Справа № 428/8343/18
Провадження №2/428/198/2019
21 січня 2019 року м. Сєвєродонецьк
Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:
головуючого судді Кордюкової Ж.І.,
за участю секретаря Чумак Ю.А.,
позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьк Луганської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до держави Україна в особі Верховного суду України, Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, Апеляційного суду Луганської області, третя особа Державна казначейська служба України, про відшкодування збитків, завданих унаслідок ухвалення незаконних рішень,-
ОСОБА_1 звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до держави Україна в особі Верховного суду України, Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, Апеляційного суду Луганської області, третя особа Державна казначейська служба України, про відшкодування збитків, завданих унаслідок ухвалення незаконних рішень.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 16.07.2008 року наказом №76-к від 15.07.2008 року він був незаконно звільнений з роботи на ЗАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот». Згідно з рішенням від 29.06.2011 року по цивільній справі №2-69/11 його поновлено на роботі на ПрАТ «Азот». 17.02.2012 року зазначене рішення було примусово виконано у межах виконавчого провадження №31207166. 17.02.2012 року він за власним бажанням звільнився з роботи, проте в цей день йому не була виплачена середня заробітна плата за період з 30.06.2011 року по 16.02.2012 року, що змусило його звернутись до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за період з 30.06.2011 року по 16.02.2012 року.
14.11.2014 року він звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди (справа №428/7002/14-ц), за результатами розгляду якої суд 23.04.2015 року ухвалив рішення та частково задовольнив позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку при звільненні та повністю задовольнив позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди. 22.06.2015 року Апеляційним судом Луганської області було змінено зазначене рішення в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та стягнуто середній заробіток в повному обсязі. 23.09.2015 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ було скасоване рішення Апеляційного суду Луганської області від 22.06.2015 року в частині розміру компенсації та передано справу на новий розгляд. 04.11.2015 року Апеляційний суд Луганської області постановив рішення, яким повністю відмовив у задоволенні позовних вимог. 18.02.2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ залишив без змін зазначене рішення суду апеляційної інстанції. 14.12.2016 року Верховний суд України скасував рішення суду апеляційної інстанції від 04.11.2015 року та постанову суду касаційної інстанції від 18.02.2016 року, при цьому залишив в силі рішення суду першої інстанції від 23.04.2015 року.
22.02.2017 року Верховний суд України відмовив в задоволенні його заяви від 29.12.2016 року про забезпечення однакового застосування норм чинного законодавства України.19.04.2017 року Верховний суд України відмовив у задоволенні його заяви від 15.03.2017 року про виправлення арифметичних помилок у постанові від 14.12.2016 року.
Постановивши незаконні рішення Верховний суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ та Апеляційний суд Луганської області порушили гарантії, передбачені ст.ст. 8, 21, 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, чим завдали йому матеріальну шкоду в сумі 4672312,38 грн., яка підлягає відшкодуванню на його користь за рахунок держави.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав заявлений позов, підтвердив доводи, викладені в позовній заяві.
Представники відповідача держави Україна в особі Верховного суду України, Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, Апеляційного суду Луганської області в судове засідання не з'явились.
Представник третьої особи Державної казначейської служби України в судове засідання не з'явився.
21.01.2019 року судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи.
Вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне.
16.07.2008 року наказом №76-к від 15.07.2008 року він був незаконно звільнений з роботи на ЗАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот». Згідно з рішенням від 29.06.2011 року по цивільній справі №2-69/11 його поновлено на роботі на ПрАТ «Азот». 17.02.2012 року зазначене рішення було примусово виконано у межах виконавчого провадження №31207166. 17.02.2012 року він за власним бажанням звільнився з роботи, проте в цей день йому не була виплачена середня заробітна плата за період з 30.06.2011 року по 16.02.2012 року, що змусило його звернутись до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за період з 30.06.2011 року по 16.02.2012 року.
14.11.2014 року він звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди (справа №428/7002/14-ц), за результатами розгляду якої суд 23.04.2015 року ухвалив рішення та частково задовольнив позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку при звільненні та повністю задовольнив позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди. 22.06.2015 року Апеляційним судом Луганської області було змінено зазначене рішення в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та стягнуто середній заробіток в повному обсязі. 23.09.2015 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ було скасоване рішення Апеляційного суду Луганської області від 22.06.2015 року в частині розміру компенсації та передано справу на новий розгляд. 04.11.2015 року Апеляційний суд Луганської області постановив рішення, яким повністю відмовив у задоволенні позовних вимог. 18.02.2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ залишив без змін зазначене рішення суду апеляційної інстанції. 14.12.2016 року Верховний суд України скасував рішення суду апеляційної інстанції від 04.11.2015 року та постанову суду касаційної інстанції від 18.02.2016 року, при цьому залишив в силі рішення суду першої інстанції від 23.04.2015 року.
22.02.2017 року Верховний суд України відмовив в задоволенні його заяви від 29.12.2016 року про забезпечення однакового застосування норм чинного законодавства України.19.04.2017 року Верховний суд України відмовив у задоволенні його заяви від 15.03.2017 року про виправлення арифметичних помилок у постанові від 14.12.2016 року.
Позивач вважає, що зазначеними рішеннями йому спричинено матеріальну шкоду.
Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частинами 5, 6 ст. 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
В судовому засіданні не було встановлено в діях суддів, які розглядали справи за участю позивача ОСОБА_1 складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, і того, що саме ці дії вплинули на постановлення незаконих рішень. Доказів, які б доводили протилежне, позивач суду не надав.
Проте застосування положення частини шостої статті 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність, зокрема суду, які не пов'язані із здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, що має на меті прийняття акту органом судової влади. Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду.
Також слід зазначити, що позивачем неправильно визначено суб'єктний склад відповідачів.
Так, ОСОБА_1 заявив позовні вимоги до держави Україна в особі Верховного суду України, Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, Апеляційного суду Луганської області.
Згідно з п. 57 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 року №228 (зі змінами) Міністерство юстиції України відповідно до покладених на нього завдань забезпечує представництво інтересів держави, Президента України, Кабінету Міністрів України, міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, його посадових осіб під час урегулювання спорів, розгляду в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземного суб'єкта та України.
Одним із основних завдань Міністерства юстиції України є забезпечення представництва інтересів держави у судах України, здійснення захисту інтересів України у Європейському суді з прав людини, під час урегулювання спорів і розгляду в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземних суб'єктів та України (п.п.4 п.3 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 року №228 (зі змінами).
Таким чином, позивач мав звернутись з цим позовом до держави в особі Міністерства юстиції України, яке наділене повноваженнями представляти її інтереси у судах України.
Щодо решти доводів позивача суд відзначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Аналізуючи обставини, встановлені в судовому засіданні у сукупності з наданими доказами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Згідно зі ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі віднести за рахунок держави.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 247, 258 - 259, 263 - 265, 268, 272 - 273, 354-355, Перехідними положеннями ЦПК України, суд, -
Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заявлених позовних вимог.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Луганського апеляційного суду через Сєвєродонецький міський суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення в повному обсязі складено 28.01.2019 року

Суддя Ж. І. Кордюкова