Справа № 2/756/2359/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

28 січня 2019 року Оболонський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Васалатія К.А.

за участі секретаря Бондаренко Н.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Оболонського районного ВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві, ГТУЮ у м. Києві про зняття арешту з майна, -

ВСТАНОВИВ:

Як вказано у позові, позивач проживає та зареєстрований АДРЕСА_1. 11.07.2000 р. постановою б/н районного ВДВС Мінського РУЮ було накладено арешт на все майно позивача із забороню його відчуження, але у зв'язку із чим (зі слів позивача) йому не відомо.

Як вказує позивач, 14.11.2018 р. за № 90138 він отримав відповідь від відповідача щодо відсутності інформації по постанові ВДВС від 11.07.2000 р., так як виконавче провадження знищено.

Тому просить суд зняти арешт та заборону відчуження з усього майна, що належить йому, який накладено на підставі постанови ДВС у Мінському районі м. Києва про арешт майна боржника від 11.07.2000 р.

Суд, керуючись ч. 1 ст. 274 ЦПК України, ухвалив розглянути справу в порядку спрощеного провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику сторін, які беруть участь у справі, на підставі наявних в справі доказів.

Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясував наступне.

Як з'ясовано судом, 11.07.2000 р. постановою б/н державного виконавця ВДВС Мінського РУЮ було накладено арешт на майна позивача та оголошення заборони на його відчуження 1124/19.

У відповідності до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Згідно з п. 3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який (яка) його видав (ла), державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, а також наслідки завершення відповідного виконавчого провадження (зняття арешту з майна тощо).

Таким чином, після завершення виконавчого провадження державний виконавець повинен скасовувати вжиті ним заходи примусового виконання рішення, в тому числі зняти арешт накладений на майно боржника.

У відповідності до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Як з'ясував суд, позивач зареєстрований у АДРЕСА_1 з 23.11.2000 р.

У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до положень ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Цією ж нормою прямої дії визначено основні засади судочинства, серед яких - обов'язковість судового рішення.

За змістом ст. ст. 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р. №3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на те, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу «resjudicata» - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (рішення в справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008 року, заява № 3236/03).

З огляду на встановлені у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем ОСОБА_1 вимоги підлягають задоволенню, з підстав небажання державних виконавців Оболонського РВДВС м. Київ ГТУЮ в м. Києві виконувати свої посадові обов'язки.

На підставі викладеного, керуючись ст. 15, 16, 321, 391 ЦК України, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», Інструкцією з організації примусового виконання рішення, затвердженої наказом МЮ України від 02.04.2012 р. № 512/5, ст.ст. 262, 354,447-453 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Зняти арешт з усього нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 (і.к. НОМЕР_1), який було накладено постановою б/н про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 11.07.2000 р. районного відділу ДВС Мінського РУЮ м. Києва.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом 15 днів з дня її проголошення.

Суддя К.А. Васалатій