КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №753/8429/17 головуючий у І інстанції: Трусова Т.О.
провадження 22-ц/824/2263/2019 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сліпченка О.І., суддів Сержанюка А.С., Мельника Я.С.,

за участю секретаря: Пітенко І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсними кредитного договору та договору поруки, визнання зобов'язань за кредитним договором виконаними.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, суд,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулась з вищевказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що 11.09.2007 року між нею та Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України»(далі ПАТ «Ощадбанк» та/або Банк) було укладено кредитний договір № 717, за умовами якого банк зобов'язався надати кредит в сумі 74 370 дол. США під 12,0% процентів річних строком на 25 років на фінансування будівництва житла відповідно до договору про участь у Фонді фінансування будівництва від 09.08.2007 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки.

У договорі про участь у Фонді фінансування будівництва вартість об'єкта інвестування визначена у гривні, що підтверджує намір позивача отримати кредит у національній грошовій одиниці.

Вважала, що в порушення вимог законодавства було проведено банком операції по видачі кредиту з одночасним переведенням його у гривню та зарахування гривневого еквіваленту на рахунок отримувача в межах одного дня та свідчить про те, що долари США позивач не отримувала і валюта за межі банку не виходила, а отже банком була проведена удавана операція.

Стверджує, що окрім вираження у договорі суми кредиту у доларах США всі дії з його виконання здійснювались у національній валюті.

Умови кредитного договору щодо погашення кредиту і сплати відсотків у доларах США та щодо покладення ризиків знецінення національної валюти на позичальника позивач вважає несправедливими і такими, що порушують вимоги п. 10 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Окрім того позивач вважає оспорюваний договір таким, що вчинений з використанням нечесної підприємницької практики та внаслідок обману вказуючи, що якби банк повідомив про те, що в грошовому обігу не може використовуватися готівкова іноземна валюта, вона б відмовилась від кредиту.

ОСОБА_1 просила визнати договір кредитний договір № 717 та договір поруки № 1398 недійсними, а зобов'язання за кредитним договором виконаними.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 02 липня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1, звернулась з апеляційною скаргою, обґрунтовуючи її тим, що суд порушив норми матеріального та процесуального права.

Зазначає, що місцевий суд не врахував того, що банк може зараховувати кредитні кошти в іноземній валюті тільки на поточний рахунок, який позивач не відкривала.

Крім того, зауважує, що ПАТ «Ощадбанк» в таблиці вартості кредиту валютою зазначив гривню.

Як на підтвердження факту надання кредиту в національній валюті посилається на те, що в Договорі відсутнє попередження про те, що позичальник несе валютні ризики.

У відзиві, відповідач не погоджується з доводами апелянта, вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні сторони підтримали свої позиції.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів

3) показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає у повній мірі.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, положення оспорюваних договорів узгоджуються з вимогами чинного законодавства, не суперечать інтересам держави і суспільства, відповідають внутрішній волі сторін, а банк під час видачі кредиту діяв на підставі банківської ліцензії та дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, 11.09.2007 року відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області ВАТ «Ощадбанк» (банк) та ОСОБА_1 (позичальник) уклали договір про іпотечний кредит № 717 (а.с. 13-23).

ПАТ «Ощадбанк» є правонаступником усіх прав та обов'язків відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України».

Предметом цього договору є зобов'язання банку надати позичальнику кредит в сумі 74 370 дол. США та зобов'язання позичальника прийняти, належним чином використати та повернути всю отриману суму кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12% річних в порядку, на умовах та в строки, визначені договором (пункт 1.1.).

Відповідно до пункту 1.2. договору кредит надається терміном на 25 років з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 11.09.2032 на фінансування будівництва житла відповідно до договору про участь у Фонді фінансування будівництва № КНТР-001222/кВ від 09.08.2007, укладеного між позичальником та Комунальним комерційним унітарним підприємством «Фінансова компанія «Житло-інвест».

Об'єктом інвестування є майнові права на квартиру АДРЕСА_2.

Сторони договору погодили, що сплата процентів за користування кредитом та погашення кредиту буде здійснюватися позичальником рівними частинами - по 248 дол. США, щомісячно, до 25 числа платіжного місяця (пункт 1.5 договору).

Виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором було забезпечено іпотекою та порукою.

Так, 11.09.2007 між ОСОБА_2 (поручителем), відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (кредитором) та ОСОБА_1 (боржником) було укладено договір поруки № 1398, відповідно до якого поручитель зобов'язався перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором (а.с. 24-26).

Крім того, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23.12.2016 у цивільній справі № 753/3357/16ц (а.с. 123-126) встановлені наступні обставини.

11.09.2007 ОСОБА_1 отримала в касі банку готівкою кредит в сумі 74 370 дол. США з позичкового рахунку № НОМЕР_1, який на підставі пункту 1.3 кредитного договору був відкритий банком на її ім'я, та конвертувала отриману готівку іноземної валюти у гривну.

В цей же день за дорученням ОСОБА_1 кошти в сумі 375 570,64 грн. були перераховані банком на рахунок Комунального комерційного унітарного підприємства «Фінансова компанія «Житло-інвест» з призначенням платежу: «Оплата за квартиру АДРЕСА_2. Згідно договору КНТР-001222 від 09.08.2007», що підтверджується квитанцією від 11.09.2007 та меморіальним ордером № 43226001 від 11.09.2007 року.

Після завершення будівництва на даний об'єкт інвестування було оформлено свідоцтво про право власності від 27.02.2008 року за № 355-С/КІ, згідно якого квартира за адресою: АДРЕСА_1, належить ОСОБА_1

ОСОБА_1 здійснювала погашення кредиту у відповідності до умов договору про іпотечний кредит у доларах США.

Однак свої зобов'язання за договором ОСОБА_1 порушила, у зв'язку з чим 14.08.2015 року банк направив їй вимогу про повне погашення кредиту, а поручителю - лист-повідомлення щодо наявної заборгованості.

Позичальник та поручитель заборгованість в повному обсязі не погасили. Станом на 05.10.2015 за наданим кредитом наявна заборгованість в сумі 54 554,50 дол. США, яка стягнута з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку.

Оскільки рішення у цивільній справі № 753/3357/16ц набрало законної сили, і у ній брали участь ті самі особи, що беруть участь у цій справі, колегія суддів приходить до висновку, що вищенаведені обставини доказуванню не підлягають.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

У статтях 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики.

Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами визначений у ч. 3 ст. 18 вищевказного Закону. Відповідно до ч. 4 зазначеної статті цей перелік не є вичерпним.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Поняття «нечесна підприємницька практика» означає будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 19, ч. 2 ст. 19 цього Закону нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика може бути такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

В силу вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Розділу 2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, що мають істотне значення (ч.1 ст.229 ЦК), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Позивач не довів щодо яких обставин, що мають істотне значення, він був введений Банком в оману.

За змістом ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману, зокрема є такою, якщо під час пропонування продукції споживачеві не надається або надається у нечіткий, незрозумілий, двозначний спосіб інформація для здійснення свідомого вибору.

Щодо твердження ОСОБА_1, що вона не отримувала валютні кредитні кошти, колегія суддів зауважує, що факт отримання готівкою кредит в сумі 74 370 дол. США позивачем, встановлено рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23.12.2016 року, яке набрало законно сили.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що обставина, що отримані позивачем кредитні кошти були одразу проконвертовані в національну валюту України, не дає підстав вважати, що кредит надавався у гривні, оскільки у кредитному договорі чітко зазначено, що валютою кредиту є долар США.

Місцевий суд правильно зазначив, що укладення позивачем договору про участь у фонді фінансування будівництва, у якому вартість об'єкта інвестування зазначена у гривні, підтверджує лише намір позивача придбати квартиру вартістю 644570,64 грн. і жодним чином не свідчить про намір отримати кредит в національній валюті.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Предметом спірного договору є зобов'язання банку надати позичальнику кредит в сумі 74 370 дол. США та зобов'язання позичальника прийняти, належним чином використати та повернути всю отриману суму кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12% річних в порядку, на умовах та в строки, визначені договором (пункт 1.1.).

У ч. 3 ст. 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

При цьому правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов'язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.

У даному конкретному випадку, убачається, що на час укладення кредитного договору ПАТ «Ощадбанк» діяв на підставі банківської ліцензії № 148 від 16.01.2002 року та дозволу № 148-2 від 29.04.2002 року з додатком до нього, відповідно до яких мав право здійснювати залучення та розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, в тому числі і в іноземній валюті.

Отже доводи апеляційної скарги у цій частині є неприйнятними.

Відповідно до ч.2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У зв'язку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима.

Ураховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем при укладенні спірного кредитного договору позивачу було надано повну, достовірну та детальну інформацію про сукупну вартість кредиту відповідно до умов кредитного договору, тому підстави для визнання договору недійсним відсутні.

Апеляційна скарга переповнена оцінкою доказів апелянтом, при цьому не вказується, які з доказів неправомірно були судом першої інстанції не прийняті чи досліджувались із порушенням установленого законом порядку.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: