УХВАЛА

27 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 675/2372/16-ц

провадження № 61-29813св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 07 квітня 2017 року у складі суддіЯнішевської О. С. та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 27 липня 2017 року у складі колегії суддів: Купельського А. В., Спірідонової Т. В., Янчук Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності.

Позов мотивовано тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 належав на праві власності подружжю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 У 2004 році ОСОБА_5 подарувала належну їй 1/2 частину будинку з відповідними надвірними будівлями і прибудовами. 24 травня 2011 року ОСОБА_4 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування будинку за вказаною адресою.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 серпня 2016 року, ОСОБА_1 успадкувала належну ОСОБА_4 1/2 частину зазначеного будинку. Однак, при зверненні до нотаріуса за видачею свідоцтва про право власності на вищевказану земельну ділянку, їй було відмовлено з тих підстав, що у заповіті йдеться лише про житловий будинок.

У зв`язку з цим, позивач просила суд визнати за нею право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 0,1000 га.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 07 квітня 2017 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 27 липня 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, кадастровий номер :01:002:0194 площею 0,1000 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану в АДРЕСА_1 , яка належала померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 824774, виданого 24 травня 2011 року.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовано тим, щоОСОБА_1 має право на спірну земельну ділянку як власник нерухомого майна, розташованого на ній, оскільки цільове призначення земельної ділянки визначене саме для будівництва та обслуговування жилого будинку. Цільове призначення земельної ділянки не змінилось.

Короткий зміст вимог наведених у касаційній скарзі

У серпні 2017 року ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку подала до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що будинок і земельна ділянка, як окремі складові спадкового майна, спадкуються кожне за своїми правилами: будинок - за заповітом, а земельна ділянка - за законом. У цьому випадку власник будинку має право користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування будинку (як правило це 2 метри по контуру довкола будинку) та правом сервітутного користування земельною ділянкою, необхідною для проходу/проїзду до будинку. Власник земельної ділянки має право користуватись своїм правом власності (садити город, сад, здійснювати власне будівництво після отримання відповідного дозволу тощо). Однак не може створювати перешкоди в користуванні будинком та його обслуговуванні власнику будинку.

Аргументи інших учасників справи

У серпні 2017 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 подала заперечення на касаційну скаргу в якому просить касаційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 відхилити, а рішення Ізяславського районного суду від 07 квітня 2017 року на ухвалу апеляційного суджу Хмельницької області від 27 липня 2017 року залишити без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу. Зупинено виконання рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 7 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суджу Хмельницької області від 27 липня 2017 року до закінчення касаційного провадження.

У вересні 2017 року цивільна справа № 675/2372/16-ц надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Підпунктом 4 пунктом 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У статті 388 ЦПК України зазначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року матеріали цивільної справи № 675/2372/16-ц надійшли до Верховного Суду.

12 червня 2019 року матеріали цивільної справи передані судді-доповідачу Дундар І. О.

Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, про наявність підстав для передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Верховного Суду.

Такий висновок Верховного Суду ґрунтується на наступному.

У справі яка переглядається, суди встановили, що 14 червня 2002 року згідно договору купівлі-продажу ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_7 незакінчений будівництвом житловий будинок, готовність якого становила 81 %, хлів і земельну ділянку розміром 0,1117 га, з яких 0,1000 га для обслуговування цього будинку і 0,0117 га для ведення особистого підсобного господарства, які знаходяться в АДРЕСА_1 .

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 824774 від 24 травня 2011 року, ОСОБА_4 на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу набув право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку АДРЕСА_1, за вказаною вище адресою.

29 липня 2004 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_1 1/2 частину зазначеного будинку з відповідними до цієї частини надвірними будівлями та прибудовами, яка належала їй на праві спільного майна подружжя.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

11 серпня 2016 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 на 1/2 частки у праві власності на цегляний житловий будинок АДРЕСА_1 .

За змістом заповіту, складеного 03 жовтня 2008 року та посвідченого приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального округу Хмельницької області за реєстровим № 6859, Шмигельською В. П. не визначено розмір земельної ділянки, необхідної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд.

Відповідно до частини другої та третьої статті 1225 ЦК України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Пленум Верховного Суду України у пункті 10 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив судам, що положення статті 1225 ЦК України про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності.

С уд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції дійшли висновку про задоволення позовних вимог про визнання права власності на земельну ділянку, на якій розташований успадкований будинок, інші будівлі та споруди, оскільки вона призначена саме для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Саме до таких висновків у постанові від 31 жовтня 2019 року у справі № 235/6657/16-ц (провадження № 61-29778 св 18) дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: «повно та всебічно встановивши фактичні обставини справи, надавши належну оцінку наявним у матеріалах справи доказам, встановивши цільове призначення спірної земельної ділянки, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин положень частини другої та третьої статті 1225 ЦК України, у зв`язку із чим визнав за ОСОБА_10 право власності на спірну земельну ділянку в порядку спадкування, на якій розташований успадкований будинок, інші будівлі та споруди, оскільки вона призначена саме для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель».

Але в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 341/363/16-ц (провадження № 61-31063 св 18) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зробив інший висновок: «Суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на те, що згідно заповіту, складеного 05 вересня 2013 року, ОСОБА_11 успадкував лише житловий будинок загальною площею 35 кв. м та приналежні до нього прибудови. Земельна ж ділянка площею 0,1576 га вказаним заповітом не охоплена. Заперечуючи проти позову ОСОБА_11 , ОСОБА_12 вказувала на зазначені обставини, однак такі судами не були враховані. Отже, стаття 1225 ЦК України визначає особливості спадкування прав на земельну ділянку. Основним її змістом є те, що спадкування земельних ділянок здійснюється на загальних підставах. Це означає, з однієї сторони, поширення на цей вид майна загальних засад і правил, що регулюють умови і порядок спадкування, а з іншої - відсутність спеціальних дозволів органів державної влади та місцевого самоврядування на одержання земельних ділянок у спадщину. Як встановлено судами попередніх інстанцій, спірне будинковолодіння знаходиться на земельній ділянці площею 0,1576 га, кадастровий номер - :01:001:0248, цільове призначення якої - для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва. Суди першої та апеляційної інстанцій при вирішенні спору не врахували положення статті 1225 ЦК України та передчасно визнали за ОСОБА_11 право власності на земельну ділянку площею 0,1576 га в розмірі, належному спадкодавцю, оскільки він як спадкоємець домоволодіння має право лише на ту частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Спадкування ж решти вказаної ділянки здійснюється на загальних підставах. Без встановлення в повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, зокрема, яка саме частина земельної ділянки необхідна для обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_2 , рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині визнання за ОСОБА_11 права власності на земельну ділянку площею 0,1576 га не можна визнати законними та обґрунтованими».

Наведені приклади свідчать про застосування судом касаційної інстанції у різних палатах принципово різного підходу до вирішення схожих справ, що викликає необхідність усунення виявлених розбіжностей у практиці розгляду подібних спорів Верховним Судом.

Висновки Верховного Суду

У частині другій статті 403 ЦПК України визначено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним передати справу на розгляд Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Керуючись статтями 400, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Справу № № 675/2372/16-ц (провадження № 61-29813св18) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності передати на розгляд Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук