КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 759/3045/18-ц

Апеляційне провадження 22-ц/824/3959/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Кравець В.А, Мазурик О.Ф.

при секретарі Борисенко Д.В.

сторони

позивач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану через представника ОСОБА_4, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року, ухвалене під головуванням судді П'ятничук І.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

у березні 2018 рокуОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому, з урахуванням збільшення позовних вимог, просила стягнути на її користь з відповідача три відсотки річних в розмірі 4 719,37 грн та індекс інфляції в розмірі 20 299,50 грн.

В обґрунтування позову зазначала, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10.02.2015 їй відмовлено у позові до ОСОБА_3 про поділ спільного майна. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13.05.2015 це рішення скасовано в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення грошової компенсації за Ѕ частину автомобіля та ухвалено нове рішення, яким в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнуто грошову компенсацію за Ѕ частину автомобіля «Шевроте Лачетті» 2005 року випуску, в сумі 51 500 грн та судові витрати в сумі 510,50 грн. Відповідач рішення суду не виконує, коштів не повертає, а тому, просила стягнути суми, передбачені ст. 625 ЦК України.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28.11.2018 позов задоволено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_3, через представника подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, судом не враховано, що він не міг виконати рішення суду, оскільки позивачка не повідомила йому реквізити банківського рахунку для зарахування коштів, а він погодився сплатити кошти лише в безготівковій формі. Вказував, що він не володів інформацією про відкриття у 2015 році виконавчого провадження стосовно примусового виконання рішення суду, оскільки з 10.07.2015 він був знятий з реєстрації місця проживання без реєстрації нового місця проживання, а отже і не отримував кореспонденції від державного виконавця. Після того, як дізнався про виконавче провадження перерахував кошти на рахунок, вказаний виконавцем. Судом не наведено мотивів відхилення його доводів про те, що він не був належним чином повідомлений про існування виконавчого провадження. Крім цього зазначав, що судом не враховано правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15, згідно з якими ст. 625 ЦК України не застосовується при простроченні боржником виплати боргу, сума якого вже підтверджена рішенням суду. Дана правова позиція є обов'язковою для застосування судами першої та апеляційної інстанції.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10.02.2015 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спального майна.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13.05.2015 це рішення в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення з ОСОБА_3 грошової компенсації за Ѕ частину автомобіля скасовано та у цій частині ухвалено нове рішення, яким в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, грошову компенсацію за Ѕ частину автомобіля «Шевроле Лачетті» 2005 року випуску, в сумі 51 500 грн та судові витрати в сумі 510,50 грн.

Вказане рішення Апеляційного суду м. Києва від 13.05.2015 набрало законної сили з моменту його проголошення, однак відповідачем не виконано.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, а відтак позивач має право на отримання інфляційного відшкодування та трьох відсотків річних відповідно до ст. 625 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

Згідно зі статтею 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 611 ЦК Україниу разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК Українив разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За материалами справи встановлено, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13.05.2015 стягнуто з відповідача 51 500 грн компенсації за частину автомобіля та 510,50 грн судового збору.

Відповідно до ч.1 ст. 509 Ц України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов'язанням.

Згідно із ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу, відповідно до частини п'ятої якої у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Ухвалюючи рішення про застосування положень статті 625 ЦК України, суд правильно виходив з того, що у зв'язку зі стягненням на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 13.05.2015 на користь позивачки компенсації частки права власності на автомобіль між сторонами виникли грошові зобов'язання.

Такі висновки суду відповідають правовій природі грошового зобов'язання та визначеним законодавством підставам для їх виникнення.

Висновки суду відповідають сталій судовій практиці Верховного Суду України (постанови від 06.07.016 № 6-1946цс15, від 05.12.2011, від 30.03.2016 № 62168 цс15, 04.07.2011, від 01.10.2014 № 6-113цс14) та правовим висновкам викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 справі № 686/21962/15ц, від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15ц.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про необхідність застосування до спірних правовідносин правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 20.01.2016, оскільки вважає, що за обставинами справи до спірних правовідносин підлягають застосуванню правові висновки, викладені у постановах, зазначених у попередньому абзаці цієї постанови.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що відбулося прострочення виконання грошового зобов'язання, а тому до спірних правовідносин застосовуються положення ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Колегія суддів не може визнати обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 не зміг своєчасно виконати рішення суду, оскільки 10.07.2015 був знятий з реєстрації за місцем проживання та не володів інформацією про відкриття виконавчого провадження. Так, 11.06.2015 державним виконавцем ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві Гаєвським С.М. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження та відповідно Закону України «Про виконавче провадження» копія постанови була направлено на адресу боржника, яка зазначена у виконавчому листі. Про зміну адреси відповідач не повідомляв ні стягувача, ні державного виконавця.

Доказів про те, що відповідач бажав добровільно виконати рішення суду та звертався до позивачки з проханням надати номер рахунку, на який необхідно перерахувати кошти доказами не підтверджені. Доказів про те, що стягувач відмовилася від отримання суми, яка стягнута за рішенням суду матеріалами справи також не містять.

Доводи представника відповідача про те, що суд безпідставно зазначив у судовому рішенні про договір позики та вказав статтю 1050 ЦК України не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки суд розглянув справу по обставинам, викладеним у позовній заяві та доведеним позивачем, а не з правовідносин позики.

Відтак зазначення у рішенні про договір позики та ст. 1050 ЦК України, яку суд не застосовував до спірних правовідносин не призвело до неправильного вирішення спору.

Розмір нарахованої суми інфляційних збитків та трьох процентів річних відповідач не оспорював та власного контрозрахунку таких сум не надавав.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови виготовлений 26.03.2019

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді В. А. Кравець

О.Ф. Мазурик