Справа № 493/1829/18
Провадження № 2/493/58/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року м. Балта Одеської області

Балтський районний суд Одеської області в складі:

ГОЛОВУЮЧОГО-СУДДІ МЯСКІВСЬКОЇ І.М.

ЗА УЧАСТЮ СЕКРЕТАРЯ ПІНУЛ І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Балта справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

21.08.2018 року ОСОБА_1 звернулася до Балтського районного суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, в якому просила визнати за нею право власності на Ѕ частку нерухомого майна, яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями та земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 1000 кв. м., кадастровий номер :02:001:0406, і для ведення особистого селянського господарства, площею 604 кв. м., кадастровий номер :02:001:0407.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.08.2018 р. за даним позовом визначено головуючого суддю Мясківську І.М.

Ухвалою судді від 17.09.2018 р. постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 08.10.2018 року.

28.11.2018 р. від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив визнати за позивачем ј частину нерухомого майна, яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями, розташованими на земельній ділянці для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, площею 1000 кв. м., кадастровий номер :02:001:0406 та вилучити з розгляду поділ земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 604 кв. м., кадастровий номер :02:001:0407 на підставі ст. 57 п. 5 СК України.

04.12.2018 року від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Бузовського О.І. надійшла відповідь на відзив відповідача, в якій представник позивача просив позовні вимоги позивача задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 07.12.2018 року закрито підготовче засідання в даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 29.01.2019 року в приміщенні Балтського районного суду Одеської області.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 21.04.1990 року вона з відповідачем уклали шлюб. В період шлюбу 18.08.1990 року вони придбали житловий будинок з надвірними спорудами, розташований на земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер :02:001:0406) та земельній ділянці для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер :02:001:0407) за адресою: АДРЕСА_1 . Під час оформлення права власності на зазначений будинок та земельні ділянки їх власником був зазначений відповідач.

З часом сімейні відносини між позивачем і відповідачем поступово погіршилися, виникли розбіжності у поглядах на життя, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин та 07.08.2018 року шлюб між подружжям було розірвано.

На даний час виникла необхідність поділу майна подружжя.

На протязі подружнього життя позивач працювала, вносила кошти до сімейного бюджету, створювала затишок та забезпечувала вирішення щоденних побутових питань в родині. Разом з відповідачем вона дбала про належний їм спільний будинок, в якому неодноразово проводились ремонти, створювалась комфортна обстановка в домі. Позивач була постійно зареєстрована та постійно проживала в спірному будинку. Тому просить визнати за нею право власності на Ѕ частку спільного сумісного майна подружжя, яке складається з житлового будинку, загальною площею 71,4 кв. м. з господарськими будівлями та спорудами, розташованого на земельній ділянці, загальною площею 1604 кв. м. (для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 1000 кв. м. і для ведення особистого селянського господарства, площею 604 кв. м.) за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити.

Відповідач підтримав доводи викладені у відзиві на позовну заяву, в яких зазначено, що позивач фактично не проживала з ним, не вела спільного господарства, не приймала участь в утриманні будинку та сім`ї з 03.09.2016 року, підтвердженням цього є довідка з НВК «Балтська ЗОШ І-ІІІ ст. № 2-гімназія» про фактичну відсутність на робочому місці з 03.09.2016 року. Позивач не може претендувати на половину нерухомого майна у зв`язку з тим, що протягом періоду з 03.09.2016 року по 07.08.2018 року відповідачем виконано ряд робіт по покращенні матеріальної бази будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Загальна кошторисна вартість виконаних робіт склдає 148695 грн. В позовній заяві позивач просить здійснити поділ земельної ділянки площею 604 кв. м. для ведення особистого селянського господарства. Проте згідно ст. 57 п. 5 СК України, земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України, є особистою приватною власністю чоловіка, дружини та не може бути предметом поділу, ти більше набута в період фактичного припинення шлюбних відносин. Крім того, у вказаний період позиваач не виділяла коштів на утримання своєї частки майна у зимовий період. Також позивач не здійснювала утримання дитини в період фактичного припинення шлюбних відносин, оскільки син проживає з ним та є студентом денної форми навчання Одеського національного університету імені І.І. Мечникова. Тому просив при вирішенні спору про поділ майна подружжя відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один з них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, а також частка майна чоловіка може бути збільшена, якщо з ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, просив врахувати суму 40627 грн. при поділі часток нерухомого майна.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 21 квітня 1990 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб у Відділі ЗАГС Тальнівського райвиконкому Черкоської області (актовий запис № 33).

07 серпня 2018 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 .

Відповідно до технічного паспорта, договору купівлі-продажу від 18.08.1990 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.02.2017 року житловий будинок з господарськими будівлями, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 71,4 кв. м., житловою площею 40,7 кв. м. належить на праві приватної власності ОСОБА_2

ОСОБА_2 також є власником земельних ділянок, площею 0,1 га, кадастровий номер :02:001:0406, призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та площею 0,0604 га, кадастровий номер :02:001:0407, призначена для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.06.2017 року.

До спірних правовідносин щодо поділу житлового будинку з господарськими будівляминеобхідно застосовувати норми КпШС України, оскільки СК України введений в дію 1 січня 2004 року і зворотної сили не має, а спірний житловиий будинок з господарськими будівлямипридбаний подружжям 18.08.1990 року.

Враховуючи те, що подружжям спірне майно було придбано в період шлюбу та до набрання чинностіСК України, застосуванню підлягають ст. ст.22,28 КпШС України.

Згідно зіст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до вимогст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Суд встановив, що житовий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , набутий ОСОБА_2 у власність на підставі чинного договору купівлі-продажу від 18.08.1990 року, укладеного під час перебування ОСОБА_2 в шлюбі з ОСОБА_1 , і що такий житловий будинок з господарськими будівлями не є особистою власністю ОСОБА_2 в контексті норм ст. 24 КпШС України.

Встановивши наведені обставини, суд прийшов до висновку про те, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та кожному із подружжя належить по Ѕ її частині.

Що стосується правовідносин щодо поділу земельних ділянок, то застосовуються норми СК України, оскільки земельн ділянки приватизовані в 2017 році.

За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься і в ч. 3 ст. 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

За змістом ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Аналогічне положення закріплене в ч. 2 ст. 372 ЦК України.

Згідно з ч. 1ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

За загальним правилом застосування презумпції спільної сумісної власності, визначено у ст. 60 СК україни, той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17).

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщенні, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Ч. 1 ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Ч. 4 ст. 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Враховуючи те, що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування буднку з господарськими будівлями, площею 0,1 га, кадастровий номер :02:001:0406, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , наявна презумпція спільної сумісної власності подружжя на таке майно та визнання права власності на нього за сторонами у рівних частках.

Що стосується земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0604 га, кадастровий номер :02:001:0407, адреса об`єкта нерухомого майна: АДРЕСА_1 , то слід зазначити наступне.

З урахуванням наведених змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 57 СК Українни особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 81, ч. 3 ст. 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

У п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19.03.2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень ст. ст. 81, 116 ЗК Українни окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що земельна ділянка, площею 0,0604 га, кадастровий номер :02:001:0407, адреса об`єкта нерухомого майна: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства не підлягає поділу, оскільки державна реєстрація права власності на земельну ділянку відбулася в 2017 році у результаті приватизації, а отже, на неї не поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя, вона є особистою приватною власністю одного з подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Тобто законом передбачено, що відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі майна можливе тільки у виключних випадках.

Посилання відповідача щодо необхідності відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спільного майна є непереконливими, оскільки проживання з ОСОБА_2 повнолітньої дитини від шлюбу з ОСОБА_1 не є підставою для зміни розміру часток. Крім того, посилання відпповідача на утримання повнолітньої дитини не є обставинами, які були б підставами для відступлення від рівності часток, а можуть бути підставою для звернення з позовом про стягнення аліментів на повнолітню дитину.

Твердження відповідача, що він після фактичного припинення шлюбних відносин за власні кошти здійснив ремонтні роботи в житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а тому суд повинен відступити від засад рівності часток подружжя, є безпідставними, оскільки ОСОБА_2 не надав суду належних та допустимих доказів, що ремонтні роботи були здійснені та суттєво вплинули на вартість цього майна.

Суд також вважає безпідставними доводи відповідача щодо того, що позивач не приймає участі у витратах на утримання будинку, оскільки відповідач користується спірним будинком і не заперечує, що позивач не проживає у будинку, тому вона не може нести витрат по утриманню своєї частини будинку, а з відповідними вимогами про стягнення витрат по утриманню будинку чи проведення необхідних ремонтних робіт відповідач до позивача не звертався.

Отже, відповідач в ході розгляду справи доказів наявності виключних обставин для відступу від принципу рівності часток подружжя не надав.

Вирішуючи питання про відшкодування судових витрат, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ЗУ «Про судовий збір» позивач надала докази сплати судового збору в розмірі 3103,25 грн., а тому відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають розподілу між сторонами в рівних частинах з огляду на часткове задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 22, 28 КпШС, ст. ст. 57, 60, 63, 69, 70, 71 СК України, ст. ст. 368, 372, 377 ЦК України, ст. ст. 81, 116, 120 ЗК України, ст. ст. 12, 13, 133, 137, 141, 259 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя- задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частинах, тобто по 1/2 частині за кожним, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 71,4 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 1000 кв.м., кадастровий номер :02:001:0406, призначеній для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , сплачений судовий збір у сумі 1551,50 грн.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення суду складено 10.12.2019 року.

СУДДЯ