ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 року

м. Харків

Справа №642/2936/18

Провадження № 22-ц/818/4735/19

Категорія: право власності

Харківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача: Кіся П.В.,

суддів: Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Пузікової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 03 липня 2019 року у складі судді Вікторова В.В.,

у цивільній справі №642/2936/18 за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на 45/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями в порядку набувальної давності,-

ВСТАНОВИВ:

19.06.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив визнати право власності на 45/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що згідно рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13.08.2014 року за ним було визнано право власності в порядку набувальної давності на 45/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , яке він зареєстрував. 55/300 вищезазначеного житлового будинку з надвірними будівлями належить ОСОБА_2 . За апеляційною скаргою ОСОБА_3 вищевказане рішення було скасовано Апеляційним судом Харківської області від 10 травня 2018 року та було винесено нове рішення, яким відмовлено в позові з підстав не залучення до участі у справі ОСОБА_3 , яка була позбавлена можливості реалізувати свої процесуальні права.

Після цього ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом та зазначав, що він зареєстрований і з лютого 2003 року став проживати в будинку по АДРЕСА_1 за проханням ОСОБА_4 , який мав погане здоров`я, потребував допомоги та догляду, та якому після смерті його матері ОСОБА_5 , належало 45/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, але він за час життя не зареєстрував свій документ в КП «ХМБТІ». У спірному домоволодінні він мешкає і по сьогоднішній день, доглядає за будинком, сплачує усі необхідні комунальні платежі, робить ремонти як частини будинку так і надвірних будівель, користується земельною ділянкою, тобто добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірною частиною вищевказаного житлового будинку. У спірній частині будинку мешкає вся його сім`я. Після визнання за ним права власності за рішенням Ленінського районного сулу м. Харкова від 13.08.2014 року він зробив прибудову до 45/100 частини спірного житлового будинку.

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 03 липня 2019 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати, вважаючи його незаконним, та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що він зареєстрований і проживав в будинку по АДРЕСА_1 і за проханням ОСОБА_4 , який залишався один і мав погане здоров`я, потребував допомоги та догляду, поселився в цю частину будинку в лютому 2003 року, де і мешкає до цього часу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер і з цього часу виступаючи в ролі фактичного власника зазначеного будинку доглядає за будинком, сплачує усі необхідні комунальні платежі, робить ремонти як частини будинку так і надвірних будівель, користується земельною ділянкою, в цій частині будинку мешкає вся його сім`я.

Фактично цей житловий будинок нікому не належить, ніхто не заявляв до нього вимог щодо повернення вказаного нерухомого майна, він продовжує відкрито та безперервно володіти спірним будинком більш десяти років.

Відповідач Харківська міська рада до цього часу не звернулася с заявою про визнання спадщини відумерлою.

Фактично суд відмовив йому в задоволенні позову мотивуючі свою позицію лише тим, що він недобросовісно заволодів спірним майном, що йому було відомо про те, що попереднім зареєстрованим власником 45/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 була ОСОБА_5 , після смерті якої спадщину прийняв її син - ОСОБА_4 . Але вищезазначені висновки є хибними, в 2014 році він звернувся до суду з позовом про визнання права власності на 45/100 частин домоволодіння за набувальною давністю і тільки після відкриття провадження по справі, суд зробив відповідні запити до нотаріальної контори з яких йому стало відомо про ці обставини.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримали і просили задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

ОСОБА_8 в судове засідання не з`явилась, надала суду письмові пояснення по суті спору та просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та надано їм правову оцінку.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу свої вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Судовим розглядом встановлено, що зареєстрованим власником спірної 45/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13 серпня 2014 року по справі № 642/3845/14-ц за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, треті особи ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 про визнання права власності на частину домоволодіння за набувальною давністю, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 5-8, 23).

Постановою апеляційного суду Харківської області від 10 травня 2018 року вищевказане рішення скасовано та у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на частину домоволодіння за набувальною давністю відмовлено з підстав, що рішенням суду вирішене питання про права апелянта ОСОБА_3 , яка вказує, що постійно більше десяти років користувалася спірним гаражем літ. «Ж», що відноситься до 45/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 , при цьому ці обставини не заперечувалися представником позивача ОСОБА_1 і визнані ОСОБА_2 (а.с. 9-14).

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 10.05.2018 було встановлено, що попереднім зареєстрованим власником спірного майна була ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті ОСОБА_5 спадщину прийняв її син - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , однак за час життя своє право власності на відповідну частину спірного житлового будинку з надвірними будівлями не зареєстрував.

Інші особи, у тому числі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , не є спадкоємцями колишніх власників спірної частки домоволодіння, проте після смерті попереднього власника з 2003 року позивач проживає в частині будинку, що відноситься до спірних 45/100 часток домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 користується гаражем літ. «Ж», що відноситься до 45/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 .

Обставини саме такого порядку користування спірною часткою домоволодіння визнавались та не оспорювались сторонами та третіми особами, тому не підлягають додаткового доказування.

ОСОБА_3 у листопаді 2018 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на спірну частину домоволодіння та провадження за вищевказаним позовом було відкрито, призначений розгляд справи (а.с. 113-115, а.с. 117-118).

З технічного паспорту (інвентаризаційна справа № 2017/2056, реєстровий № 01), що виготовлений 11.04.2017, копія якого міститься в матеріалах справи, вбачається, що літ, «а4» - прибудова, літ, «а5» - тамбур, літ, «а6» - ганок самочинно побудовані (а.с. 17-21).

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що вона постійно проживала в спірній квартирі без реєстрації, відкрито і безперешкодно користувалася нею на протязі 10 років, своєчасно сплачувала комунальні платежі, вживала засоби щодо збереження спірної квартири. На теперішній час ні спадкоємці, ні будь - які особи не претендують на спірну квартиру.

Ураховуючи, що підставою заявлених позовних вимог про визнання права власності на 45/100 частин житлового будинку була набувальна давність, а позивач знав, що спірна частина житлового будинку належала на праві власності ОСОБА_5 , тобто знав про відсутність у нього підстав для набуття права власності, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, про те, що позивач не є добросовісним набувачем, що підстав, з якими закон пов`язує визнання права власності в порядку ст. 344 ЦК України, немає.

Колегія суддів не бере до уваги доводи скаржника про те, що ним було доведено наявність всіх умов, передбачених ст. 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, оскільки позивач отримав право на користування частиною житлового будинку і знав, що частина житлового будинку на праві власності належала померлій ОСОБА_5 , а після її смерті її син ОСОБА_4 оформив спадщину, а тому дія статті 344 ЦК України не поширюється на дані правовідносини.

Крім того надані позивачем квитанції про оплату комунальних послуг датовані 2014-2018 роками, що не дають підстав для висновку про безперервність володіння майном більше 10 років та не є підставою для застосування положення ст. 344 ЦК України.

Таким чином, врахувавши обставини справи та надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, вірно застосувавши норми матеріального права, з дотриманням норм процесуального права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку із відсутністю підстав для застосування положень статті 344 ЦК України до спірних правовідносин.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384, ст. 389 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 03 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 грудня 2019 року

Головуючий: П.В. Кісь

Судді : О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина