Справа №461/457/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2019 року м.Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді Фролової Л.Д.,

за участі:

секретаря судового засідання Збожної О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Нью Файненс Сервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нью Файненс Сервіс», третя особа акціонерне товариство «Ідея Банк», про захист прав споживачів, визнання недійсними договору кредиту та договорів факторингу, -

ВСТАНОВИВ:

І. Позовні вимоги та обґрунтування позову.

В січні 2019 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в розмірі 63223,28 грн., 1921,00 грн. судового збору. В обґрунтування поданого позову покликається на те, що 18 травня 2015 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» (далі - ПАТ «Ідея Банк») та відповідачем був укладений кредитний договір №V04.188.36309, згідно якого відповідач отримала кредит в сумі 64850,00 грн. зі сплатою 0% річних, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів. Однак, станом на 29 квітня 2016 року відповідач належним чином не виконала свої зобов`язання, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 63223,28 грн. В подальшому, 29 квітня 2016 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «РАНТЬЕ» (далі ТОВ «ФК «РАНТЬЕ») та ПАТ «Ідея Банк» укладено договір факторингу №29/04-1, згідно якого клієнт (банк) відступив факторові, а останній набув право грошової вимоги за вищевказаним кредитним договором. Також, 28 лютого 2017 року між ТОВ «Факторингова компанія «РАНТЬЕ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Секрет», яке змінило найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю «Нью Файненс Сервіс» (далі ТОВ «НФС») укладено договір факторингу №28/02-1, згідно умов якого відбулося відступлення права вимоги за вказаним кредитним договором. Станом на 28 лютого 2017 року заборгованість ОСОБА_1 становила 63223,28 грн. Таким чином, оскільки існує непогашена заборгованість за кредитним договором, відповідач в добровільному порядку відмовляється її сплачувати, ТОВ «НФС» звернулося до суду з позовом про стягнення боргу.

ІІ. Зустрічні позовні вимоги та обґрунтування зустрічного позову.

19 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернулася із зустрічним позовом, в якому просить визнати недійсним кредитний договір №V04.188.36309 від 18 травня 2015 року та договори факторингу № 29/04-1 від 29 квітня 2016 р., № №28/02-1 від 28 лютого 2017 року. В обґрунтування поданого позову покликається на те, що 18 травня 2015 року вона уклала кредитний договір з ПАТ «Ідея Банк» на суму 64850,00 грн., строком на 72 місяці. Зазначає, що банком не надано відповідачу повної інформації, передбаченої ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; не виконано обов`язок щодо письмової форми та змісту договору у відповідності до частини 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме не зазначено можливості зміни відсоткової ставки в сторону зменшення, а лише в односторонньому порядку шляхом збільшення; договір місить не чіткі та двозначні умови. Також банком не виконано вимоги щодо надання детального розрахунку сукупної вартості кредиту для споживача під час укладення кредитного договору, а також не надано інформації щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Враховуючи вказані обставини, вважає, що договір кредиту є недійсним.

Окрім того, ОСОБА_1 просить визнати недійсними договори факторингу, на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України, оскільки TOB «ФК «РАНТЬЕ» та TOB «Фінансова компанія «Серет», яке змінило найменування на TOB «НФС» не мали ліцензії на здійснення валютних операції, не були включеними до Державного реєстру фінансових установ, а відтак не могли бути стороною у відповідних договорах факторингу /а.с. 157-164/.

ІІІ. Рух справи у суді першої інстанції.

Ухвалою від 23 січня 2019 року відкрито провадження у справі, вирішено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

20 лютого 2019 року здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 18 квітня 2019 року прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву. Об`єднано в одне провадження первісний позов та зустрічний позов. Задоволено клопотання представника відповідача від 01 квітня 2019 року про долучення доказів по справі. Також закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

ІV. Позиції сторін у справі.

18 лютого 2019 року на адресу суду надійшов відзив, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні первісного позову в повному обсязі. Зазначає, що TOB «ФК «РАНТЬЕ» та TOB «Фінансова компанія «Серет», яке змінило найменування на TOB «НФС» не мали ліцензії на здійснення валютних операції, не були включеними до Державного реєстру фінансових установ, а відтак не могли бути стороною у відповідних договорах факторингу. Таким чином, вважає, що договори факторингу є незаконними, тому ТОВ «НФС» не має право стягувати з ОСОБА_1 заборгованість /а.с.97-99/.

25 лютого 2019 року представник ТОВ «НФС» подав відповідь на відзив, у якому зазначив, що на дату укладення договорів факторингу (29 квітня 2016 р., 28 лютого 2017 р.) TOB «ФК РАНТЬЕ» та TOB «НФС» (на той час - TOB «ФК «СЕРЕТ»), як фактори згідно договорів, мали статус фінансових установ, підтвердженням чого є свідоцтва про реєстрацію. Виключено з Державного реєстру фінансових установ TOB «ФК «РАНТЬЕ» лише 21 лютого 2017 року, а TOB «НФС» 25 травня 2017 року. Відтак, суб`єктний склад договору факторингу відповідав вимогам ст. 1079 ЦК України. Вимоги за кредитним договором TOB «НФС» набуло правомірно, даний договір є дійсний /а.с. 131-134/.

22 травня 2019 представник ТОВ «НФС» подав відзив на зустрічний позов, у якому просить відмовити у задоволення такого позову, мотивуючи тим, що 18 травня 2015 року, перед укладенням договору кредиту, ОСОБА_1 була ознайомлена з довідкою-повідомленням, яка містить всю інформацію, передбачену ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак спростовує твердження відповідача, про те, що така інформація попередньо не була надана для їй ознайомлення. Зазначила, що сторони погодили, що процентна ставка є фіксованою і не може збільшуватись. Чинним законодавством не передбачено обов`язку банку зазначати можливість зменшення відсоткової ставки за кредитним договором. Вказала, що кредитний договір № V04.188.36309 від 18 травня 2015 р. є споживчим кредитом, та був виданий ОСОБА_2 у гривнях, а тому є помилковими твердження відповідача, про те що банк зобов`язаний був надати інформацію щодо методики, яка використовується для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Також зазначила, що TOB «ФК РАНТЬЕ» та TOB «НФС» (на той час - TOB «ФК «СЕРЕТ»), мали статус фінансових установ, тому договори факторингу відповідають вимогам чинного законодавства /а.с. 201-208 /.

Представник позивача у позовній заяві, просив розглядати справу у його відсутності, позов підтримує та просить задовольнити. Згідно відзиву, зустрічний позов заперечує та просить відмовити в задоволенні такого.

Відповідач та її представник за первісним позовом в судове засідання не з`явилися. Від представника відповідача ОСОБА_3 надійшло клопотання про розгляд справи без її участі та без участі позивача. Зазначила, що заперечує проти первісних позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову TOB «НФС». Зустрічний позов підтримує та просить задовольнити /а.с. 198/.

Представник ПАТ «Ідея Банк» у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином. Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності представника третьої особи, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов`язки та взаємовідносини сторін.

На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явились.

V. Встановлені обставини та мотиви прийнятого судом рішення.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Судом встановлено, що 18 травня 2015 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №V04.188.36309, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит в сумі 64850,00 грн. зі сплатою 0,0010% річних на строк 72 місяці, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів / а.с. 7-10/.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на момент укладення кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством (ч. 4 Закону).

У пункті 5.1 кредитного договору позичальник заявив та гарантує, що вся інформація, відомості та документи, які повідомлені ним та надані банку з метою одержання кредиту, є достовірними і відповідають дійсності; банк перед укладенням кредитного договору повідомив йому в належній формі та у повному обсязі інформацію, передбачену законодавством України, зазначена інформація йому відома та зрозуміла, він ознайомлений з тарифами банку та згоден з ними; належний йому примірник оригіналу даного договору йому вручено банком при підписанні даного договору; умови даного договору він вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам.

18 травня 2015 року, ОСОБА_2 ознайомилась з необхідною інформацію передбаченою у тому числі вимогами ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про що підписала довідку-повідомлення, /а.с.11/ якою підтвердила, що AT «Ідея Банк» до укладення кредитного договору, надав їй в письмовій формі інформацію про умови кредитування, в тому числі і орієнтовну сукупну вартість кредиту № V04.188.36309.

Своїм підписом ОСОБА_2 засвідчила, що дана довідка-повідомлення є їй зрозумілою та доступною, а також що їй перед укладенням кредитного договору було надано в письмовій формі інформацію про усі умови кредитування.

Відтак, довідка-повідомлення від 18 травня 2015 р. містить всю інформацію, яка була передбачена ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на момент укладення кредитного договору), а відтак спростовує твердження відповідача, про те, що така інформація попередньо не була надана їй для ознайомлення.

Щодо твердження відповідача про те, що банк не зазначив можливість зміни відсоткової ставки в сторону зменшення, суд прийшов до наступного висновку.

