Постанова

Іменем України

27 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 753/7093/16-ц

провадження № 61-23591св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого: Сімоненко В.М.,

суддів - Грушицького А.І., Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Мартєва С. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 серпня 2016 року, ухвалене під головуванням судді Сухомлінова С.М., та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року, постановлену у складі колегії суддів Мараєвої Н.С., Андрієнко А.М., Заришняк Г.М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою, шляхом виселення в інше постійне жиле приміщення.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 20 квітня 2012 року між сторонами був укладений нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого позивач надала відповідачу грошові кошти у розмірі 300 658,60 грн, що за курсом ПАТ КБ «Правекс-Банк» складало 37 400 доларів США, а остання зобов`язалась повернути кошти не пізніше 20 жовтня 2012 року. В забезпечення виконання грошових зобов`язань відповідача, 20 квітня 2012 року між сторонами був укладений договір іпотеки, предметом якого виступила квартира АДРЕСА_1 . Того ж дня між сторонами був укладений Договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Позивач вказувала, що відповідач не виконала належним чином взяті на себе зобов`язання згідно договору позики, у зв`язку з чим позивач задовольнила свої вимоги шляхом набуття права власності на спірну квартиру. Оскільки ОСОБА_2 добровільно не звільняє належну ОСОБА_1 квартиру, чим порушує права останньої, тому позивач просила суд усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 в інше постійне жиле приміщення.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року, задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення. Усунуто перешкоди у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , в інше постійне жиле приміщення, яким є житловий будинок АДРЕСА_2 . Вирішено питання розподілу судового збору.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення в інше постійне жиле приміщення, суди виходили з того, що оскільки, відповідачка свої зобов`язання щодо повернення суми позики не виконала, позивачка скористалася своїм правом, визначеним договором про задоволення вимог іпотекодержателя та положень Закон України «Про іпотеку» та звернула стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 . Тому, ОСОБА_1 , як нова власниця спірної квартири, правомірно вимагає від ОСОБА_2 , яка має у власності інше жиле приміщення, щоб остання усунула перешкоди у користуванні власністю, шляхом звільнення спірної кватири.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Скаржник просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу з Дарницького районного суду м. Києва.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що судом першої інстанції не дотримано вимоги статті 74 ЦПК України (в редакції чинній до 15 грудня 2017 року), а саме її було неналежно повідомлено про розгляд справи.

Судом першої інстанції не дотримано вимог статті 169 ЦПК України (в редакції чинній до 15 грудня 2017 року), а саме розгляд справи не було відкладено, у зв`язку з хворобою її представника, який не міг з`явитися у судове засідання.

Суд першої інстанції не зупинив провадження у справі відповідно до частини першої статті 201 ЦПК України (в редакції до 15 грудня 2017 року) до набрання законної сили судовим рішенням по справи № 753/23031/15-ц, оскільки правильне вирішення даної справи не можливе до вирішення справи № 753/23031/15-ц.

Судами були невірно оцінені зібрані у справі докази, так договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 20 квітня 2012 року являється правочином з відкладальною обставиною, тобто передбачає право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно, а позивач невстановленим шляхом оформила на себе право власності на спірну квартиру з 20 квітня 2012 року.

Крім того, зазначала, що обраний позивачем спосіб захисту, передбачений статтею 391 ЦК України не може бути застосований до даних правовідносин, оскільки між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 існують договірні відносини (договір позики, іпотеки, задоволення вимог іпотекодержателя), а вказана норма закону до цих правовідносин не підлягає застосуванню.

Крім того, посилалася, що її було виселено в інше жиле приміщення, яке знаходиться в іншому населеному пункті та не придатне для проживання, що не відповідає закону.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 заперечувала проти вимог та доводів скаржниці та просила оскаржувані судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що підстав для їх скасування немає, а суди дійшли правильних висновків, належним чином оцінивши всі докази по справі та застосували належні в даному випадку норми матеріального та процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Під час розгляду справи суди встановили, що 20 квітня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 позику - грошові кошти у розмірі 300 658,60 грн, що за курсом ПАТ КБ «Правекс-Банк» складало 37 400 доларів США, а остання зобов`язалась повернути кошти шляхом здійснення щомісячних платежів, але не пізніше 20 жовтня 2012 року (том 1, а.с.7-8).

З метою забезпечення належного виконання грошових зобов`язань, передбачених Договором позики ОСОБА_2 передала в іпотеку ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

Цього ж дня сторони уклали договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за умовами якого іпотекодавець (відповідач) зобов`язався передати, а іпотекодержатель (позивач) зобов`язався прийняти у власність за вартістю і на умовах, визначених цим договором, належне іпотекодавцю на праві приватної власності нерухоме майно, а саме спірну квартиру.

Згідно пункту 4.1. договору про задоволення вимог іпотекодержателя, право власності на квартиру виникає у іпотекодержателя після виникнення відкладальної обставини, визначеної в пунктом 6.2. цього договору або у випадку несплати іпотекодавцем одного із платежів визначеним згідно графіку по договору позики. Підписанням цього договору сторони домовляються про перехід права власності на квартиру - предмет іпотеки до іпотекодержателя після спливу 31-денного строку з моменту надіслання на адресу іпотекодавця та позичальника письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання зазначеної вимоги.

ОСОБА_1 скористалася своїм правом, визначеним договором про задоволення вимог іпотекодержателя та положеням Закону України «Про іпотеку» та звернула стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 та зареєструвала на неї право власності ( том 1, а.с. 19-20).

Також встановлено і не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 станом на дату розгляду справи продовжувала проживати у спірній квартирі та добровільно не звільняла її.

Встановлено, що ОСОБА_2 володіє на підставі приватної власності іншим житловим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_2 ( том 1, а.с.23-25).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Задовольняючи позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення в інше постійне жиле приміщення, суди виходили з того, що оскільки, відповідачка ОСОБА_1 є власником спірної квартири, а тому наявні підстави правомірно вимагати від ОСОБА_2 , яка має у власності інше жиле приміщення, щоб остання усунула перешкоди у користуванні власністю, шляхом звільнення спірної кватири.

Колегія суддів погоджується з висновками судів з огляду на наступне.

Згідно статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати : передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Згідно частин 1, 2 статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей.

Згідно частини першої статі 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно частини першої статі 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Так судами встановлено, що 20 квітня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за умовами п. 1.1 цього договору іпотекодавець (позивач) зобов`язується передати, а Іпотекодержатель (відповідач) прийняти у власність за вартістю і на умовах, визначених цим договором, належне ОСОБА_2 на праві приватної власності нерухоме майно, яке є предметом укладеного між ними договору іпотеки.

Окрім того, сторони цього договору п. 6.2 Договору обумовили, що права і зобов`язання за цим договором виникають з моменту виникнення у іпотекодержателя (відповідач ОСОБА_1 ) права на звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку позасудового врегулювання.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 умов договору позики ОСОБА_1 скористалася наданим їй умовами договору про задоволення вимог іпотеко держателя, зокрема його пп. 1.1 та 6.2, правом звернення стягнення на нерухоме майно та зареєструвала за собою право власності на спірну квартиру.

Отже, судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач набула право власності відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» та дотримуючись умов, які були передбачені в укладених сторонами договорах.

Судами встановлено, що право власності ОСОБА_1 судами не визнавалось недійсним.

ОСОБА_2 на час розгляду справи продовжувала проживати у спірній квартирі та добровільно не звільняла її.

Застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57-59 ЦПК 2004 року), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

До такого висновку прийшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 25 квітня 2018 року справа № 912/1673/17.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини третьої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного житлового приміщення.

Таким чином, за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

До такого висновку прийшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року справа № 552/7400/16-ц.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій на підставі зібраних у справі доказів дійшли правильних висновків щодо наявності правових підстав для задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 набула відповідно до чинного законодавства право власності на спірну квартиру, а ОСОБА_2 своїми діями чинить перешкоди у користуванні позивачем належним їй нерухомим майном.

Доводи касаційної скарги відносно того, що судами були не вірно оцінені зібрані у справі докази, так договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 20 квітня 2012 року є правочином з відкладальною обставиною, тобто передбачає право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно, а позивач невстановленим шляхом оформила на себе право власності на спірну квартиру з 20 квітня 2012 року не заслуговують на увагу.

Враховуючи викладене, доводи касаційної скарги відносно того, що обраний позивачем спосіб захисту, передбачений статтею 391 ЦК України не може бути застосований до даних правовідносин, оскільки між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 існують договірні відносини, а вказана норма закону до цих правовідносин не підлягає застосуванню є безпідставними.

Стосовно доводів касаційної скарги відносно того, що ОСОБА_2 було виселено в інше жиле приміщення, яке знаходиться в іншому населеному пункті та не придатне для проживання, що не відповідає закону, колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 47 Конституції України декларує, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 9 Житлового кодексу УРСР що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

У п. 44 рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Статтею 50 ЖК УРСР встановлено вимоги, що ставляться до жилих приміщень, а саме жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам.

Отже до житла, через його призначення, пред`являються спеціальні вимоги щодо санітарно-технічного стану. Вказане також регламентується Положенням про порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання, затверджене Постановою Ради Міністрів УРСР від 26 квітня 1984 року № 189.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 має у приватній власності також житловий будинок АДРЕСА_2 .

Під час розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанцій відповідач ОСОБА_2 посилаючись на фотографії вказаного будинку та акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї ( том 1, а.с.26-33, 73-78), вказувала на те, що житловий будинок, до якого її мали виселити не відповідає характеристикам жилого та придатного для постійного проживання приміщення.

Відповідно до частини 4 статті 318 ЦК України власність зобов`язує.

Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 322 ЦК Українивстановлює презумпцію обов`язку власника нести всі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому як абсолютному володарю правомочностей володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.

Керуючись ст. 109 ЖК УРСР суд задовольняючи позовні вимоги про виселення, зобов`язаний вказати в рішенні інше жиле приміщення, куди мають виселити особу, а не з`ясовувати в якому стані знаходиться дане приміщення.

Доводи касаційної скарги, що судом не дотримано вимоги статті 74 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи судом), а саме відповідача не було належно повідомлено про розгляд справи, оскільки конверт з судовою повісткою про виклик її в судове засідання знаходиться в матеріалах справи та їй не направлявся, не заслуговують на увагу, оскільки вказане порушення не вплинуло на розгляд справи по суті.

Доводи касаційної скарги відносно того, що розгляд даної справи треба було зупинити до набрання законної сили судового рішення по справі № 753/23031/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновалової Е. А. про визнання договору позики недійсним правочином, визнання договорів іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя припиненими, а також визнання укладеним договору позики та застосування до нього правил щодо правочину позики не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Окрім того, як вбачається з ухваленого у справі № 753/23031/15-ц рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 3 січня 2017 року, яке було залишене без змін ухвалами Апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2017 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 серпня 2017 року, у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Доводи касаційної скарги про те, що судом першої інстанції не дотримано вимог статті 169 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи судом), а саме розгляд справи не було відкладено, у зв`язку з хворобою представника відповідача, який не міг з`явитися у судове засідання не заслуговують на увагу, оскільки, як вбачається з журналу судового засідання ( Том 1, а.с. 109 ) представник відповідача був присутній під час розгляду справи апеляційним судом.

Висновки Верховного Суду за результатом розгляду касаційних скарг

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновку суду першої та апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд касаційної інстанції приходить до висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для їх скасування немає .

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 5 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. І. Грушицький

А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров