Постанова

Іменем України

04 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 469/1302/16-ц

провадження № 61-33984 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - заступник прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області;

відповідачі: Коблівська сільська рада Березанського району Миколаївської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ;

представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 ;

представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 ;

третя особа - державне підприємство «Очаківське лісомисливське господарство»;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - на рішення Березанського районного суду Миколаївської області у складі судді Тавлуя В. В. від 06 березня 2017 року та рішення Апеляційного

суду Миколаївської області у складі колегії суддів: Лівінського І. В., Коломієць В. В., Шаманської Н. О., від 29 червня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України

у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року заступник прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області звернувся до суду з позовом до Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 , третя особа - державне підприємство «Очаківське лісомисливське господарство» (далі - ДП «Очаківське лісомисливське господарство»), про визнання незаконними та скасування рішень сільської ради, визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним, витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області від 14 грудня 2012 року

№ 9 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки

у власність та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку, площею

2 га, розташовану у с. Коблеве у межах території Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, для ведення особистого селянського господарства.

26 грудня 2012 року рішенням Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області № 11 затверджено проєкт землеустрою щодо зміни цільового призначення вказаної земельної ділянки на комерційне призначення для будівництва об`єктів інфраструктури та закладів громадського харчування.

На підставі цього рішення сільської ради ОСОБА_1 отримала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 29 грудня

2012 року серії ЯК № 788951.

01 квітня 2015 року ОСОБА_1 відчужила вказану земельну ділянку ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу.

Прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка відносилась до земель лісового фонду та перебувала у державній власності, у постійному користуванні ДП «Очаківське лісомисливське господарство», а рішень про вилучення земельної ділянки у ДП «Очаківське лісомисливське господарство» та зміни її цільового призначення у встановленому законом порядку не приймалося.

Прокурор зазначав, що сільська рада перевищила свої повноваження, передавши спірну земельну ділянку у власність ОСОБА_1 , оскільки такими повноваженнями була наділена згідно зі статтею 149 ЗК України Березанська районна державна адміністрація Миколаївської області. Крім того, ця земельна ділянка розташована у прибережній захисній смузі Чорного моря на відстані 986-995 м від урізу води, а захисна смуга становить не менше 2 км. Проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки з природоохоронним органом та органом містобудування і архітектури не погоджено. Передача спірної земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства суперечить статтям 85, 88, 90 ВК України, статтям 58, 84 ЗК України. Проєкту планування та забудови Березанського району Миколаївської області.

Ураховуючи те, що спірна земельна ділянка перейшла у власність ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, вона підлягає витребуванню на користь держави на підставі статті 388 ЦК України.

Прокурор вважав, що строк позовної давності не пропущено, оскільки про вказані правопорушення Березанська районна державна адміністрація Миколаївської області, яка є розпорядником спірної земельної ділянки й позивачем у справі, дізналась лише у липні 2016 року.

Посилаючись на викладене, прокурор просив суд:визнати незаконним та скасувати рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області від 14 грудня 2012 року № 9 та від 26 грудня

2012 року № 11; визнати недійсним та скасувати державний акт на право приватної власності на спірну земельну ділянку, виданий 29 грудня

2012 року ОСОБА_6 ; витребувати спірну земельну ділянку із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області

від 06 березня 2017 року у задоволенні позову заступника прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави, як законного власника, не з її волі. На час прийняття оскаржуваних рішень сільської ради спірна земельна ділянка належала до земель державної власності, перебувала у постійному користуванні ДП «Очаківське лісомисливське господарство», відносилась до земель лісового фонду. Крім того, спірна земельна ділянка розташована в межах пляжної зони прибережної захисної смуги Чорного моря, відноситься до земель водного фонду і була передана сільською радою

у приватну власність для потреб, не передбачених законом.

Отже, позов прокурора є обґрунтованим, проте його було пред`явлено

з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявила ОСОБА_1 , перебіг якого почався від дати направлення до органів прокуратури оскаржуваних рішень сільської ради у серпні 2013 року. Підстав для поновлення строку позовної давності немає. При цьому суд послався на відповідні правові позиції Верховного Суду України.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 29 червня 2017 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Миколаївської області задоволено. Рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 06 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов першого заступника прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області від 14 грудня 2012 року № 9

у частині затвердження проєкту землеустрою та надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки, площею 2 га, з кадастровим номером :12:055:0196, розташованої у с. Коблеве в межах території Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, для ведення особистого селянського господарства. Визнано незаконним та скасовано рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області від 26 грудня 2012 року № 11 у частині затвердження проєкту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, площею 2 га, з кадастровим номером :12:055:0196, що перебуває у власності ОСОБА_1 , на комерційне призначення для будівництва об`єктів інфраструктури та закладів громадського харчування. Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю

від 29 грудня 2012 року, серія ЯК № 788951, виданий ОСОБА_1 на право приватної власності на земельну ділянку, площею 2 га, з кадастровим номером :12:055:0196. Витребувано у ОСОБА_2 у власність держави земельну ділянку, площею 2 га, з кадастровим номером :12:055:0196, розташовану у с. Коблеве в межах території Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що спірна земельна ділянка відносилась до земель лісогосподарського призначення та перебувала в постійному користуванні ДП «Очаківське лісомисливське господарство». Право розпорядження спірною земельною ділянкою з таким статусом віднесено до повноважень Березанської державної адміністрації Миколаївської області (стаття 31 ЛК України, стаття 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації»). Тобто сільська рада, приймаючи рішення від 14 грудня 2012 року № 9 та від 26 грудня 2012 року в оскаржуваній частині, діяла поза межами своїх повноважень. Передача спірної ділянки

у приватну власність ОСОБА_1 не відповідає обмеженням, встановленим земельним та водним законодавством щодо земельних ділянок у межах законодавчо визначеної прибережної захисної смуги Чорного моря. Сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги, а відтак передача у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі суперечить вимогам статей 59, 83, 84 ЗК України.

Ураховуючи, що спірна земельна ділянка має лісогосподарське призначення та розташована в межах законодавчо визначеної захисної прибережної зони, вибула з державної власності всупереч встановленому законом порядку, що порушило не тільки право власності Українського народу, а й право громадян на екологічну безпеку, дії по витребуванню майна із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 (стаття 388 ЦК України) відповідають критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном. За позовами прокурора в інтересах держави

з визначенням уповноваженого органу, права якого порушені, перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі цих органів, як суб`єктів владних повноважень, довідалась або могла довідатись про порушення прав і законних інтересів. Про порушення державних інтересів уповноважений державою орган, позивач у справі (Березанська районна державна адміністрація Миколаївської області), дізнався у липні 2016 року із запиту прокурора, а тому перебіг позовної давності починається з цього моменту. Оскільки прокурор не є матеріальним позивачем у цій справі,

то направлення йому лише копій рішень сільської ради з січня по серпень

2013 року не свідчить про обізнаність порушеного права. Відтак, підстав

для застосування позовної давності немає. При цьому суд послався на відповідні правові позиції Верховного Суду України та прецедентну практику Європейського суду з прав людини.

Короткий зміст касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати

й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову прокурора відмовити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 липня 2017 року поновлено представнику ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - строк на касаційне оскарження рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 06 березня

2017 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області

від 29 червня 2017 року. Відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали з Березанського районного суду Миколаївської області. Зупинено виконання рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 06 березня 2017 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 29 червня 2017 року до закінчення касаційного провадження.

У червні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової

палити Касаційного цивільного суду від 12 листопада 2018 року справу за позовом заступника прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області звернувся до суду з позовом до Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ДП «Очаківське лісомисливське господарство», про визнання незаконними та скасування рішень сільської ради, визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним, витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палити Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року касаційне провадження у вищевказаній справі зупинено до закінчення перегляду

у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи

№ 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) за позовом

Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері до Миколаївської міської ради, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про поновлення строку звернення з позовом до суду, визнання незаконним і скасування рішення Миколаївської міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, визнання недійсним державного акту та скасування його державної реєстрації і повернення земельної ділянки.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової

палити Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2019 року касаційне провадження у справі поновлено у зв`язку з тим, що обставини, за яких касаційне провадженні у справі було зупинено, відпали.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - мотивована тим, що висновки судів попередніх інстанцій про те, що спірна земельна ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги Чорного моря зроблено на підставі неправильного застосування положень статті 88 ВК України та статті 60 ЗК України. Спірна земельна ділянка розташована на відстані майже 1 тис. м від урізу води Чорного моря, в межах села Коблеве, в якому межі прибережної захисної смуги моря не встановлені, а територія між спірною земельною ділянкою та урізом моря історично ще за радянських часів забудована (районний відділ міліції, автостанція, бази відпочинку, котеджне містечко). При вирішенні питання щодо віднесення земельної ділянки до меж прибережної захисної смуги у межах населеного пункту слід застосовувати положення частин четвертої, шостої-восьмої статті 88 ВК України, частини третьої статті 60 ЗК України і пункту 10 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486, якими визначено, що прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проєктами землеустрою, розробленими у передбаченому законом порядку,

з урахуванням містобудівної документації, конкретних умов, що склалися,

та відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови.

При погодженні проєкту відведення земельної ділянки у власність

ОСОБА_1 та зміни її цільового призначення уповноваженими органами враховано і містобудівну документацію, і конкретні умови забудови

с. Коблеве. Через неправильне застосування статті 5 ЛК України, Інструкції з проведення лісовпорядкування, затвердженої постановою Держкомлісу СРСР від 12 вересня 1985 року № 4, судом зроблено помилковий висновок щодо віднесення спірної земельної ділянки до земель лісового фонду (стаття 5 ЛК України).

Однак, судом не надано оцінку відсутності реєстрації в Державному земельному кадастрі відомостей, які б підтверджували право постійного користування спірною земельною ділянкою за ДП «Очаківське лісомисливське господарство» на час виникнення спірних правовідносин. При цьому, висновком відділу Держкомзему у Березанському районі Миколаївської області від 13 грудня 2012 року № 01-26-821 про погодження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , визначено, що земельна ділянка, площею 2,0 га, в межах Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області відведена за рахунок вільних земель сільськогосподарського призначення (пасовища).

Розпорядженням Березанської районної державної адміністрацію Миколаївської області від 29 березня 2011 року № 174 затверджено схему планування території Коблівської сільської ради Миколаївської області, відповідно до якої землі державної власності лісового призначення на території с. Коблеве відсутні, що судом не враховано.

Також суд не врахував, що на час відведення спірної земельної ділянки межі с. Коблеве вже були встановлені, у державному кадастрі були відсутні відомості щодо наявності земель державної форми власності в межах села, у ДП «Очаківське лісомисливське господарство» були відсутні документи, які підтверджують право постійного користування землями на території

с. Коблеве.

Крім того, районні державні адміністрації, з урахуванням положень статті 32 ЛК України, не наділені правом вилучення земельних ділянок лісового призначення, що перебувають у державній власності, що відповідно виключає право вимоги у цьому позові, оскільки районна державна адміністрація не є суб`єктом спірних правовідносин.

З урахуванням положень пункту 5 статті 27 ЛК України, якою визначено, що право надання земель цієї категорії у власність для нелісогосподарських потреб є виключним повноваженням Кабінету Міністрів України, лише центральний орган виконавчої влади може бути позивачем у цій справі.

Вважала невірним посилання судів на статтю 31 ЛК України та висновок судів, що до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин віднесено надання у власність для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності.

Також вважала, що прокурором безпідставно пропущено строк позовної давності, про порушене право він дізнався своєчасно, наводячи відповідну судову практику Верховного Суду України. Також зазначається, що прокурор не довів підстав представництва інтересів держави, а також порушено статтю 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо мирного володіння майном.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У вересні 2017 року перший заступник прокурора Миколаївської області подав заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив, що рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, а доводи касаційної

скарги - безпідставними. За даними Національної кадастрової системи спірна земельна ділянка повністю розташована у межах прибережної захисної смуги Чорного моря, приблизна відстань від урізу Чорного моря до найближчого краю ділянки становить 986-995 м, до віддаленого краю

1214-1224 м. Статтею 88 ВК України та статтею 60 ЗК України передбачено, що з метою охорони водних об`єктів уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Згідно зі статтями 85, 88 ВК України, статтями 59, 84 ЗК України землі прибережних захисних смуг перебувають виключно у державній та комунальній власності і можуть надаватися лише в користування та для спеціально визначених цілей.

Судами встановлено, що спірна земельна ділянка знаходиться на території урочища «Коблеве» Березанського району Миколаївської області, квартал 34 виділ 2, 3, тобто на території, що була віднесена до земель державного лісового фонду та перебувала у постійному користуванні ДП «Очаківське лісомисливське господарство».

При цьому згідно з пунктом 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. У частині другій статті 117 ЗК України передбачено, що до земель державної власності, які не можуть передаватися у комунальну власність, належать зокрема і земельні ділянки, що перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, крім випадків передачі таких об`єктів у комунальну власність.

Спірна земельна ділянка відповідно до проєкту планування та забудови Березанського району Миколаївської області, затвердженого постановою Державного комітету Української РСР у справах будівництва від 23 жовтня 1985 № 112, розташована в зоні рекреації, а визначення її цільового призначення для особистого селянського господарства і після зміни - для будівництва і обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування, не відповідає чинній на той час містобудівній документації.

Тому, ураховуючи, що спірна земельна ділянка розташована у межах

с. Коблеве Березанського району Миколаївської області, відноситься до земель державної форми власності лісогосподарського призначення, перебувала у постійному користуванні державного підприємства, розташована в межах прибережної захисної смуги Чорного моря та була передана у власність для ведення особистого селянського господарства

у період дії мораторію на відчуження з державної власності земельних ділянок лісового фонду, встановленому розпорядженнями Кабінету Міністрів України від 10 квітня 2008 року №610-р та від 11 лютого 2010 року № 318-р, саме Березанська районна державна адміністрація Миколаївської області є розпорядником спірної земельної ділянки, а, отже, і належним позивачем у справі.

Також зазначав, що вимоги прокурора є похідними від вимог Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області, яка має повноваження щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, тому перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган державної влади, тобто з липня 2016 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області від 14 грудня 2012 року № 9 затверджено проєкт землеустрою

щодо відведення земельної ділянки у власність та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 2 га, розташовану у с. Коблеве

в межах території Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, для ведення особистого селянського господарства.

26 грудня 2012 року рішенням Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області № 11 затверджено проєкт землеустрою щодо зміни цільового призначення вказаної земельної ділянки на комерційне призначення для будівництва об`єктів інфраструктури та закладів громадського харчування.

На підставі цього рішення сільської ради ОСОБА_1 отримала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 29 грудня

2012 року серії ЯК № 788951.

01 квітня 2015 року ОСОБА_1 відчужила вказану земельну ділянку ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду частково не відповідає.

Щодо розгляду спору по суті

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі рекреаційного призначення, землі водного фонду (стаття 19 ЗК України).

До земель водного фонду належать, зокрема, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок і навколо водойм(стаття 58 ЗК України та стаття 4 ВК України; тут і далі - у редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин).

До земель комунальної власності, які не можна передавати у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених ЗК України (пункт «ґ» частини третьої статті 83 цього кодексу).

Частина друга статті 59 ЗК України обмежує можливість передання земель водного фонду у приватну власність випадком безоплатного передання громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів).

Отже, законодавство України обмежувало безоплатне передання у приватну власність земель водного фонду випадком передання за рішенням уповноваженого органу тільки замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів).Вказане обмеження, визначене на момент виникнення спірних правовідносин у пункті «ґ» частини третьої статті 83 і в частині другій статті 59 ЗК України, було доступним, чітким і зрозумілим, а наслідки його недотримання з огляду на приписи ЦК України - передбачуваними для будь-якої особи, яка набула земельну ділянку водного фонду, що не є замкненою природною водоймою загальною площею до 3 гектарів.

На підставі наданих сторонами доказів суди встановили, а ОСОБА_2 не заперечує, що ОСОБА_1 безоплатно отримала у власність земельну ділянку, площею 2 га, розташовану у с. Коблеве у межах території Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, для ведення особистого селянського господарства. Причому, як встановили суди, ця ділянка розташована на відстані від урізу води Чорного моря:

до південної межі приблизно 986-995 м, до північної межі приблизно

1214-1224 м (а. с. 27-28).

Цим спростовуються доводи касаційної скарги у відповідній частині як безпідставні.

Уздовж морів ширина прибережної захисної смуги становить не менше двох кілометрів від урізу води.

Земельні ділянки під прибережні захисні смуги виділяються у межах водоохоронних зон вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ

та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності (частина перша статті 60 ЗК України, частина перша статті 88 ВК України).

Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води

(частина п`ята статті 88 ВК України, абзац четвертий пункту 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 червня 1996 року № 173 (далі - Державні санітарні правила планування та забудови населених пунктів)).

Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додаток 13 до цих правил).

Отже, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України.

Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування можуть передавати, зокрема, громадянам із земель водного фонду на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України; близький за змістом припис закріплює частина третя статті 85 ВК України).

Прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів,

з обов`язковим централізованим водопостачанням і каналізацією (частина перша статті 90 ВК України; абзац четвертий пункту 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів).

У межах таких смуг уздовж морів, морських заток і лиманівзабороняється діяльність, яка може призвести до завдання шкоди підземним та відкритим джерелам водопостачання, водозабірним і водоочисним спорудам, водоводам, об`єктам оздоровчого призначення, навколо яких вони створені (частина друга статті 113 ЗК України).

Тобто, якщо земельна ділянка зайнята прибережною захисною смугою, таку ділянку можна було отримати в оренду для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо, а не у приватну власність для житлового будівництва. Згідно із Законом України «Про морські порти України» перелік цих цілей можливого передання в оренду земельної ділянки, зайнятої прибережною захисною смугою, був розширений у ЗК України цілями догляду, розміщення й обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд. Однак передання такої ділянки

у власність ЗК України не передбачав.

Прибережні захисні смуги встановлюються у передбаченому законом порядку за відповідними проєктами землеустрою.

Відповідно до пункту 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого Наказом Мінприроди України 5 листопада 2004 року № 434,

у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених

у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації.

Тобто сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги, а відтак передача у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі суперечить вимогам статей 59, 83, 84 ЗК України.

Відповідно до статті 17 Закону «Про основи містобудування» основою для вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб є містобудівна документація.

Містобудівною документацією, чинною на момент передачі землі

у власність ОСОБА_1 та зміни цільового призначення, є Проєкт планування та забудови Березанського району Миколаївської області, затверджений постановою Держкомітету УРСР у справах будівництва № 112 від 23 жовтня 1985 року. Зазначеним проєктом в зонах рекреації планувалось розміщення баз відпочинку, пансіонатів, кемпінгів, піонертаборів, таборів труда, пляжів, пам`яток археології тощо.

Спірна земельна ділянка відповідно до проєкту планування розташована в зоні рекреації, а визначення її цільового призначення після зміни - для будівництва і обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування, не відповідало чинній на той час містобудівній документації.

Проєкти землеустрою щодо передачі спірної ділянки у власність та зміни цільового призначення до Управління містобудування та архітектури Миколаївської обласної держадміністрації не надходили (а. с. 32).

Крім того, суди встановили, що спірна земельна ділянка розташована на території урочища «Коблеве» Березанського району Миколаївської області, квартал 34 виділ 2, 3, тобто на території, що була віднесена до земель державного лісового фонду та перебувала у постійному користуванні ДП «Очаківське лісомисливське господарство».

Зазначене підтверджуються матеріалами лісовпорядкування 2003 року,

у тому числі планшетом № 1 лісовпорядкування за 2009 рік (а. с.278), довідкою ДП «Очаківське лісомисливське господарство» (а. с. 25), повідомленням виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» Державного агентства лісових ресурсів України від 15 червня 2016 року (а. с. 24) та фрагментами накладки картографічної бази даних лісового господарства на ортофотоплан Публічної кадастрової карти України (а. с. 24, зворот).

Зазначеним також спростовуються доводи касаційної скарги у відповідній частині.

Згідно з частиною другою статті 3 ЗК України земельні відносини, що виникають при використанні лісів регулюються цим кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Відповідно до Конституції України та норм земельного законодавства всі землі за формою власності поділяються на земельні ділянки, що перебувають у власності держави (у розпорядженні органів державної влади), у комунальній власності (у розпорядженні органів місцевого самоврядування) та у приватній власності (громадян та юридичних осіб).

За статтею 7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

Відповідно до статті 8 ЛК України та статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають

у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі її органів, в тому числі - місцевих державних адміністрацій.

Право комунальної власності на ліси, яке передбачено статтею

9 ЛК України та реалізується органами місцевого самоврядування, набувається при розмежуванні в установленому законом порядку земель державної і комунальної власності, а також шляхом передачі земельних ділянок з державної власності в комунальну та з інших підстав, не заборонених законом (стаття 11 ЛК України).

Порядок розмежування земель державної та комунальної власності був визначений Законом «Про розмежування земель державної та комунальної власності», який діяв на час виникнення спірних правовідносин (до 1 січня 2013 року), та передбачав здійснення певних організаційно-правових заходів щодо розподілу земель державної власності на землі територіальних громад і землі держави, а також визначення і встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок державної та комунальної власності.

Належність земель до державної або комунальної власності визначалась і цільовим призначенням земельної ділянки.

Відповідно до статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення.

До земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 55 ЗК України).

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства (стаття 57 ЗК України; частина 1 статті 17 ЛК України).

За змістом статті 31 ЛК України та статті 21 Закону «Про місцеві державні адміністрації» до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин віднесено, у тому числі, передачу у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення, та припинення права користування ними.

Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують

це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкування належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування.

Отже, документами, які підтверджують право лісогосподарських підприємств на земельні ділянки, за відсутності акту на право постійного користування земельними лісовими ділянками, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, у тому числі і лісовпорядкувальні планшети.

Судами встановлено, що спірна земельна ділянка не набула статусу комунальної власності, мала статус земельної ділянки державної власності лісогосподарського призначення та перебувала в постійному користуванні ДП «Очаківське лісомисливське господарство».

Розпорядження спірною ділянкою з таким статусом віднесено до повноважень Березанської державної адміністрації Миколаївської (стаття 31 ЛК України та стаття 21 Закону «Про місцеві державні адміністрації»).

Крім того, відповідно до частини четвертої статті 84 ЗК України землі лісогосподарського призначення відносяться до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність,

за виключенням замкнених ділянок у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств (стаття 56 ЗК України).

За відомостями, наданими Миколаївським обласним управлінням лісового та мисливського господарства (а. с. 26), Управлінням містобудування

та архітектури Миколаївської обласної державної адміністрації (а. с.31) проєкт землеустрою щодо передачі земельної ділянки у приватну власність та щодо зміни цільового призначення спірної земельної ділянки не узгоджувався.

Отже, спірна земельна ділянка, яка перебувала у державній власності

та мала лісогосподарське призначення, у постійного землекористувача - ДП «Очаківське лісомисливське господарство» у встановленому порядку (статті 149-151 ЗК України) повноважним органом не вилучалась (а. с. 25) та зміна цільового призначення у такому порядку не здійснювалась.

За таких обставин, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що спірна земельна ділянка відносилась до земель лісогосподарського призначення та перебувала в постійному користуванні ДП «Очаківське лісомисливське господарство». Право розпорядження спірною земельною ділянкою з таким статусом віднесено до повноважень Березанської державної адміністрації Миколаївської області (стаття 31 ЛК України, стаття 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації»). Тобто сільська рада, приймаючи рішення від 14 грудня 2012 року № 9 та від 26 грудня 2012 року в оскаржуваній частині, діяла поза межами своїх повноважень, а передача спірної земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_1 не відповідає обмеженням, встановленим земельним та водним законодавством щодо земельних ділянок у межах законодавчо визначеної прибережної захисної смуги Чорного моря. При цьому відсутність землевпорядної документації сама по собі не змінює правовий режим захисної смуги, а відтак передача

у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі суперечить вимогам статей 59, 83, 84 ЗК України.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із висновками апеляційного суду щодо застосування приписів статей 387, 388 ЦК України, якими суд керувався задовольняючи вимогу про витребування земельної ділянки, з огляду на таке.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює

у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу.

Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.

Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.

Тому суд апеляційної інстанції, встановивши факти належності спірної земельної ділянки до земель водного фонду, що перебувають у державній власності, мав підстави дійти висновку про задоволення позовних вимог, хоча помилково застосував для задоволення вимоги про повернення спірної земельної ділянки приписи статей 387, 388 ЦК України, а не статті 391 цього кодексу та частини другої статті 52 ЗК України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

У справі, яка переглядається, помилкова з огляду на її обставини юридична кваліфікація позивачем, судами попередніх інстанцій позовної вимоги про повернення спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення та водного фонду як вимоги, до якої слід застосувати приписи статей 330, 387, 388 ЦК України, не призвела, враховуючи висновки суду щодо суті спору, до неправильного її вирішення.

Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року в аналогічній справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473 цс 19.

Зазначені правові позиції є сталими у судовій практиці і незмінними (постанови Великої Плати Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року

у справі № 488/5027/14-ц, провадження № 14-256цс18; від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, провадження № 14-235цс18; від 30 січня 2019 року у справі № 357/9328/15-ц, провадження № 14-460цс18.

Щодо підстав представництва прокурором

У цій частині доводи касаційної скарги є безпідставними, так як органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Відповідно до пункту 2 статті 121 Конституції України у редакції, чинній на час подання позову, на прокуратуру покладається, зокрема, представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Представництво прокуратурою інтересів держави в суді полягає

у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів держави у випадках, передбачених законом (частина перша статті 36-1 Закону України «Про прокуратуру»

у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду).

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, у позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац другий частини другої статті 45 ЦПК України 2004 року.

Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави (частина третя статт 36-1 Закону України «Про прокуратуру»). За наявності зазначеної підстави з метою представництва держави прокурор має, зокрема, право в порядку, передбаченому процесуальним законом, звертатися до суду з позовами (пункт 1 частини п`ятої зазначеної статті). Обираючи форму представництва, передбачену частиною п`ятою статті 36-1 Закону України «Про прокуратуру», прокурор визначає, в чому полягає порушення або загроза порушення, зокрема, інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту (частина шоста вказаної статті).

Прокурор вказував, що повноваження з розпорядження спірною земельною ділянкою належить до компетенції Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області.

Колегія суддів звертає увагу, що за обставин цієї справи, наявності суспільного інтересу у поверненні спірної земельної ділянки до державної власності, зокрема підвищеного інтересу громадськості до збереження земель лісового фонду та прибережної захисної смуги Чорного моря, прокурор мав звернутися до суду для захисту відповідних публічних інтересів держави.

Ці висновки узгоджуються із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 26 червня 2019 року у справі 587/430/16-ц, провадження № 14-104цс19.

Щодо позовної давності

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Колегія суддів звертає увагу, що якщо у передбачених законом випадках

у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, то за загальним правилом позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близький за змістом висновок сформульований, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі

№ 6-1852цс16, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 22 травня 2018 року у справах № 369/6892/15-ц і № 469/1203/15-ц).

Суд апеляційної інстанції встановив, що з позовом до суду прокурор звернувся у межах перебігу позовної давності, оскілки про порушення державних інтересів уповноважений державою орган (Березанська районна державна адміністрація Миколаївської області) дізнався у липні 2016 року

із запиту прокурора, а тому сплив позовної давності починається з цього часу.

Суд апеляційної інстанції вказав на те, що за процесуальною конструкцією

у цій справі прокурор не є позивачем, яким фактично є Березанська районна державна адміністрація Миколаївської області, а текст і зміст рішення сільської ради не містять жодної інформації, яка би свідчила про порушення вимог закону при його прийнятті. Відомостей про те, що спірна земельна ділянка є землею державної власності Державного лісового фонду

та розташована у межах прибережної захисної смуги Чорного моря з тексту рішення сільської ради не вбачається. Дізнатися про незаконність передачі землі у приватну власність прокурор міг лише внаслідок витребування та ретельного дослідження всієї землевпорядної документації, перевірки дійсного розташування земельної ділянки на місцевості з залученням спеціалістів землевпорядних організацій, отримання від них додаткових відомостей тощо.