У відповідності з п.5 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на момент укладення кредитного договору) у договорі про надання споживчого кредиту зазначається зокрема річна відсоткова ставка за кредитом.

Відповідно до п. 1.3 кредитного договору № V04.188.36309 за користування кредитом позичальник сплачує проценти за ставкою 0.0010% річних від неповернутої суми кредиту.

Окрім того, згідно п.1.3 кредитного договору №V04.188.36309 процентна ставка є фіксованою і не може збільшуватись без попереднього повідомлення та погодження позичальника.

Відповідно до п.3.4 постанови Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 р. (яка була чинна на момент укладення кредитного договору) банки зобов`язані в кредитному договорі зазначити зокрема правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

У відповідності до умов даного кредитного договору сторони дійшли згоди про те, що відсоткова ставка є фіксованою і не може збільшуватись без попереднього повідомлення та погодження позичальника, відтак є помилковими твердження представника відповідача про те, що AT «Ідея Банк» порушило ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на момент укладення кредитного договору) не зазначивши можливість зміни відсоткової ставки в сторону зменшення, що узгоджується з вимогами Цивільного кодексу України щодо договірних відносин.

Крім того, кредитний договір № V04.188.36309 від 18 травня 2015 р. є споживчим кредитом та видавався ОСОБА_2 у національній валюті (гривні).

У відповідності до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на момент укладення кредитного договору) надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Відповідно до п. 3.8 постанови Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 р. (чинною на момент укладення кредитного договору) у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов`язані під час укладення кредитного договору зокрема надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

Відтак, зважаючи на те, що кредитний договір № V04.188.36309 від 18 травня 2015 р. є споживчим кредитом, грошові кошти були видані ОСОБА_4 ОСОБА_5 у гривнях та передбачено повернення таких у національній валюті, а тому є помилковими твердження відповідача, про те що банк зобов`язаний був надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог, ОСОБА_2 посилалася на положення статей 229, 230 ЦПК України (правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки та обману), а також статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно з частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені статтями 229, 230 ЦК України.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по?друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статтей 203, 230 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Вищезазначені положення містяться у правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 30 січня 2019 року, справа № 755/16663/16-ц.

Таким чином, суд встановив, що сторони в момент укладення оспорюваного договору виконали вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». В цілому кредитний договір не суперечить нормам цивільного законодавства України, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, у зв`язку із чим суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним кредитного договору №V04.188.36309.

Розглядаючи вимогу про визнання недійсними договорів факторингу суд, встановив наступне.

29 квітня 2016 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «РАНТЬЕ» та ПАТ «Ідея Банк» укладено договір факторингу №29/04-1, згідно якого клієнт (банк) відступив факторові, а останній набув право грошової вимоги за вищевказаним кредитним договором /а.с. 17-24/.

Також, 28 лютого 2017 року між ТОВ «Факторингова компанія «РАНТЬЕ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Секрет», яке змінило найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю «Нью Файненс Сервіс» укладено договір факторингу №28/02-1, згідно умов якого відбулося відступлення права вимоги за вказаним кредитним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Згідно з положеннями ст. 1079 Цивільного кодексу України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові операції.

Разом з тим, із частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України та частини п`ятої статті 5 Закону України "Про банки і банківську діяльність" вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 Цивільного кодексу України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Наведений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 р. у справі № 909/968/16.

Згідно з пунктами 6 - 9 Положення про Державний реєстр фінансових установ, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 28 серпня 2003 р. № 41, юридична особа набуває статусу фінансової установи з дати внесення відповідного запису про неї до реєстру. Датою внесення відповідного запису до реєстру для набуття юридичною особою статусу фінансової установи є дата прийняття Нацкомфінпослуг рішення про внесення фінансової установи до реєстру. Документом, що підтверджує статус фінансової установи, є свідоцтво. Фінансова установа має право надавати фінансові послуги після внесення її до реєстру та отримання свідоцтва. Якщо відповідно до нормативно-правових актів для надання певної фінансової послуги необхідно мати ліцензію та/або дозвіл, фінансова установа має право на надання такої послуги лише після отримання відповідної ліцензії та/або дозволу. Свідоцтво видається без зазначення строку дії та діє до прийняття Нацкомфінпослуг рішення про виключення фінансової установи з реєстру та анулювання свідоцтва.

Таким чином, свідоцтво, отримане фінансовою установою як підтвердження її статусу надає право такій установі надавати фінансові послуги до прийняття рішення про виключення з реєстру такої установи та анулювання свідоцтва.

Як встановлено судом, на дату укладення договору факторингу № 29/04-1 від 29 квітня 2016 року TOB «ФК «РАНТЬЕ», як фактор згідно даного договору, мало статус фінансової установи, підтвердженням чого є свідоцтво про реєстрацію фінансової установи від 18 лютого 2015 року серії ФК № 517 /а.с. 140-141/.

TOB «ФК «РАНТЬЕ» виключено з Державного реєстру фінансових установ лише 21 лютого 2017 року, підтвердженням чого є відповідний витяг /а.с. 142/.

Також належними та допустимими доказами підтверджено, що на дату укладення договору факторингу №28/02-1 від 28 лютого 2017 року TOB «НФС» (на той час - TOB «ФК «СЕРЕТ»), як фактор, мало статус фінансової установи, підтвердженням чого є свідоцтво про реєстрацію фінансової установи від 17 серпня 2015 року серії ФК № 608, та виключене з Державного реєстру фінансових установ лише 25 травня 2017 року, підтвердженням чого є розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 25 травня 2017 року № 2052 /а.с.136-139/

Тобто, на момент укладення вище вказаних договорів факторингу їх сторони відповідали вимогам, встановленим статтею 1079 ЦК України, у зв`язку з чим TOB «НФС» правомірно набуло право вимоги за кредитним договором.

З огляду на викладене, враховуючи норми Положення про Державний реєстр фінансових установ, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 28 серпня 2003 р. № 41, а також те, що, згідно з вимогами ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недотримання вимог цього Кодексу саме в момент вчинення такого правочину, суд вважає необґрунтованими доводи ОСОБА_1 про відсутність у TOB «ФК «РАНТЬЕ», TOB «НФС» (на той час - TOB «ФК «СЕРЕТ») статусу фінансових установ на час укладення спірних договорів факторингу.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову у повному обсязі, у зв`язку з його безпідставністю.

Розглядаючи вимоги TOB «НФС» про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за кредитним договором, суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що між ПАТ «Ідея Банк» та позивачем було укладено кредитний договір, згідно з яким банк надав клієнту грошові кошти у кредит. Відповідач отримала від банку кредитні кошти, але свої зобов`язання за договором виконала не у повному обсязі. Відповідно до розрахунку суми боргу за кредитом, наданого позивачем, борг ОСОБА_1 становить в сумі 63223 гривні 28 копійок, та складається із заборгованості за тілом кредиту 63222,76 грн., заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками та комісіями 0,52 грн. Остатню сплату відповідачем/зарахування по кредитному договору здійснено 18 червня 2015 року.

Заборгованість відповідача також підтверджується випискою по особовому рахунку № НОМЕР_1 та розрахунком заборгованості /а.с. 15, 16/.

24 жовтня 2018 року на адресу відповідача TOB «НФС» направлено вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань. Згідно даної вимоги TOB «НФС» вимагало терміново, протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня направлення новим кредитором цієї вимоги виконати зобов`язання по кредитному договору, а саме достроково повернути кредит, сплатити відсотки (проценти) за користування кредитними коштами, та інші платежі за кредитним договором. Також відповідачу було повідомлено, що у випадку непогашення заборгованості за кредитним договором в тридцятиденний строк з два направлення цієї вимоги ТОВ «НФС» будуть здійсненні заходи щодо примусового стягнення із відповідача заборгованості за кредитним договором на власний вибір кредитора. Однак, відповідач на даний момент у добровільному порядку не сплатила заборгованість за кредитним договором.

Таким чином, виходячи із вищенаведеного, суд вважає, що відповідач грубо порушила умови договору, тому з останньої на користь нового кредитора ТОВ «Нью Файненс Сервіс» слід стягнути заборгованість у визначеному розмірі.

VІ. Вирішення процесуальних питань, пов`язаних з ухваленням судового рішення.

У зв`язку із задоволенням первісного позову, відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Нью Файненс Сервіс» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1921,00 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Нью Файненс Сервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Нью Файненс Сервіс» заборгованість за кредитним договором №V04.188.36309 від 18 травня 2015 року у сумі 63223 (шістдесят три тисячі двісті двадцять три) гривні 28 копійок, яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 63222,76 грн., заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками та комісіями - 0,52 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Нью Файненс Сервіс» суму сплаченого судового збору у розмірі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) гривня 00 копійок.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нью Файненс Сервіс», третя особа акціонерне товариство «Ідея Банк», про захист прав споживачів, визнання недійсними договору кредиту та договорів факторингу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Л.Д. Фролова