Номер провадження: 22-ц/813/3575/19
Номер справи місцевого суду: 523/3106/18
Головуючий у першій інстанції Шепітко І. Г.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3

третя особа - орган опіки та піклування Суворовської РА ОМР

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2018 року у складі судді Шепітко І.Г.

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , третя особа - орган опіки та піклування Суворовської РА ОМР, про усунення ОСОБА_3 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування цією квартирою.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що є власником зазначеного житла, відповідач є законним представником (матір`ю) онука позивача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований у вказаній квартирі, проте в ній не проживає, оскільки 26.07.2016 відповідач забрала дитину і переїхала до свого зареєстрованого місця проживання, речей онука у житловому приміщенні немає.

18.04.2018 позивач надала суду заяву, в якій просила змінити предмет позову та усунути ОСОБА_3 перешкоди у розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування цією квартирою.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22.12.2018 у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в доданій до заперечень копії талону-повідомлення №004199 від 03.08.2018 будь-які відомості щодо змісту заяви ОСОБА_2 до поліції 31.07.2016 відсутні. Згідно довідки Ф-1 малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживає разом із матір`ю без реєстрації, за адресою: АДРЕСА_2 з 29.07.2016. На користь того, що переїзд з квартири позивача ОСОБА_2 і дитини до іншого житла мав добровільний характер та ніяким чином не пов`язаний з порушенням їх прав на проживання, свідчить і той факт, що з липня 2016 року на час складання апеляційної скарги жодних позовних вимог про вселення, усунення перешкод в користуванні квартирою ОСОБА_2 не подано. ОСОБА_2 , змінивши місце постійного проживання дитини, як її законний представник мала зняти її з реєстрації щодо квартири позивача та зареєструвати за новою адресою місця проживання, чого зроблено не було. Те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований у квартирі позивача, створює останньому перешкоди у здійсненні права розпорядження нею, оскільки потребує згоди органів опіки та піклування. Батько ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 вквартирі АДРЕСА_1 , не проживає та не зареєстрований, що підтверджує довідка Ф-1, що була надана суду 18.12.2018. Тобто вказана квартира не є житлом жодного з батьків малолітньої дитини. В обґрунтування своєї позиції апелянт також послався на постанови Верховного суду України від 30.06.2015 (справа №21-1438а15) та від 01.03.2016 (справа №825/1335/13-а), які не були враховані судом.

У судове засідання 26.11.2019 представник відповідача та третьої особи не з`явилися, були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутністю, у зв`язку з зайнятістю в іншій справі, в якій він вказав, що скаргу не визнає.

Представник позивача підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

На підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_2 від 29.05.2006 ОСОБА_3 є власницею квартири АДРЕСА_1 .

З 08.12.2008 у даній квартирі зареєстрований як член сім`ї власника, онук позивача - ОСОБА_3 , 2007 року народження.

У липні 2016 року невістка позивача ОСОБА_2 разом з дитиною переїхала зі спірної квартири до свого зареєстрованого місця проживання, за адресою: АДРЕСА_2 , та з цього часу онук проживає з матір`ю за її зареєстрованим місцем проживання.

Батько дитини - ОСОБА_4 з 08.12.2008 був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , в тому числі і на час звернення з позовом його матері, але з 06.11.2018 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 в іншій квартирі, що належить його матері.

Відповідно до ч.1,3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно ч.2,4 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.1-4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч.1,3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ч.1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування й розпорядження своїм майном.

Згідно з ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно з ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч.2,3 ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з ч.1,4 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч.2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, на підставі наведеного, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, а з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Як вбачається з рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25.01.2017 позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволений.

З моменту набрання законної сили вказаним рішенням про розірвання шлюбу відповідач і неповнолітній ОСОБА_3 , стали колишніми членами її сім`ї.

Однак, як вбачається з вищенаведених норм, сам факт припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач не навів доказів, які б доводили, що онук перешкоджає йому володіти, користуватись та розпоряджатись належною йому квартирою, а обмеження щодо виселення колишніх членів сім`ї власника не є порушенням права власності.

На підставі наведеного апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що ОСОБА_3 вселився у спірну квартиру як малолітня дитина сина позивачки, яка є власником квартири, і проживав на правах члена його сім`ї, а тому має право користування спірним житлом нарівні з позивачем.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України, право користування спірним житлом може бути втрачене неповнолітнім ОСОБА_3 лише у разі його відсутності понад один рік без поважних причин.

Апеляційний суд вважає поважними причини відсутності малолітнього ОСОБА_3 у квартирі, що належить позивачу, враховуючи наступне.

Згідно з копією талону-повідомлення №004199 від 03.08.2018 будь-які відомості щодо змісту заяви ОСОБА_2 до поліції 31.07.2016 дійсно відсутні.

Однак, у позові позивач посилався на акт про не проживання особи, складений ОСББ «Комфорт-3» 28.02.2018, з якого вбачається, що ОСОБА_3 не проживав у квартирі АДРЕСА_1 з 26 липня 2016 року.

А до апеляційної скарги апелянт додав довідку від 04.08.2018, з якої вбачається, що ОСОБА_3 проживає з матір`ю без реєстрації з 29 липня 2016 року за адресою: АДРЕСА_2 .

Наведені посилання позивача суперечать один одному, тому до уваги апеляційним судом взяті бути не можуть, оскільки з них вбачається, що з 26 по 29 липня 2016 року дитина не проживала ні у квартирі позивача АДРЕСА_1 , ні за місцем реєстрації матері, за адресою: АДРЕСА_2 .

З наведених обставин, наявного спору з цієї справи та спору між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про розподіл спільного майна подружжя у справі №522/8598/17 достеменно можливо зробити висновок про існуючий конфлікт між сторонами, що привів до неможливості сумісного проживання, а тому і причини, на підставі яких малолітній ОСОБА_3 не проживає у квартирі позивача АДРЕСА_1 , апеляційний суд вважає поважними.

Також, відповідно до правової позиції Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №711/4431/17: «неповнолітній не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання у спірній квартирі не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження, а тому наведені заявником умови проживання та ведення з ним спільного господарства на дитину не поширюються. Верховний Суд також ураховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року. Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).»

При цьому, апеляційний суд не може взяти до уваги посилання апелянта на те, що батько ОСОБА_3 ОСОБА_4 вквартирі АДРЕСА_1 , не проживає та не зареєстрований, що підтверджує довідка Ф-1, тобто вказана квартира не є житлом жодного з батьків малолітньої дитини, оскільки на момент звернення з позовом до суду першої інстанції ОСОБА_4 був зареєстрований вквартирі АДРЕСА_1 разом зі своїм малолітнім синомОСОБА_3 , а за адресою: АДРЕСА_3 , зареєструвався лише з 06.11.2018.

Таким чином, апеляційна інстанція повністю погоджується з судом першої інстанції, що позивачем не доведено наявність порушення його прав, з підстав реєстрації дитини в квартирі, оскільки жодними доказами позивач не підтвердив намір здійснити відчуження квартири, не надав доказів звернення до органів опіки та піклування для надання дозволу на відчуження квартири та відмови його надання.

Також, апеляційний суд не приймає до уваги посилання скаржника на те, що на користь того, що переїзд з квартири позивача ОСОБА_2 і дитини до іншого житла мав добровільний характер, свідчить і той факт, що з липня 2016 року на час складання апеляційної скарги жодних позовних вимог про вселення, усунення перешкод в користуванні квартирою ОСОБА_2 не подано, оскільки звернення чи не звернення з позовом є правом особи і сам факт звернення з позовом до суду не може бути доказом якої-небудь обставини чи спростовувати її.

Більш того, ОСОБА_2 , змінивши місце постійного проживання дитини, як її законний представник, не мала обов`язку зняти її з реєстрації щодо квартири позивача, як то стверджує останній у скарзі, та зареєструвати за новою адресою місця проживання, оскільки наведене також є правом ОСОБА_2 .

В обґрунтування своєї позиції апелянт також послався на постанову Верховного суду України від 30.06.2015 (справа №21-1438а15), якою зобов`язано Голосіївський районний відділ Державної міграційної служби України у м. Києві скасувати внесені відомості до реєстраційного обліку про зняття ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з реєстрації місця проживання за відповідною адресою. Також, апелянт послався на постанову Верховного суду України від 01.03.2016 (справа №825/1335/13-а), якою залишено в силі постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 4 грудня 2014 року, якою визнано дії відповідача про зняття з реєстрації місця проживання позивачів протиправними; зобов`язано управління ДМСУ вчинити необхідні дії щодо реєстрації обліку та поновити реєстрацію місця проживання позивачів.

Отже, за змістом вказані правові позиції не підтверджують доводів апелянта з цієї справи.

На підставі наведеного, апеляційний суд повністю погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 05.12.2019.

Головуючий:

Судді: