ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/4913/19
провадження № 2/753/4860/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" грудня 2019 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Сирбул О.Ф.

при секретарі - Лаптєвої Ю.М.

за участю

представника позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лабутіної Юлії Юріївни про визнання договору дарування квартири недійсним та скасування рішення про реєстрацію права власності,-

встановив:

У березні 2019 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 06.07.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Лабутіною Ю.Ю., реєстровий №1871.

Вимоги обґрунтовує тим, що заочним рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 13.06.2018 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 14.12.2011 у сумі 1 374 820,83 грн., а також судовий збір у сумі 8000 грн. Вказане рішення не оскаржувалось та набрало сили.

Крім того, ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 11.04.2018 року, в рамках зазначеної справи, було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 .

Під час примусового виконання рішення суду від 13.06.2018 року, позивач дізналась, що попри наявність ухвали суду про вжиття заходів забезпечення позову, 06.07.2018 року ОСОБА_2 відчужив спірну квартиру на користь ОСОБА_5 , згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Лабутіною Ю.Ю., реєстровий №1871.

ОСОБА_4 вважає, що договір підлягає визнанню недійсним, оскільки його метою є виключення з власності боржника майна, на яке можливо було б звернути стягнення, тобто при укладенні правочину ОСОБА_2 не мав на меті досягнення правових результатів дарування.

Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 29.03.2019 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_5 .

Ухвалою суду від 29.03.2019 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 16.10.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовних вимог не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідачів у судовому засіданні позовних вимог не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позову. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог вказав, що відповідачу не було відомо про наявність ухвали суду, якою накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 під час розгляду цивільної справи № 753/23458/17, яка перебувала в провадженні Дарницького районного суду м. Києва. Крім того, зазначив, що заочне рішення Дарницького районного суду від 13.06.2018 року ОСОБА_2 було оскаржене та на разі матеріали вказаної справи знаходяться в апеляційній інстанції на розгляді.

Третя особа приватний нотаріус КМНО Лабутіна Ю.Ю. в судове засідання не прибула, про дату час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, подаладо суду заяву про розгляд справи у її відсутності.

Заслухавши пояснення представників сторін, відповідача ОСОБА_2 , дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13.06.2018 року було задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою.

У відповідності із цим рішенням суду стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 14.12.2011 року у сумі 1 374 820,83 грн., а також судовий збір у сумі 8000,00 грн.

Крім того, ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 11.04.2018 року, в рамках зазначеної справи, було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 .

У зв`язку із примусовим виконанням рішення суду від 13.06.2018 року, яке набрало законної сили 23.06.2018 року, старшим державним виконавцем Дарницького РВ ДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві Житніковим С.С. винесено 27.09.2018 року постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №57303710.

У процесі виконання вказаного рішення суду від 13.06.2018 року було отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про відчуження відповідачем ОСОБА_2 належного йому на праві власності нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_5 .

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування є різновидом правочинів, за якими відбувається відчуження майна на користь інших осіб та є підставою для припинення права власності дарувальника і виникнення права власності на обумовлену договором річ у обдарованого. Припинення права власності на майно позбавляє попереднього власника здійснювати права, які становлять зміст права власності, тобто володіти, користуватись та розпоряджатись майном.

Із змісту ст. 717 ЦК України випливає, що характерною рисою договору дарування є його безоплатність. Тобто метою договору дарування є передача власником (дарувальником) свого майна у власність іншої особи (обдарованого) без отримання будь-якої взаємної винагороди (майнового задоволення).

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Позивач звертаючись до суду з заявленим позовом, посилається на положення ст. 215 ЦК України, як на підставу визнання недійсним правочину. Вказує, що укладання оспорюваного правочину є підставою для уникнення відповідальності за рішенням суду, враховуючи наявність ухвали суду про забезпечення позову.

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до частин першої - третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Положення ч. 3 ст. 215 ЦК України при вирішенні такої категорії справ підлягають застосуванню в тому разі, якщо позивач не домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом оспорюваного ним договору, а його порушене право може бути відновлене шляхом повернення сторін договору до первісного стану в результаті визнання цього договору недійсним.

В силу вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 13 ЦПК України позивач вільний в обранні способу захисту свого цивільного права та інтересу.

Суд вважає важливими обставини, на які посилається позивач, втім не може їх врахувати виходячи з наступного.

Судом встановлено, що у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, ухвалою суду від 11.04.2018 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Разом з тим, як вбачається із наданих до позову доказів та із пояснень представника позивача ухвала суду від 11.04.2018 року була направлена відповідачу рекомендованим поштивим листом, однак, конверт із вказаною ухвалою повернувся до суду із відміткою "за закінченням встановленого строку зберігання", тобто позивачем та/або її представником не надано до суду належних та допустимих доказів того, що на момент укладення договору дарування від 06.07.2018 року відповідач ОСОБА_2 був обізнаним про наявність ухвали суду від 11.04.2018 року.

Таким чином, оспорюваний правочин було вчинено з дотриманням вимог ст. 215 ЦПК України.

Відповідно до пояснень представника відповідача, ОСОБА_2 було подано заяву про перегляд заочного рішення суду від 13.06.2018 року, проте ухвалою суду від 16.05.2019 року у задоволенні вказаної заяви було відмовлено. У зв`язку з чим ОСОБА_2 .Ою на вказане рішення суду від 13.06.2018 року було подано апеляційну скаргу та ухвалою Київського апеляційного суду від 05.06.2019 року відкрито провадження за вказаною апеляційною скаргою та наразі справа ще перебуває на розгляді в апеляційній інстанції.

У відповідності з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.(ч.1 ст.76 ЦПК України)

За змістом ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Суд звертає увагу на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, а саме: про те, що ОСОБА_2 було відомо про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Крім того, стороною позивача не надано до суду доказів що ухвала суду від 11.04.2018 року була зареєстрована в реєстрі обтяжень нерухомого майна, що могло б унеможливити укладання договору дарування від 06.07.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Разом з тим, той факт, що встановлені ухвалою суду про забезпечення позову обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо.

Вказана правова позиція відображена в Постанові Верховного суду України від 18.01.2017 у справі № 6-2552цс16.

Дані про те, що відповідачу було відомо про винесену 11.04.2018 року Дарницьким районним судом м.Києва ухвалу про накладення арешту на квартиру в матеріалах справи відсутні, тому не має підстав вважати, що відповідач ОСОБА_2 на момент укладення договору дарування діяв умисно, з метою приховати майно від звернення на нього стягнення за зобов`язаннями власника.

Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, про те, що позовні вимоги ОСОБА_4 щодо визнання недійсним договору дарування квартири є необґрунтованими, недоведеними та таким, що не знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, оскільки позивачем не надано доказів про обізнаність відповідача ОСОБА_2 про існування ухвали суду від 11.04.2018 року та позивачем не надано доказів того, що договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 06.07.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Лабутіною Ю.Ю., за реєстровим № 1871, за своїм змістом суперечить вимогам закону та не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, а тому вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги, щодо скасування рішення про реєстрацію права власності за ОСОБА_5 , оскільки також не знайшли свого правового підтвердження та обгрунтування.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З огляду на відхилення позовних вимог судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 12-13, 76-80, 133, 141, 200, 206, 263-265, 268, 354,355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лабутіної Юлії Юріївни про визнання договору дарування квартири недійсним та скасування рішення про реєстрацію права власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя: