Провадження № 2/369/600/19
РІШЕННЯ

Іменем України

12.12.2019 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

секретаря Середенко Б.С.

за участі представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договорів дарування та визнання права власності на квартиру та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 про визнання договору чинним та визнання права власності на квартиру,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що з вересня 2008 року по травень 2018 року він та ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей. За час перебування у шлюбі ОСОБА_6 за його згодою у березні 2015 року уклала договір про зобов`язання укласти договір купівлі-продажу 3-кімнатної квартири АДРЕСА_1 . Вартість квартири ними була сплачена у повному обсязі, про що продавець надав відповідну розписку. Це були спільні сімейні кошти, отриманих за рахунок власних накопичень, оскільки він був офіційно працевлаштований. Також у купівлю квартири були вкладені кошти, надані його батьками: у 2013 році батько продав нерухоме майно (261005 грн.) та при виході на пенсію в 2012 році вихідна допомога (282393 грн.). Тобто його родина інвестувала в придбання кватири грошові кошти на загальну суму 636 198 грн. (65% від загальної вартості). Тому квартира є спільною сумісною власністю подружжя і розпоряджатись квартирою вони мають спільно.

Для вирішення питання поділу коштів, внесених у купівлю квартири, він звернувся до суду з відповідним позовом. Поки тривав судовий спір, ОСОБА_6 уклала договір дарування квартири на користь своєї матері ОСОБА_5 він своєї згоди на укладення такого договору не давав. Також на час укладення договору шлюб між ними не був розірваний, рішення суду не набрало законної сили. Вважає, що при укладенні оспорюваного договору сторони діяли недобросовісно, оскільки за обставинами справи не могли не знати про те, що квартира є власністю подружжя, та договір укладений без згоди іншого подружжя. Тому договір укладений з порушенням чинного законодавства і має бути визнаний недійсним в судовому порядку, так як відповідачі відмовляються відновити його порушене право.

Просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 20 квітня 2018 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мартишенко С.С., зареєстрований в реєстрі під №407; визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ; судові витрати покласти на відповідачів.

28 січня 2019 року до суду надійшов відзив ОСОБА_6 Вказала, що на підставі рішення суду про розірвання шлюбу Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у місті Києві 20 лютого 2018 року було внесено відомості до Державного реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 . Тому на час укладення оспорюваного правочину вони не перебували в шлюбі та відчужене майно жодного відношення до спільної сумісної власності не має. Зазначила, що приватним нотаріусом при посвідчення правочину було перевірено особи, їх дієздатність, розуміння значення своїх дій, правовстановлюючі документи, відповідні реєстрі. При посвідченні правочину, вона засвідчила, що в шлюбі не перебуває, а квартира, що дарується не є спільною сумісною власністю, про що нотаріус повідомив ОСОБА_5 . Подала нотаріусу всі документи, тому відсутні підстави для визнання правочину недійсним, визнання за позивачем право власності на частину квартири. Оскільки позивач не довів свої позовні вимоги, просила відмовити в задоволенні позову.

05 лютого 2019 року ОСОБА_4 подав заяву про зміну позовних вимог. Свої вимоги мотивував тим, що ще за час спільного проживання відповідачка не погоджувалась визнавати квартиру спільним майном подружжя, хоч інвестування будівництва відбулось за спільні сумісні кошти, всі проплати відбувались за їх спільною участю. Вцілому кошти збирались за рахунок всієї сімї з метою поліпшення житлових умов проживання. А ОСОБА_6 подавала до суду заяву про визнання квартири особистою власністю подружжя. З урахуванням джерел фінансування інвестування будівництва квартири, дана квартира є спільним майном подружжя.

Просив суд визнати квартиру АДРЕСА_1 - об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_6 ; визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 20 квітня 2018 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мартишенко С.С., зареєстрований в реєстрі під №407; визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ; судові витрати покласти на відповідачів.

05 лютого 2019 року до суду надійшла відповідь на відзив ОСОБА_4 Зазначив, що відчуження квартири відбулось на час зареєстрованого шлюбу, оскільки ним була подана апеляційна скарга на дане рішення, яке суд апеляційної інстанції прийняв до розгляду без поновлення строків звернення. Набуття майном за час шлюбу за спільні сімейні кошти є спільною сумісною власністю подружжя. Також є важливим участь подружжя в купівлі квартири саме спільними коштами: всі проплати по договору робились ними спільно, за спільні кошти всієї родини для поліпшення їх умов проживання, разом було погоджено, що договір укладатиме дружина. Вважає, що відповідачі в даному випадку діяли недобросовісно, усвідомлювали, що він проти укладення даного договору. Просив задоволити позов.

29 січня 2019 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_5 . Свої вимоги мотивувала тим, що ОСОБА_4 не навів у своєму позові підстави, передбачені законом, для визнання правочину недійсним. Натомість при укладенні правочину приватним нотаріусом було перевірено особи, їх дієздатність, розуміння значення своїх дій, правовстановлюючі документи, відповідні реєстрі. При посвідченні правочину, ОСОБА_6 засвідчила, що в шлюбі не перебуває, а квартира, що дарується не є спільною сумісною власністю, про що нотаріус їх повідомила. Нотаріусу були подані всі документи, жодних заборон на квартиру не було. Тому всі вимоги законодавства були дотримані. Вказала, що без дотримання всіх вимоги законодавства та без надання ОСОБА_6 документів, необхідних для державної реєстрації прав, без внутрішнього переконання та впевненості нотаріуса у правомірності вчиненого правочину, державна реєстрація прав на нерухоме майно не могла б відбутись в жодному разі.

Просила суд визнати за нею право власності на квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати чинним договір дарування. Який 20 квітня 2018 року був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мартиненко С.С., зареєстрований в реєстрі під №407; судові витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача.

27 лютого 2019 року до суду надійшов відзив на позов ОСОБА_5 Зазначила, що на час укладення правочину шлюб був розірваний, про що був відповідний запис у реєстрі.. Жодних порушень нотаріус при посвідчені правочину не вияв, тому оспорюваний договір укладений з дотриманням чинного законодавства. При розгляді справи апеляційним судом також встановлено, що ОСОБА_4 залишив сімю у січні 2017 року, з цього часу сторони припинили шлюбно-сімейні стосунки, не проживають разом, не ведуть спільного господарства, позивачкою втрачено почуття любові та поваги до відповідача, який не зробив жодних кроків для примирення з дружиною, не цікавиться життям дітей, на утримання яких за рішенням суду сплачує аліменти. Просила відмовити в задоволенні позову ОСОБА_4 та задоволити її зустрічну позовну заяву.

29 березня 2019 року до суду надійшли заперечення ОСОБА_6 Зазначила, що документ, який посвідчує факт розірвання шлюбу є рішення суду з відміткою про набрання ним чинності. На копії рішення районного суду стоїть дата набрання чинності - 20 лютого 2018 року. Саме на підстав заяви ОСОБА_6 були внесені відомості про дату розірвання шлюбу. Вона не є фахівцем в галузі права та не могла знати про оскарження рішення суду про розірвання шлюбу. Натомість вона отримала рішення суду з відміткою про набрання ним чинності та звернулась для реєстрації розірвання шлюбу. При розгляді справи про розірвання шлюбу, судами було встановлено, що сторони не проживають разом з лютого 2017 року. Тому твердження позову ОСОБА_4 вважає необґрунтованими та просила відмовити в задоволенні позову.

03 квітня 2019 року до суду надійшли заперечення на позов ОСОБА_4 Вказав, що рішення суду набирає чинності не з відмітки, а лише у встановленому порядку. Ним у строки була подана апеляційна скарга на рішення суду про розірвання шлюбу, тому рішення набрало чинності лише 23 травня 2018 року. Враховуючи дану обставину, оформлення ОСОБА_6 права власності на квартиру та подальше її дарування відбулось за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Просив також врахувати, що кошти за квартиру сплачувались за час шлюбу, тому квартира є спільною сумісною власністю. Її відчуження відбулось з порушенням, а саме без його згоди та дії відповідачів були не добросовісними. Просив задоволити його позов.

25 квітня 2019 року до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 . Зазначив, що підстави зустрічного позову дублюють доводи відзиву ОСОБА_5 . Жодного порушеного права ОСОБА_5 на час звернення до суду немає. Вона на час розгляду справи є зареєстрованим власником. Тому зустрічний позов є передчасним та чинним законодавством не передбачено визнання в судовому порядку чинності правочину.

08 травня 2019 року до суду надійшли заперечення ОСОБА_6 Наголосила, що при укладення правочину були дотримані всі норми, положення чинного законодавства, договір не містить жодних застережень щодо спільності майна. Факт відсутності родини встановлена при розгляді справи про розірвання шлюбу. Квартира набута нею у встановленому законом порядку на підставі договору купівлі-продажу. Тому позов вважала необґрунтованим та просила відмовити в задоволенні позову.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі. Проти доводів зустрічного позову заперечувала, просила відмовити в його задоволенні.

У судовому засіданні представники відповідачів проти позову заперечували. Просили відмовити в задоволенні позову. Підтримали вимоги за зустрічним позов, просили задоволити у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Положення частини другої статті 3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів.

При розгляді справи судом встановлено, що 20 вересня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 був зареєстрований шлюб у Центральному відділі реєстрації шлюбів м.Києва з державним Центром розвитку сімї.

Від спільного проживання мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 19 січня 2018 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 розірвано.

Непогоджуючись з рішенням суду ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, яка надійшла до районного суду 19 лютого 2018 року.

Постановою Апеляційного суду м.Києва від 23 травня 2018 року рішення районного суду залишено без змін.

З поданого тексту рішення районного суду вбачається, що строк на апеляційне оскарження рішення суду визначений протягом 10 днів.

Разом з тим відповідно до ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

За ст.357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

В матеріалах справи відсутні відомості, що ОСОБА_4 пропустив строки на подання апеляційної скарги. Натоміть, з листа Голови Святошинського районного суду м.Києва від 25 червня 2019 року встановлено, що апеляційна скарга на рішення суду надійшла до суду 19 лютого 2018 року. Також у листі вказано, що відмітка про набрання законної сили 20 лютого 2018 року зроблена без врахування надходження апеляційної скарги.

Згідно ч.2 ст.273 ЦПК України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На підстав викладеного, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга була подана у строки та рішення районного суду набрало законної сили після його перегляду в апеляційній інстанції - 23 травня 2018 року. Суд критично оцінює доводи відповідачів, що ОСОБА_6 не має юридичної освіти та відповідно за її заявою внесений відповідний запис про розірвання шлюбу, оскільки набрання рішення законної сили встановлюється законом, та не залежить від обізнаності сторони в галузі права, спільного чи окремого проживання подружжя.

За ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу органом державної реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу.

У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Оскільки рішення суду було оскаржене у строки, встановлені ЦПК України, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 вважаться розірваним з дня набрання законної сили рішенням суду, а саме з 23 травня 2018 року.

Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Встановлено, що 24 березня 2015 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 укладено договір про зобов`язання сторін укласти договір купівлі-продажу №293/06. За даним договором сторони беруть на себе зобов`язання укласти договір купівлі-продажу об`єкту нерухомості 3-кімнатної квартири АДРЕСА_3 , з подальшою передачею вказаної квартири покупцю за актом прийому-передачі, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити вартість об`єкту (п.1.1 договору).

П.4.1, 4.2 договору передбачено, що покупець зобов`язується сплатити вартість комплексу будівельно-монтажних робіт по споруді об`єкту в розмірі 400 140 грн. Покупець для виконання зобов`язань. Взяти на себе продавцем по даному договору, в момент укладення цього договору передав покупцю суму, рівну еквіваленту 400 140 грн.

Також на договорі є відмітка про проведення повного розрахунку по вищевказаній квартирі.

24 березня 2015 року ОСОБА_9 надав заяву про зобов`язання після здачі будинку в експлуатацію будинку, передати у власність ОСОБА_6 вищевказану квартиру шляхом оформлення договору купівлі-продажу, посвідченої приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М.

23 березня 2018 року між ОСОБА_10 (квартира належить на підставі свідоцтва про право власності) та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

У матеріалах справи наявна копія відзиву представника ОСОБА_9 та ОСОБА_10 по справі №369/12759/17, відповідно до якого ОСОБА_9 при укладені договору від 24 березня 2015 року діяв від імені та інтересах ОСОБА_10 , в подальшому виникли перешкоди в укладенні нотаріального договору купівлі-продажу квартири через твердження ОСОБА_6 про те, що квартира є її особистою власністю та згода її чоловіка не потрібна.

При розгляді справи жодна із сторін не оспорювала правомірність отримання ОСОБА_10 у власність квартири, відсутність майнових претензій у ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до подружжя щодо оплати вартості квартири.

Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на ча,с розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Враховуючи, що майно набуте за час перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в зареєстрованому шлюбі, тому спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому суд також враховує, що хоч і право власності відповідача набула на квартиру в 2018 році, але вартість квартири була внесена сторонами ще в березні 2015 року. Тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності, а за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю, при цьому тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, хто набув спірне майно за кошти, що належали йому особисто.

Зазначені вище норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_6 не вказувала за рахунок чиїх саме коштів була сплачена вартість квартири ще в 2015 році. Будь-яких клопотань не заявила, у разі складнощів в отриманні доказів, не повідомила суд про причини неможливості подати такі докази. Сама по собі реєстрація права власності за ОСОБА_6 не підтверджує сплату коштів в день такої реєстрації. Критично суд оцінює пояснення відповідача, що при розгляді справи про розірвання шлюбу судом встановлено факт роздільного проживання з 2017 року, оскільки оплата квартири відбулась ще в 2015 році. Матеріали справи не містять будь-яких доказів оплати ОСОБА_6 або будь-якою іншою особою спірною квартири після 2015 року, не вказано походження даних коштів. Також відповідачка не оспорювали пояснення позивача, подані ним договори щодо придбання квартири за рахунок спільних сімейних коштів.

Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

За п.25 вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Вищевказані норми узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України №6-2670цс16, №6037цс13, №6-2784цс15.

Оскільки квартира є спільною сумісною власністю, тому частки подружжя є рівними, тому позовні вимоги про визнання за ОСОБА_4 права власності на Ѕ частину квартири підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Встановлено, що 20 квітня 2018 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мартишенко С.С. та відповідні записи внесені в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною другою статті 369 ЦК України встановлено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі.

При розгляді справи встановлено, що спірна квартира набута сторонами за час зареєстрованого шлюбу та при посвідченні оспорюваного правочину ОСОБА_4 згоди не надавав.

Також суд вважає, що відсутність згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним з подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку суд дійшов висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

У постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа ? контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Такі висновки суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (касаційне провадження № 14-325цс18).

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу.

Встановлено, що ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 липня 2017 року залишено без руху позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання особистою приватною власністю та зобов?язання вчинити дії.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2017 року відкрито провадження по справі за позовом ОСОБА_4 про визнання інвестиційних внесків спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на Ѕ частину внесків та внесення змін в інвестиційний договір.

02 листопада 2018 року по вищевказаній справі до суду надійшла заява представника позивача про закриття провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України та повернення судового збору сплаченого при подачі позову. Свої вимоги обґрунтувала тим, що 20.03.2018 року ОСОБА_6 без згоди позивача уклала основний договір купівлі-продажу квартири, яку 20 квітня 2018 року відчужила на користь своєї матері ОСОБА_5 без письмової згоди позивача. У зв`язку із цим, позивач змушений був звернутись із позовом до суду із позовом до ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на Ѕ частину квартири як об`єкта спільної сумісної власності подружжя. Вважає, що незаконними діями ОСОБА_6 було припинене існування предмету даного спору, оскільки інвестиційні кошти, про поділ яких заявляє позивач, на даний час реалізовані в придбання нерухомості, а інвестиційний договір, який позивач просив суд доповнити своїми правами інвестора, припинив свою дію у зв`язку із укладенням ОСОБА_6 на свою користь основного договору купівлі-продажу квартири та її відчуження шляхом укладення договору дарування від 20.04.2018 року. Тому вважає, що відсутній предмет спору. Ухвалою суду від 14 листопада 2018 року провадження по справі закрито.

Суд не приймає до уваги, з огляду на вимоги ст. 77,78 ЦПК України посилання відповідачів щодо правомірності укладення правочину та дотримання нотаріусом чинного законодавства при посвідченні даного правочину. При вирішення позовної вимоги про визнання договору дарування недійсним, суд враховує, що між колишнім подружжям тривалий час існував спір щодо даної квартири. Договір дарування укладений з матір`ю ОСОБА_6 , яка не заперечувала факту обізнаності щодо спору колишнього подружжя, договір укладений без згоди подружжя, тому суд дійшов обґрунтованого висновку проте, що спірний договір дарування вчинено з порушенням статті 65 СК України та задовольняє відповідну позовну вимогу, обираючи дієвий механізм захисту порушеного права про визнання спірного правочину недійсним.

Щодо вимог та доводів зустрічного позову ОСОБА_5 .

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

На підставі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Ст. 386 ЦК встановлені гарантії захисту права власності. Так, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

При розгляді справи встановлено, що на час подання зустрічного позову право власності ОСОБА_5 на спірну квартиру було зареєстровано у відповідному реєстрі на підставі укладеного договору дарування квартири.

За приписами ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно з ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб.

Згідно з ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно дост. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Звертаючись до суду з позовом, особа має право просити суд не з будь-яким способом захисту, а лише таким, який передбачений законом.

Фактично ОСОБА_5 подала до суду позов на підтвердження в судовому порядку її права власності на квартиру. Враховуючи, що чинним законодавством не передбачено звернення до суду з позовом для підтвердження права власності (саме за даних обставин) та визнання чинним договору дарування, а також те, що суд задовольняє первісний позов, тому зустрічний позов не підлягає задоволенню.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову ОСОБА_4 та відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 .

Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договорів дарування та визнання права власності на квартиру задоволити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 - об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 20 квітня 2018 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мартишенко С.С., зареєстрований в реєстрі під №407.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 про визнання договору чинним та визнання права власності на квартиру відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст виготовлено 12 грудня 2019 року.

Суддя