Справа № 442/6503/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків Л.І.
Провадження № 22-ц/811/3239/19 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів: Крайник Н.П. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Цапа П.М.;

позивачки ОСОБА_1 і її представника

- адвоката Драгомирецького І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи Дрогобицька міська рад, Комунальне підприємство «ЖЕО» Дрогобицької міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , про усунення перешкод в користуванні загальним коридором та знесення самочинно встановленої перегородки.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивачка та її сестра ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , яка складається з двох кімнат та кухні з комунальними вигодами загальною площею 63 кв.м.

Відповідач ОСОБА_2 є власником сусідньої квартири АДРЕСА_2 і приблизно в червні 2010 року він у коридорі загального користування встановив перегородку з шлакоблоків, за якою в самовільно захопленій частині коридору облаштував ванну і туалет, а на місці загального входу поставив двері і зробив окремий вхід, внаслідок чого в загальному коридорі стало зовсім темно. Через те, що ванну та туалет зроблено неякісно, без належної гідроізоляції та вентиляційної витяжки, руйнується квартира позивачки, а саме: стінка кімнати, що є суміжною з самовільно облаштованою ванною, мокра, появився грибок і пліснява. Постановою адміністративної комісії при виконавчому комітеті Дрогобицької міської ради від 17 червня 2014 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст.150 КУпАП, та до нього застосоване адміністративне стягнення у виді попередження (а.с. 2-4).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Зобовязано ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні загальним коридором шляхом приведення приміщення до попереднього стану, а саме: знести самовільно встановлену перегородку, демонтувати самовільно влаштовані ванну і туалет та відновити єдиний вхід з вулиці до коридору загального користування будинку АДРЕСА_3 .

Вирішено питання судових витрат(а.с. 183-184).

Дане рішення оскаржив відповідач.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Стверджує, що суд не дав належної оцінки тому, що на момент спорудження перегородки в коридорі загального користування у 2009 році позивачка не була власником квартири АДРЕСА_4 , власником якої була її мати (тепер вже покійна), яка давала свою згоду на встановлення цієї перегородки.

Вважає, що судом неправомірно не застосовано до спірних правовідносин положення про строки позовної давності незважаючи на те, що ним було подано до суду відповідну заяву, оскільки позивачка звернулася до суду з даним позовом лише у 2015 році (а.с. 188-193).

Апелянт ОСОБА_2 , будучи своєчасно (02.11.2019 року) належним чином повідомленим про час і місце апеляційного розгляду справи (а.с. 212, 214, 215), в судове засідання не з`явився і про причини такої неявки суд не повідомив, що (у відповідності до частини 2 статті 372 ЦПК України) не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення доводів апеляційної скарги зі сторони позивачки і її представника, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81), і що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається самим відповідачем (апелянтом) те, що останнім в будинку АДРЕСА_3 самочинно захоплено частину коридору загального користування з подальшим самовільним облаштуванням у цій частині коридору ванни та туалету, за що його 17 червня 2014 року постановою № 18 адміністративної комісії при виконавчому комітеті Дрогобицькогої міської ради було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 150 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності (а.с. 9, 126-133, 162), а відтак ці обставини доказуванню не підлягають (частина 1 статті 82 ЦПК України).

Як також стверджується матеріалами справи, вище згадану постанову № 18 адміністративної комісії при виконавчому комітеті Дрогобицькогої міської ради від 17 червня 2014 року ОСОБА_2 оскаржував в судовому порядку, однак постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 липня 2014 року ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні його адміністративного позову про визнання згаданої постанови адміністративної комісії протиправною (а.с. 26-27).

Частиною 5 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у (зокрема) адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи.

Відтак, факт самочинного захоплення відповідачем (апелянтом) ОСОБА_2 частини коридору загального користування з подальшим самовільним облаштуванням у цій частині коридору ванни та туалету колегія суддів вважає доведеним та встановленим, а тому доводи апеляційної скарги стосовно того, що ці дії мали місце у 2009 році, а на той момент позивачка не була власником квартири АДРЕСА_4 , до уваги прийматися не можуть.

Адміністративне правопорушення, передбачене статтею 150 КУпАП (винним у скоєнні якого визнано ОСОБА_2 вище згаданою постановою адміністративної комісії від 17 червня 2014 року), є триваючим правопорушенням, а тому строк позовної давності на вимоги про приведення самовільно переобладнаних приміщень до попереднього стану не вважається пропущеним - незалежно від тривалості часу, який минув після початку чи закінчення такого самовільного переобладнання. Відтак, доводи апеляційної скарги стосовно неправомірності не застосування судом до спірних правовідносин строків позовної давності також до уваги прийматися не можуть.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 жовтня 2018 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 04 грудня 2019 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Крайник Н.П.

Шеремета Н.О.