Отже, звернувшись з позовом в інтересах Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області у жовтні 2016 року, прокурор діяв в межах позовної давності, встановленої статтею 257 ЦК.

Щодо порушення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо мирного володіння майном

Усунення перешкод Березанській районній державній адміністрації Миколаївської області у здійсненні нею права користування та розпоряджання спірною земельною ділянкою переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом спірної земельної ділянки. Суди першої й апеляційної інстанцій встановили, що вона належить до земель водного фонду, а саме до прибережної захисної смуги Чорного моря, а також до земель лісового фонду.

Водоохоронні зони встановлюються вздовж річок, морів та навколо озер, водосховищ і інших водойм для запобігання забрудненню і виснаженню водних об`єктів (абзац перший пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів), для створення сприятливого режиму водних об`єктів, попередження їх забруднення, засмічення і вичерпання, знищення навколоводних рослин і тварин, а також зменшення коливань стоку (частина перша статті 87 ВК України).

У межах вказаних зон з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги (частина перша статті 60 ЗК України, пункт 1 частини першої статті 81, частина перша статті 88 ВК України).

Отже, таке використання прибережних захисних смуг, яке не сприятиме досягненню зазначених цілей, може призводити до забруднення та засмічення поверхневих водних об`єктів, а також до втрати ними водності, виснаження водного об`єкта, що впливатиме на можливість задоволення потреб великої кількості людей.

З огляду на це закон обмежив безоплатне передання у приватну власність земельних ділянок водного фонду випадком такого передання замкнених природних водойм загальною площею до 3 га (частина друга статті 59 ЗК України), а користування земельних ділянок у межах прибережних захисних смуг - переліком цілей, не пов`язаних із житловим будівництвом (частина четверта статті 59 ЗК України, пункт «г» частини другої статті 61, частина третя статті 85, пункт 4 частини другої статті 89, частина перша статті 90 ВК України тощо).

Оскільки прибережні захисні смуги є природоохоронною територією

з режимом обмеженої господарської діяльності (частина перша статті 61 ЗК України, частина перша статті 89 ВК України), уцих смугах забороняється, зокрема, будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів (пункт «г» частини другої статті 61 ЗК України, пункт 4 частини першої статті 89 ВК України, підпункт 4 абзацу третього пункту 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів). Дотримання встановлених заборон є необхідною умовою використання земельної ділянки, на яку поширюється режим прибережної захисної смуги, з тією метою, щоб навіть потенційне їх порушення не могло зашкодити охороні навколишнього природного середовища в цілому та конкретному водному об`єкту зокрема.

Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (частина третя статті 13 Конституції України).

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома статті 41 Конституції України, частина третя статті 1 ЗК України).

Колегія суддів звертає увагу на те, що у спорах стосовно прибережних захисних смуг, земель лісогосподарського призначення, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси

у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України, частина третя статті 1 ЗК України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно

із законом (стаття 14 Конституції України) (див. пункт 127 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі

№ 488/5027/14-ц, пункт 90 постанови Великої Палати Верховного Суду

від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, пункт 148 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 183/1617/16, пункт 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц).

З огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані юридичні норми немає невідповідності заходу втручання держави у право власності ОСОБА_2 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці Європейського суду з прав людини.

У справі, яка переглядається, суспільний інтерес у поверненні спірної земельної ділянки до державної власності спрямований на задоволення соціальної потреби у відновленні законності, становища, яке існувало до порушення права власності народу на землю, у збереженні прибережних захисних смуг, недопущенні зміни цільового призначення земель водного фонду, земель рекреаційного призначення та їх передання у власність з метою будівництва.

Наведене спростовує доводи касаційної скарги у цій частині.

Такі висновки узгоджуються з незмінною правовою позицією, наведеною Великою Палатою Верховного Суду у вказаних судових рішеннях.

Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має, зокрема, право змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на наведені вище висновки колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції, ухваливши по суті правильне судове рішення, неправильно застосував норми матеріального права. А тому касаційну скаргу слід задовольнити частково, виклавши мотивувальну частину рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 29 червня 2017 року

в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 29 червня 2017 року змінити у мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Миколаївської області

від 29 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк