Справа № 302/434/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 листопада 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Фазикош Г.В.,

з участю секретаря Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Захарчука Івана Івановича в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Міжгірського районного суду від 03 серпня 2018 року (у складі судді Цімботи В.І.) за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності на земельну ділянку та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом у квітні 2018 р.

Просив:

1.Усунути перешкоди у здійсненні ним права власності на земельну ділянку площею 0,1267 га, яка знаходиться з адресою: вул. Дружби, с. Колочава Міжгірського району та належить йому на підставі державного акту про право приватної власності на землю серії ІУ-ЗК № 023545, виданого 30.07.2003 р. на підставі рішення Колочавської сільської ради від 22.05.2003 р., зобов`язавши відповідачів:

-звільнити самовільно захоплену ними вказану земельну ділянку, демонтувати і забрати встановлену ними огорожу, забезпечивши безперешкодний доступ до земельної ділянки позивача;

-не чинити позивачу перешкод у майбутньому в здійсненні ним права власності на земельну ділянку.

2.С тягнути солідарно з відповідачів на свою користь 60 000 грн. моральної шкоди, спричиненої порушенням земельного законодавства, та судові витрати в справі, які складаються із 2 466,80 грн. суми судового збору та 3 900 грн. витрат на правничу допомогу.

Обґрунтував тим, що згідно з державним актом про право приватної власності на землю серії ІУ-ЗК № 023545, виданим 30.07.2003 р. на підставі рішення Колочавської сільської ради від 22.05.2003 р. позивачеві передано у власність земельну ділянку площею 0,1267 га по вул. Дружби в с. Колочава Міжгірського району для ведення особистого селянського господарства. Відповідачі вчиняють дії по самовільному захопленню ними вказаної земельної ділянки шляхом її протиправного використання у свої цілях і самовільного встановлення огорожі.

Рішенням Міжгірського районного суду від 28 вересня 2005 р. у справі №2-517/2005 р. уже було захищено право власності позивача від неправомірних дій відповідачів. Однак, у подальшому відповідачі знову самовільно захопили земельну ділянку.

У травні 2018 р. ОСОБА_1 пред`явила до ОСОБА_3 зустрічний позов, у якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на земельну ділянку, яка належала колишньому колгоспу «Радянське Закарпаття», і розташована поряд із її дворогосподарством біля буд. АДРЕСА_1 (а.с.75-78).

Обґрунтувала тим, що з 1982 р. працювала у колгоспі «Радянське Закарпаття» і їй було виділено 0,25 га колгоспної землі, за які вона протягом останніх п`яти років сплачувала земельний податок. Однак, у натурі ця частка відведена не була. Водночас вона мала земельну ділянку в урочищі «Ток» площею 0,10 га, яка внаслідок паводків 1998-2000 рр. була знесена. Взамін Колочавською сільською радою ніякої земельної ділянки їй виділено не було. Відтак, не маючи реальної земельної ділянки як колишня колгоспниця, вона почала користуватися земельною ділянкою, яка межує із її дворогосподарством по АДРЕСА_1 .

Вважає, що саме в такий спосіб зможе реалізувати своє право на землю, оскільки їй як колишній колгоспниці був виданий земельний пай.

Ухвалою судді Міжгірського районного суду від 21 травня 2018 р. (а.с.89) первісний і зустрічний позови об`єднано в одне провадження.

Рішенням Міжгірського районного суду від 03 серпня 2018 р. позов ОСОБА_3 задоволено частково: зобов`язано ОСОБА_2 і та ОСОБА_1 звільнити самовільно захоплену ними земельну ділянку 0,1189 га по вул. Дружби в с. Колочава , що на праві приватної власності належить ОСОБА_3 згідно з державним актом на землю серії ІV-ЗК № 023545 від 30.07.2003 р., демонтувати та забрати огорожу із цієї ділянки та не чинити перешкод ОСОБА_3 у здійсненні права власності на земельну ділянку. Стягнуто з ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 704,80 грн. судового збору та 3900 грн. витрат на правову допомогу. У задоволенні решти позовних вимог відмолено. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Судове рішення мотивоване таким.

ОСОБА_3 на праві приватної власності належить 0.1189 га земельної ділянки по вул. Дружби в с. Колочава Міжгірського району , що підтверджується державним актом і витягом із реєстру права власності.

Згідно з актом комісії Колочавської сільської радивід 31.01.2018 р. ОСОБА_2 і ОСОБА_1 захопили в ОСОБА_3 0.1189 га земельної ділянки, поставили металеву огорожу та звільнити ділянку відмовляються.

У процесі розгляду справи доведено та не оспорюється самими відповідачами в особі їх представника, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 захопили в ОСОБА_3 земельну ділянку, вважаючи її своєю, тобто має місце порушення права власності, яке підлягає судовому захисту.

Натомість, невірне трактування того, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 добросовісно заволоділи чужим майном, оскільки між сторонами тривалий час іде спір (у т. ч. судовий) про захист саме права власності ОСОБА_3 на цю земельну ділянку від посягань на неї ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .

У апеляційній скарзі адвокат Захарчук І.І. в інтересах ОСОБА_1 і ОСОБА_2 просить скасувати це рішення і постановити нове, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Покликається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального танеправильне застосування норм матеріальногоправа (ст. 344 ЦК України та ст. 19 ЗК України).

Узагальнені та доречні доводи скарги зводяться до такого:

-суд першої інстанції не вмотивував відмову в задоволенні зустрічного позову про визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку за набувальною давністю, для задоволення якого наявні всі підстави;

- ОСОБА_3 пропустив строк позовної давності, оскільки йому ще в 2000 р. було відомо, що ОСОБА_1 реально та за призначенням користується спірною земельною ділянкою;

-виданий ОСОБА_3 державний акт серії IV-ЗК № 023545 є незаконним, оскільки виготовлений у незаконний спосіб і всупереч установленим нормативному порядку;

-суд першої інстанції повинен був закрити провадження у частині позовних вимог ОСОБА_3 на підставі п.3 ст.255 ЦПК України;

-судом був порушений процесуальний порядок розгляду справи.

Письмового відзиву на скаргу не подано.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції через їх відповідність правильно встановленим обставинам, які мають значення для справи (є предметом доказування), належно оціненим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Так, згідно з положеннями ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків, із застосуванням таких способів захисту порушеного права як визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування і державних актів на право приватної власності на земельні ділянки.

Установлено, що згідно з витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0.1189 га по вул. Дружби в с. Колочава Міжгірського району для ведення особистого селянського господарства (т.1, а.с.16).

Відповідно до комісійного акту Колочавської сільської ради від 31.01.2018 р. під час обстеження земельної ділянки ОСОБА_4 виявлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , мешканці АДРЕСА_1 , самовільно захопили належну ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0.1189 га, на якій поставили металічну огорожу, звільняти ділянку відмовляються. Комісія рекомендувала ОСОБА_2 і ОСОБА_1 добровільно звільнити земельну ділянку площею 0.1189 га (а.с.10).

Рішенням Міжгірського районного суду від 28.09.2005 р. у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 і ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою і позовом ОСОБА_1 про визнання частково недійсним державного акту на право приватної власності на землю позов ОСОБА_4 задоволено повністю: зобов`язано ОСОБА_2 і ОСОБА_1 повернути земельну ділянку площею 0.0733 га в с. Колочава по вул. Дружби власнику - ОСОБА_4 , і не чинити йому перешкод у користуванні цією ділянкою. У позові ОСОБА_1 відмовлено.

Указане судове рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 18.01.2006 р.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов цілком правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_4 у цій частині.

Довід апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції повинен був закрити провадження у частині позовних вимог ОСОБА_3 на підставі п.3 ст. 255 ЦПК України не заслуговує на увагу.

Так, згідно з положеннями вказаної норм процесуального права суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет із тих самих підстав.

Однак, у нашому випадку позов ОСОБА_4 від червня 2005 р. і позов у цій справі (від квітня 2018 р.) не є тотожними через відмінність підстав позову (обставини справи) та предмету позовних вимог.

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_3 пропустив строк позовної давності, оскільки йому ще в 2000 р. було відомо, що ОСОБА_1 реально та за призначенням користується спірною земельною ділянкою, є безпідставним, оскільки позов ОСОБА_4 є негаторним (про усунення перешкод), на який у зв`язку з перманентним характером порушення правил позовної давності не поширюються. Окрім того, сторона відповідачів за первісним позовом у процесі розгляду справи про застосування позовної давності до спірних правовідносин і не заявляла.

Довід апеляційної скарги про те, що виданий ОСОБА_3 державний акт серії IV-ЗК № 023545 є незаконним, оскільки виготовлений у незаконний спосіб і всупереч установленим нормативному порядку, не може бути взятий до уваги та правового аналізу не потребує, оскільки вказаний державний акт не є предметом позовних вимог, а за приписами ст. 367 ч.6 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Довід апелянта про те, що суд першої інстанції не вмотивував відмову в задоволенні зустрічного позову про визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку за набувальною давністю, для задоволення якого наявні всі підстави, спростовується матеріалами справи та самим судовим рішенням.

Висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 є правильним, відповідає обставинам справи, нормам матеріального права та правовим позиціям Верховного Суду.

Так, згідно з вимогами ст. 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15-ти років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється у порядку, встановленому цим Кодексом.

Можна підсумувати, що умовами набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю є: 1) добросовісність користування земельною ділянкою, яке полягає у невчиненні особою перешкод власнику земельної ділянки у реалізації ним свого права власності на це майно протягом 15 років; 2) відкритість користування, яке має бути очевидним для усіх інших осіб; 3) безперервність користування протягом 15 років; 4) відсутність документів, які б свідчили про наявність у громадянина прав на цю земельну ділянку.

Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю (постановаВеликої палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 729/608/17|14-648цс18).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14.05.2019 р. у справі № 910/17274/17 у своєму висновку щодо застосування норм права зазначила, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 Цивільного кодексу України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.

За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

У спірних правовідносинах не може бути й мови про набувальну давність, оскільки земельна ділянка, на яку претендує ОСОБА_1 , має із 2003 р. законного власника - ОСОБА_4 .

Твердження апелянта про порушення судом першої інстанції процесуального порядку розгляду справи є необґрунтованим і спростовується протоколом і технічним записом судового засідання, зауваження на які ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і їх представник - адвокат Захарчук І.І., не подавали.

За приписами ст.ст. 12 ч.ч.1-4, 81 ч.1 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та відповідно до положень ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив по суті спору правильне судове рішення, із додержанням норм матеріального та процесуального права.

Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу адвоката Захарчука Івана Івановича в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення. 2.Рішення Міжгірського районного суду від 03 серпня 2018 року залишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 4.Повне судове рішення складено 06 грудня 2019 р.

Судді: