСОБА_2 був укладений договір особистого строкового сервітуту відносно земельної ділянки площею 0,0060 га відповідно до рішення виконавчого комітету Роздільнянської міської ради № 148 від 29.11.2016 року, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 строком на 5 років. ( а.с.106-107)

На вказаній земельній ділянці сторонами розміщено малу архітектурну форму (торгівельний павільйон), площею 30 кв.м, згідно паспорта прив`язки тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності (реєстраційний № 97 від 27.12.2016 року), який дійсний до 27.12.2021 року ( а.с. 9)

Судом встановлено, що нерухоме майно (МАФ) набуте ОСОБА_2 в період шлюбу за спільні кошти подружжя та використовується нею для здійснення підприємницької діяльності.

Заперечення відповідача про те, що на її думку недоцільно визнавати за позивачем право спільної сумісної власності на малу архітектурну форму (торговий павільйон) площею 30 кв.м по АДРЕСА_1 та проводити її поділ у зв`язку з тим, що паспорт прив`язки (реєстраційний № 97 від 27.12.2016 року) виданий їй дійсний до 27.12.2021 року та сплив вказаного терміну тягне за собою демонтаж тимчасової споруди і визнання права власності на вказаний об`єкт можуть мати наслідки, передбачені ст. 377 ЦК України, судом до уваги не приймається, як безпідставне не основане на законі.

Суд наголошує, щодо земельної ділянки на якій розташований спірний об`єкт, то вона як належала територіальній громаді міста, так і буде належати їй, так як у ФОП ОСОБА_2 є на неї тільки право особистого строкового сервітуту.

Відповідно до ст. 98 Земельного кодексу України, Право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Строк дії земельного сервітуту, що встановлюється договором між особою, яка вимагає його встановлення, та землекористувачем, не може бути більшим, за строк, на який така земельна ділянка передана у користування землекористувачу. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений».

З урахуванням наведеного, суд вважає, що мала архітектурна форма (торговий павільйон) площею 30 кв.м по АДРЕСА_1 , яка використовується ОСОБА_2 , для здійснення підприємницької діяльності, набута сторонами за час шлюбу, належать їм на праві спільної сумісної власності, тобто є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і підлягає поділу між ними у спосіб, зазначений позивачем ОСОБА_1 .

Згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина 3 ст.13 ЦПК України визначає, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Позивачем не заявлена вимога про виділ його частки чи поділ вказаного у позові спільного сумісного майна подружжя в натурі, тому посилання представника відповідача на відсутність доказів технічної можливості такого поділу, як на підставу для відмови у позові, судом до уваги не приймається, оскільки виходить за межі заявлених позовних вимог.

Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому вони підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

На підставі ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір у справі складає 1275 грн., які сплачені позивачем у повному обсязі.

На пiдставi ст.ст. 60,68,69,70,71 СК України, ст. 372 ЦК України, Постанови Пленуму ВС України від 21.12.2007р. №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя,ст. 98 Земельного кодексу України, керуючись ст.ст. 4,18,19,76-81,95,141,258-259,263-265,268,273,354,355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Роздільнянської міської ради Одеської області про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна, задовольнити у повному обсязі.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 малу архітектурну форму (торговий павільйон) площею 30 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на 1/2 частину малої архітектурної форми (торговий павільйон) площею 30 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1275 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення, з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України.

Суддя А. В. Ільяшук