Справа № 308/1705/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 грудня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кондора Р.Ю., Кожух О.А.

з участю секретаря судового засідання: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду ухваленого 22 травня 2019 року головуючим суддею Бенца К.К. у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

встановив:

АТ КБ «Приватбанк» звернулося до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов вмотивовано тим, що 16.03.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № МКВ7АК04520034, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 13901,17 доларів США на строк по 15.03.2012 р., включно. Однак, взяті на себе зобов`язанням за кредитним договором відповідачем не виконано. ОСОБА_1 систематично порушував терміни погашення кредиту і сплати відсотків за користування кредитом. У зв`язку з чим у нього виникла заборгованість, яка станом на 01.02.2017 року становить 18460,38 доларів США, що за курсом НБУ станом на 01.02.2007 року становить 499 722, 49 грн., з яких: - 7080,12 доларів США - заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 10443,17 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 207,09 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 730,00 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, яку ПАТ КБ « Приватбанк» просило стягнути на його користь із відповідача ОСОБА_1 .

В ході розгляду справи, позивач подав до суду уточнену позовну заяву, згідно якої просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість по відсоткам за договором № МКВ7АК04520034 від 16.03.2007 р. нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 13.02.2014 по 13.02.2017 р. у розмірі 5372,64 доларів США, що за курсом 27,20 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 13.02.2017 року складає суму 146135,81 грн. Уточнені вимоги обґрунтовані тим, що датою 15.03.2012 року в договорі визначено кінцеву дату виконання позичальником дій щодо повернення кредиту за умов відсутності порушень по сплаті та простроченої заборгованості. Вказує на те, що кредитні кошти банку не повернуті, договір не є розірваним, чи припиненим, відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості по кредиту, як плату за весь час фактичного користування кредитними коштами. З врахуванням викладеного, позивач вважає за необхідне захистити свої права шляхом стягнення з відповідача суму заборгованості по нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту відсотків за період відповідний терміну позовної давності три роки, з 13.02.2014р. по 13.02.2017р. в сумі 5372,64 доларів США.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 22.05.2019 в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Апеляційну скаргу мотивує помилковістю висновку суду щодо недоведеності позову. Вказує, що суд необґрунтовано застосував висновок ВП ВС від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, оскільки в уточненому позові банк і просив стягнути нараховану заборгованість відповідно до ст. 625 ЦК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що така не підлягає задоволенню, з огляду на наступні мотиви.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно приписів ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що 16.03.2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № МКВ7АК04520034, згідно якого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 13901,17 доларів США на строк з 16.03.2007 року по 15.03.2012 р., включно, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідно до п. 7.1 Договору, Банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 16.03.2007р. по 15.03.2012 р. включно, у вигляді непоновалювальної лінії в розмірі 11256 доларів США на наступні цілі: придбання автомобілю , а також у розмірі 34 грн. для сплати за реєстрацію предмету застави і на оплату страхових платежів в розмірі 2645,17 доларів США з оплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 1,00% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 267,25 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

Згідно наданого до уточненої позовної заяви розрахунку, банком нараховано відсотки на прострочену заборгованість по кредиту за період з 13.02.2014 р. по 13.02.2017 р. у розмірі 5372,64 доларів США, що за курсом 27,20 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 13.02.2017 року складає суму 146135,81 грн. (а.с.78), і саме вказану суму боргу банк остаточно просив стягнути з відповідача.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що банк не вправі нараховувати відсотки після закінчення строку дії кредитного договору.

Колегія суддів погоджується з таким обґрунтуванням підстав для відмови в задоволенні позову з огляду на таке.

Зокрема, суд вірно послався на правову позицію, яка викладена у пунктах 48-55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, яка полягає в тому, що з дня закінчення строку дії кредитного договору відносини між банком та відповідачем за своєю суттю перейшли з кредитних правовідносин, які передбачають правомірне користування чужими грошовими коштами зі сплатою відповідних процентів визначених у договорі, у відносини незаконного користування чужими грошовими коштами, тобто перейшли в охоронні правовідносини, права та інтереси позивача за якими забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Тобто, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Доводи банку щодо пред`явлення ним вимоги про стягнення сум, передбачених ст. 625 ЦК України не заслуговують до уваги.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України унормовує питання відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання (в тому числі внаслідок його прострочення) і при цьому передбачена можливість зміни умовами договору розміру відсотків річних, що нараховуються на суму простроченої заборгованості.

Пунктом 7.4 кредитного договору передбачено, що при порушенні зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених п.п.1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування у розмірі 25% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Саме цим пунктом передбачено нарахування відсотків на прострочену заборгованість, яку просить стягнути банк в уточненій позовній заяві.

Водночас, апеляційний суд констатує, що даним пунктом договору передбачений саме місячний розмір відсотків, а не річний, як того вимагає ч. 2 ст. 625 ЦК України, а отже, такий пункт договору не може розцінюватися як змінений розмір відсотків річних в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Отже, нарахована банком заборгованість не може розцінюватися як пред`явлення ним до стягнення сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, а тому, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовуються, що згідно ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Зважуючи на встановлене та керуючись приписами статей 367, 374, 375, 381, 382 і 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 травня 2019 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 12 грудня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді