29.01.2019 637/1132/18
РІШЕННЯ

Іменем України

24 січня 2019 року с.м.т.Шевченкове

Шевченківський районний суд Харківської області

у складі: головуючого судді- Тордія Е.Н. секретар судових засідань - ОСОБА_1

розглянувши у судовому засіданні в приміщені Шевченківського районного суду Харківської області цивільну справу №637/1132 /18 (2/637/371/18) за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими ,що втратили право користування житловим приміщенням,-

участь у справі приймали: позивач ОСОБА_2,

відповідач- Усик І.В.

ВСТАНОВИВ:

19 вересня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду

Харківської області з вищевказаним позовом.

В судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог зазначив, що він має у власності житловий будинок № 17, розташований по вул. Зеленій в см. Раївка Шевченківського району Харківської області. Окрім нього в будинку зареєстровані ОСОБА_3, його колишня дружина та ОСОБА_4 його донька, які з листопада 2017 року у вказаному житловому будинку не проживають без поважної причини, допомоги ,щодо утримання будинку не надають. В грудні 2017 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , забрали свої особисті речі та добровільно виїхали з приміщення. Зазначив ,що ніяких перешкод у користуванні житловим приміщенням він не чинив. Зазначені особи добровільно забрали свої особисті речі , а також речі які вони, як подружжя придбали за час шлюбу на переїхали в будинок до батьків ОСОБА_3 де і мешкають на теперішній час. Він на теперішній час позбавлений можливості оформити субсидію на отримання комунальних послуг, а враховуючи той факт ,що зареєстровані особи не проживають більше року без поважної причини просить визнати їх такими ,що втратили право користування житловим приміщенням №17,розташований по вул. Зеленій в с. Раївка Шевченківського району Харківської області.

ОСОБА_3 ОСОБА_4 в встановлений судом строк надали до суду заперечення щодо предявленого позову.

ОСОБА_4 надала заяву про розгляд справи у своєї відсутності , прохала в задоволенні позовних вимог відмовити.

ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечувала проти предявлених позовних вимог, та в обгрунування заперечень зазначила ,що з позивачем по справі вона перебувала у шлюбних відносинах з 1996 року по грудень 2017 року. Мешкали вони у будинку що належить позивачу. Вона займалась господарством , а також продажем молочної продукції . За цей час, будинок в якому вона оселилась було зроблені прибудови які поліпшили його стан, та збільшили площу.

Біля 2 - х років назад з позивачем відносини почали погіршуватися . Він тиждень працює у м. Харкові , тиждень живе вдома. Коли він приїздив до дому, починав сварки. Нею, неодноразово викликались поліція з приводу поведінки позивача. Також, позивач дозволяв собі псувати молочну продукцію , якою вони заробляли на життя. Неодноразово ставалось так ,що він вимикав холодильники де зберігалась молочна продукція , яка псувалась. Коли всі події вийшли з під контролю, вона та донька були вимушені , пійти з дому до її батьків. У батьків вони не зареєстровані, вони люди пенсійного віку , отримають субсидію на комунальні платежі , і не можуть їх зареєструвати, іншого житла вона та донька не мають. Зазначає,що позивач зробив неможливим їх спільне проживання , а взимку 2017 року ще і змінив замки . Ані їй, ані доньки ключів позивач не надав. Вона з цього приводу неодноразово зверталась до полці її але до теперішнього часу питання не вирішено. Вважає,що позивачем не доведено ,що вона та донька без поважної причини не проживають за місцем реєстрації , а тому просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Суд , вислухавши учасників судового процесу, свідків, вивчивши надані докази у їх сукупності дійшов наступного.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Матеріали справи містять договір дарування від 6 червня 2000 року відповідно до якого ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_2 житловий будинок № 17 , розташований по

вул. Зеленій в с. Раївка Шевченківського району Харківської області.

З довідки Шевченківської селищної ради від 13 вересня 2018 року в будинку № 17, розташованому по вул. Зеленій в с. Раївка Шевченківського району Харківської області зареєстровані: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

Акт № 76 обстеження домоволодіння № 17 , розташованого по вул. Зеленій в с. Раївка Шевченківського району Харківської області засвідчує що на час обстеження в будинку мешкає тільки господар донька та дружина не мешкають з листопада 2017 року.

З рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 14 грудня 2017 року у справі 637/1222/17 вбачається , що шлюб ОСОБА_2, та ОСОБА_3 розірвано.

Акт № 9 від 9 жовтня 2018 року складений депутатом Шевченківської ради в с. Раївка засвідчує , що ОСОБА_3, ОСОБА_4 не мешкають за місцем реєстрації в звязку зі зміною ОСОБА_2 замків у домоволодінні та прибудов у грудні 2017 року . Неодноразово робили спроби зайти до домоволодіння але їм перешкоджали ОСОБА_2 та його мати ОСОБА_7

З отриманих від Шевченківського РВ Купянського ВП ГУНП України в Харківській області вбачається ,що ОСОБА_3 в період 2016 2018 років зверталась до органів поліції з заявами в яких повідомляла , про те ,що ОСОБА_2 вчиняв сварки в ході яких висловлювався на її адресу нецензурною лайкою та кидався в бійку. Окрім того зверталась з заявами в , яких зазначала , що позивачем змінені замки у домоволодіння за місцем її реєстрації , і вона та донька не мають можливості вільно проживати.

В судовому засіданні ОСОБА_2 зазначив ,що він змінив замки ,так як втратив ключі , відповідачем їх не дав тому що вони не звертались до нього з таким питанням.

Окрім того, зазначив, що відповідачка коли він був на роботі забрала речі ,які вони придбали за період шлюбу без його відому.

В заперечення ОСОБА_3 зазначила ,що відповідач робив все можливе ,щоб перешкоджати їм мешкати у будинку. Після виключення газового обладнання , холодильників, в яких зберігалась молочна продукція ,вона та донька вимущені були виїхати до батьків. На родинній нараді було вирішено ,що вона забере необхідні їм з донькою речі, що і було зроблено . Але не зважаючи на домовленість після того, як вона вивезла необхідні їм речі позивач звернувся до поліції . Пізніше в поясненнях працівникам поліції самостійно зазначив ,що він сам змінив замку , про втрату ключів жодного разу не повідомляв.

Допитані свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 засвідчили факт , того що ОСОБА_3 ОСОБА_4 не мешкають в домоволодінні № 17 по вул. Зеленій з грудня 2017 року. Зі слів ОСОБА_2 знають , що дружина не бажала мешкати у селі, у них виникали сварки , а потім коли ОСОБА_2 був на роботі вона забрала речі і поїхала до батьків. Свідок ОСОБА_9 підтвердила ,що при неї позивач не міг найти свої ключі від будинку.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні засвідчила свою підпис на акті перевірки № 9 від 9 жовтня 2018 року . Зазначила ,що вона є депутатом Шевченківської селищної ради. Зазначила ,що родину ОСОБА_2 знає тривалий час з 2016 року в родини почались негаразді. ОСОБА_2 відключав холодильники , а там зберігалась молочна продукція , яку продавала родина. Потім взагалі замки змінив та не пускав ОСОБА_3, та доньку до дому, викликались неодноразово поліція. Нею неодноразово зі сторонами проводились бесіди з приводу врегулювання конфлікту.

ОСОБА_11 допитана в судовому засіданні у якості свідка зазначила ,що вона знає родину ОСОБА_3, тривалий час , спілкуються досить часто. Зазначила ,що ОСОБА_3 займається молочною продукцією , яку переробляє та продає . Останнім часом в родині виникли сварки. ОСОБА_2 вимикав холодильники , газове обладнання , все це привело до того ,що дівчата вимущені були піти, до батьків ОСОБА_3, потім ще замки змінив. ОСОБА_3 неодноразово зверталась з цього приводу до поліції.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 379 Цивільного кодексу України передбачено ,що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, які передбачають право власника використовуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ст.71, 72 Житлового кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому, ст. 5 ЦПК України встановлює, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Позивач звернувся до суду з вимогою про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням на підставі ст. 71, 72 Житлового кодексу України, які регулюють правовідносини між наймачами жилих приміщень та членами їх сімей з приводу користування житловою площею у приміщеннях державного та громадського житлового фонду, а не у приміщеннях, які належать особам на праві власності.

Право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом регулюється нормами, передбаченими главою 32 Цивільного кодексу України, зокрема, положеннями ст. 405 Цивільного кодексу України, і не може регулюватися нормами Житлового кодексу України, як зазначено в п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року.

Таким чином, посилання позивача на застосування положень ст. 71 , 72 Житлового кодексу України не можут бути взяти до уваги, оскільки дані норми передбачають та встановлюють порядок користування житловими приміщеннями в будинках державного та комунального житлового фонду т,оді як позивач є власником спірного житла.

За правилами ч. 1 ст. 81 ЦПК України сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи надані позивачем докази , суд визнає їх недостатніми , для визнання того що відповідачі не проживають в спірному домоволодінні за власної ініціативи без поважних причин.

Надані до суду докази з боку відповідача засвідчують ,що спірне приміщення вони були вимушені залишити через невідповідну поведінку позивача.

ОСОБА_3 неодноразово зверталась до правоохоронних органів , з приводу поведінки позивача, зміни замків та не надання ключів від приміщення де вона зареєстрована про що свідчать її заяви та передвіки Шевченківського ВП Купянського ВП ГУНПУ в Харківській області ,додані до матеріалів справи.

Суд ,критично оцінює показання свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9,так як вони інформацію щодо не проживання відповідачів вони отримали від позивача.

Також, суд критично ставиться до пояснень позивача ,щодо втрати ключів. В поясненням працівникам поліції даними за заявою від 6 грудня 2017 року особисто зазначив ,що замки він змінив в звязку з им ,що ОСОБА_3 вивезла з будинку речі.

Окрім того охоронюване законом право володіти, користуватись і розпоряджатися належним ОСОБА_2 майном, як і визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, з метою оформлення житлової субсидії, самі по собі не можуть бути підставою для задоволення позову.

Оцінивши надані докази у їх сукупності надавши їм належну правову оцінку суд прийшов до висновку ,що позовні вимоги ОСОБА_2 є не доведеними та такими ,що задоволенню не підлягають.

При прийнятті такого рішення, суд також виходив з того, що згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших праів, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» /рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990/. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири / рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986/, так і на наймача /рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999/.

Згідно положень ст. 141 ЦПК України сплачений судовий збір суд залишає за рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 4, 5, 12,13,81, 141, 265, 268, 273ЦПК України, ст. 15,16, 379 Цивільного кодексу України , , 71,72, 405 Житлового Кодексу України, п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України ув ід 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України»,п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основих свобод ,суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими ,що втратили право користування житловим приміщенням відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи,зазначений строк обчислюється з часу виготовлення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