Постанова

Іменем України

27 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 530/1450/16-ц

провадження № 61-30777св18

Верховний суд у складі колегії суддів Третьої Судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М. (суддя-доповідач),

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С. П.

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Лактос Україна»,

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Техмолпром», ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лактос Україна» на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 11 квітня 2017 року у складі судді Дем`янченка С. М., та на ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 07 червня 2017 року в складі колегії суддів: Одринської Т. В., Кузнєцової О. Ю., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Техмолпром» (далі - ТОВ «Техмолпром») звернулося до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лактос Україна» (далі - ТОВ «Лактос Україна»), ОСОБА_1 , у якому просило визнати недійсним договір поставки від 18 грудня 2013 року № 26/12, укладений між ТОВ «Техмолпром» та ТОВ «Лактос Україна», і стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 2 000 грн.

В обґрунтування позову вказувало на те, що спірний правочин було укладено директором товариства ОСОБА_2 із перевищенням наданих йому повноважень, а тому на підставі статей 203, 215 ЦК України договір є недійсним. Грошові кошти підлягають стягненню з ОСОБА_1 відповідно до пунктів 4.4.2, 4.4 договору поруки, укладеного між ТОВ «Техмолпром» та ОСОБА_1 .

У листопаді 2016 року ТОВ «Лактос Україна» звернулося до суду із зустрічним позовом до ТОВ «Техмолпром», ОСОБА_1 про визнання договору поруки недійсним.

Зустрічні позовні вимоги мотивовано тим, що 18 грудня 2013 року між ОСОБА_1 (поручитель) та ТОВ «Техмолпром» було укладено договір поруки, згідно з умовами якого поручитель зобов`язується відповідати за виконання зобов`язань ТОВ «Лактос Україна» (кредитор), що виникли з договору поставки № 26/12 від 18 грудня 2013 року, за умовами якого ТОВ «Лактос Україна» поставляє сухе молоко, а ТОВ «Техмолпром» сплачує кошти за поставлений товар.

Посилаючись на те, що у порушення статті 553 ЦК України, оскільки поручитель поручився за виконання ТОВ «Лактос Україна» зобов`язань по поставці сухого молока грошима у сумі 30 000 грн, перед особою, яка сама повинна була сплатити за це молоко.

Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 14 лютого 2017 року позов ТОВ «Техмолпром» до ТОВ «Лактос Україна», ОСОБА_1 про визнання договору поставки товарів № 26/12 від 18 грудня 2013 року недійсним та стягнення грошових коштів у розмірі 2 000 грн залишено без розгляду.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 11 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 07 червня 2017 року, у задоволенні зустрічних позовних вимог ТОВ «Лактос Україна» відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ТОВ «Лактос Україна», суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що ТОВ «Лактос Україна» не є стороною спірного договору, а тому вказаний правочин не впливає на права та обов`язки товариства.

Крім того, суд першої інстанції вважав, що позивач звернувся до суду поза межами строку позовної давності, оскільки договір поруки діє до моменту припинення основного договору - договору поставки, який припинив свою дію 31 грудня 2015 року.

Погоджуючись із зазначеним висновком, апеляційний суд вважав, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

27 червня 2017 року ТОВ «Лактос Україна» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_3 , у якій, з урахуванням уточненої касаційної скарги, просить скасувати рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 11 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 07 червня 2017 року, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

У травні 2018 року справу № 530/1450/16-ц передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 13 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно не дослідили обставини, що мають значення для справи, не визначилися з характером спірних правовідносин та дійшли помилкового висновку про відсутність порушеного права ТОВ «Лактос Україна», оскільки боржник та поручитель несуть солідарну відповідальність за порушення зобов`язання.

Суди не звернули належної правової уваги на факт укладання спірного договору поруки між поручителем та боржником за основним зобов`язанням, а не кредитором, яким є ТОВ «Лактос Україна», що не передбачено цивільним законодавством, та відповідно, є підставою для визнання вказаного правочину недійсним на підставі положень статті 215, 553 ЦК України.

Висновок суду першої інстанції про закінчення дії договору поруки не відповідає дійсності, оскільки закінчення дії правочину не виключає визнання його недійсним з моменту укладення.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 18 грудня 2013 року між ТОВ «Лактос Україна» (постачальник) та ТОВ «Техмолпром» (покупець) укладено договір поставки № 26/12, згідно з умовами якого постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у договорі, передати у власність покупця сухе знежирене молоко, а покупець зобов`язується у порядку та на умовах, визначених у договорі, приймати та оплачувати цей товар.

Відповідно до додаткової угоди до договору поставки № 26/12, укладеної між сторонами 30 грудня 2014 року, договір набуває чинності з дати його підписання та діє до 31 грудня 2015 року.

18 грудня 2013 року між ОСОБА_1 (поручитель) та ТОВ «Техмолпром» (кредитор) укладено договір поруки строком до моменту припинення дії основного договору, згідно з умовами якого поручитель зобов`язується на умовах договору відповідати за виконання зобов`язань ТОВ «Лактос Україна» перед ТОВ «Техмолпром», що виникли з договору поставки № 26/12 від 18 грудня 2013 року, який був укладений між кредитором та боржником, а також дійсність основного договору, згідно з умовами якого поручитель зобов`язується відповідати за виконання зобов`язань ТОВ «Лактос Україна» перед ТОВ «Техмолпром», що у вигляді обов`язку з виконання зобов`язання боржником за основним договором на суму, що дорівнює 30 000,00 грн, а також у розмірі 2 000,00 грн (пункти 3.2, 3.4 договору поруки) та має право зворотної вимоги (регрес) сплачених коштів.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак оскаржувані судові рішення не відповідають зазначеним вимогам закону.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема з договорів.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язання та захисту майнових інтересів кредитора на випадок порушення зобов`язання боржником закон передбачає спеціальні заходи - визначає окремі види забезпечення виконання зобов`язання: неустойку, поруку, гарантію, заставу, притримання, завдаток або інші види, встановлені договором або законом (стаття 546 ЦК України).

Поняття поруки закріплено у статті 553 ЦК України, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання останнім свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов`язання.

Оскільки порука є видом забезпечення виконання зобов`язань і при цьому водночас сама має договірний характер, на правовідносини поруки поширюються загальні положення про зобов`язання та про договори (розділи І та II книги 5 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Враховуючи характер поруки (похідний, залежний від основного зобов`язання), до істотних умов договору поруки слід віднести наступні: визначення зобов`язання, яке забезпечується порукою, його зміст та розмір, зокрема реквізити основного договору, його предмет, строк виконання тощо; обсяг відповідальності поручителя, оскільки згідно із частиною другою статті 553 ЦК України порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі, а частиною другою статті 554 ЦК України встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки; відомості про сторони: кредитора і поручителя; відомості про боржника (хоча він і не є стороною договору поруки, але згідно із частиною першою статті 555 ЦК України у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов`язаний повідомити про це боржника, а в разі пред`явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі.

Аналіз зазначених норм свідчить, що оскільки такий вид забезпечення виконання зобов`язання як порука спрямований на захист майнових інтересів кредитора, то такий договір може бути укладений лише між поручителем та кредитором за первісним, основним договором, що свідчить про необхідність при вирішенні питання про визнання недійсним договору поруки, визначення права осіб на укладання спірного договору.

При цьому зміст правовідносин поруки полягає в тому, що поручитель виконує взяті боржником зобов`язання за нього.

У справі, що переглядається, судами встановлено, що відповідно до договору поставки від 18 грудня 2013 року № 26/12 (основне зобов`язання)

ТОВ «Лактос Україна» (постачальник) зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у договорі, передати у власність покупця сухе знежирене молоко, а ТОВ «Техмолпром» (покупець) зобов`язується у порядку та на умовах, визначених у договорі, приймати та оплачувати цей товар.

Відповідно до положень статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таким чином, за суб`єктним складом вказаного правочину ТОВ «Лактос Україна» є боржником, який зобов`язаний поставити товар, а саме: передати сухе знежирене молоко у власність ТОВ «Техмолпром», яке в цій частині правовідносин є кредитором, а ТОВ «Техмолпром» зобов`язано оплатити цей товар і в цій частині договору ТОВ «Техмолпром» є боржником, а ТОВ «Лактос Україна» - кредитором.

Судами також встановлено, що на забезпечення виконання зобов`язання

18 грудня 2013 року між ОСОБА_1 (поручитель) та ТОВ «Техмолпром» (кредитор) укладено договір поруки, згідно з умовами якого поручитель зобов`язується відповідати за виконання зобов`язань ТОВ «Лактос Україна» перед ТОВ «Техмолпром», що у вигляді обов`язку з виконання зобов`язання боржником за основним договором на суму, що дорівнює 30 000,00 грн, а також у розмірі 2 000,00 грн (пункти 3.2, 3.4 договору поруки) та має право зворотної вимоги (регрес) сплачених коштів.

Однак, за правовим змістом правовідносин поруки, ОСОБА_1 як поручитель може нести перед кредитором за договором поруки відповідальність за виконання основного зобов`язання в частині поставки товару, а не у вигляді виплати грошової суми, оскільки такий обов`язок за договором поставки покладено на ТОВ «Техмолпром», а тому такий договір суперечить статті 553 ЦК України.

Згідно з частинами першою, третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Таким чином, оскільки зміст спірного правочину суперечить нормам статті 553 ЦК України, договір поруки не може вважатися дійсним у розумінні статті 215 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, також вважав, що оскільки ТОВ «Лактос Україна» не є стороною спірного договору поруки, то зобов`язання, що виникли за цим правочином, не впливають на права та обов`язки позивача, що свідчить про відсутність законного інтересу щодо предмету спору і права на оскарження вказаного правочину.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на наступне.

Відповідно до статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зазначеною нормою передбачено можливість оскарження правочину зацікавленою особою, яка не є стороною договору.

Чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а тому, виходячи з вимог статті 16 ЦК України, крім учасників правочину (сторін за договором), позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

З огляду на зазначені приписи кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Аналогічний правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 439/212/14-ц (провадження № 14-75цс18).

Колегія суддів також приймає доводи касаційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції щодо закінчення дії договору поруки, оскільки закінчення дії правочину не пов`язане з умовою дійсності договору.

Статтею 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом саме на момент його вчинення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

У постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного в раніше ухваленій постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року у справі № 918/144/15 (провадження

№ 3-1143гс15) та зробила правовий висновок такого змісту.

Розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним.

Виходячи з застосованого принципу, так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову.

Доводи касаційної скарги ТОВ «Лактос Україна» дають підстави для висновку, що оскаржені рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Суди першої та апеляційної інстанцій не правильно визначилися з характером правовідносини, що виникли між сторонами у справі, висновки судів про відмову у задоволенні позовних вимог ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень, які підлягають скасуванню.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 141 ЦПК України на користь ТОВ Лактос Україна» підлягає стягненню солідарно із ТОВ «Техмолпром», ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4 550,68 грн (по 2 275,34 грн з кожного), що складається з:

1 378,00 грн, сплаченого судового збору за подання позовної заяви;

1 510,80 грн, сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги; 1 661,88 грн, сплаченого судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лактос Україна» задовольнити частково.

Зіньківського районного суду Полтавської області від 11 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 07 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Лактос Україна» до товариства з обмеженою відповідальністю «Техмолпром», ОСОБА_1 про визнання договору поруки недійсним, задовольнити.

Визнати недійсним договір поруки від 18 грудня 2013 року, укладений між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Техмолпром».

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Техмолпром» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Лактос Україна» судовий збір у розмірі 2 275,34 грн (дві тисячі двісті сімдесят п`ять гривень тридцять чотири копійки).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Лактос Україна» судовий збір у розмірі 2 275,34 грн (дві тисячі двісті сімдесят п`ять гривень тридцять чотири копійки).

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. М. Сімоненко

Судді А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик