Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/703/18
Провадження № 2/553/77/2019
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24.01.2019 року м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді - Парахіної Є.В.,

при секретарі - Остапченко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовом КАЗІЧЧІ ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2018 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, в якій позивач вказує, що з 17.07.2010 року перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, спільних дітей не мають. З моменту реєстрації шлюбу до літа 2013 року подружжя проживало в ОСОБА_3 в квартирі позивача, а у середині 2013 року переїхало проживати до України. Протягом останнього року сімейне життя поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. З січня 2017 року подружжя проживає окремо, подружні відносини не підтримує, не веде спільне господарство, між позивачем та відповідачем втрачено почуття любові, поваги, взаємодопомоги та підтримки. Відновлення сімейних відносин вважає неможливим, а шлюб таким, що носить формальний характер.

Просить розірвати шлюб між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, укладений 17.07.2010 року в м. Рим, ОСОБА_3, зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану ОСОБА_4 VII, ОСОБА_3, актовий запис № 00356, частина 1, серія 09 від 17.07.2010 року.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_5 надав суду відзив на позов, в якому вказує, що шлюб між сторонами був зареєстрований на території ОСОБА_3 у відділі реєстрації актів цивільного стану ОСОБА_4 V11 17.07.2010 року, актовий запис № 00356, частина 1, серія 09, про що вірно вказав позивач, а тому і припинення цього шлюбу на території ОСОБА_3 спростить процедуру врегулювання подальших стосунків сторін, оскільки ОСОБА_1 являється громадянином ОСОБА_3, а не України. 22.03.2018 року позов ОСОБА_2 було прийнято до суду за місцем реєстрації шлюбу у м. Рим за № СС-19.933/18 та місцем реєстрації відповідача ОСОБА_1, що впливає з електронного реєстру цивільних справ за статусом: "Очікування призначення судді". При винесенні рішення суду про розірвання шлюбу на території ОСОБА_3, в значній мірі захищаються права дружини в частині компенсації за спільне майно та її матеріального забезпечення колишнім чоловіком. ОСОБА_6 ОСОБА_1 було подано до Ленінського районного суду м. Полтави значно пізніше 05.04.2018 року, а тому просив залишити позов без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

20 липня 2018 року представником позивача - адвокатом ОСОБА_7 подано відповідь на відзив в якому він вказує, що у відзиві представником відповідача вказана викривлена інформація, яка не відповідає обставинам справи та наявним доказам в матеріалах справи сторони мають місце проживання в Україні, також подія припинення сімейних відносин проходила у м. Полтава. За наявними доказами у справі це витяг про справу та лист із ОСОБА_3 до ОСОБА_1 підтверджено, що відповідачка звернулася до Італійського суду про встановлення режиму окремого проживання, що не тягне за собою наслідку розірвання шлюбу, тобто і предмет і підстави і правові наслідки є абсолютно іншими. ОСОБА_1 має право на судовий розгляд саме в Україні згідно ст. 26 Конституції України та вимог Закону України «Про міжнародне приватне право», оскільки тут проживає з 2013 року, тут проживає і відповідач, тому він наполягає як на найшвидшому розірванні шлюбу.

Представником відповідача адвокатом ОСОБА_5 надано суду заперечення на відповідь на відзив, в якому вказує, що ОСОБА_8 не посягає на права і свободи громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_1, який тимчасово проживає в Україні у визначеному діючим законодавством порядку та не ставить під сумнів дійсність шлюбу на території Україні, який офіційно зареєстрований в ОСОБА_3. ОСОБА_8 лише вказує, що всупереч діючого саме в Україні законодавства позивач не повідомив Ленінський районний суд м. Полтави при подачі позову про розірвання шлюбу до вказаного суду 05.04.2018 року, що в провадженні іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав і про що позивачу було відомо, так як, відповідно до вимог діючого в ОСОБА_3 законодавства, представник відповідача в ОСОБА_3, адвокат ОСОБА_9 звернулась до ОСОБА_1 за місцем його проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3, Україна з рекомендованим листом, де висунула пропозицією про врегулювання спору за згодою сторін. Лист-пропозиція був отриманий позивачем по справі ОСОБА_1 22.03.2018 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення поштової служби. Така процедура передбачена діючим в Республіці ОСОБА_3 законодавством, але вказаний лист-пропозиція був залишений без реагування ОСОБА_1, а тому ОСОБА_8 подала позов до суду про розірвання шлюбу з ОСОБА_1 за місцем своєї постійної реєстрації в Республіці ОСОБА_3 - комуна ОСОБА_10 вул. Мілано, 53 (провінція Терамо). За законодавством ОСОБА_3 період розірвання шлюбу може затягнутися від 3 до 10 років, оскільки він складається з певних умов. Зокрема, жоден суд ОСОБА_3 не розлучить подружжя без попереднього надання їм часу на примирення. Цей час є періодом "окремого проживання", який продовжується 3 роки. Тобто, факт "про встановлення режиму окремого проживання", на який посилається представник позивача, не може бути окремою вимогою його клієнтки, він являється лише певним етапом розірвання шлюбу, обовязковим для виконання судами за законами ОСОБА_3. Якщо за цей період примирення сторін не вдалося, то суд самостійно переходить до іншого етапу, а саме процедури підготовки документів для розірвання шлюбу. В цей період вирішуються питання матеріального забезпечення жінки її колишнім чоловіком, оскільки після розірвання шлюбу колишній чоловік буде зобовязаний за рішенням суду утримувати колишню дружину на належному матеріальному рівні до її працевлаштування, отримання пенсії чи повторної реєстрації іншого шлюбу. Просив залишити без розгляду позов ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Ухвалою суду від 09.08.2018 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача адвоката ОСОБА_5 про залишення позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу без розгляду з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

Також, ухвалою суду від 09.08.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, надавши заяву з проханням проводити розгляд справи без його участі, в якій зазначив, що позов підтримує, просить слухати справу за участю його представника.

Представник позивача адвокат ОСОБА_7 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав, просив задовольнити у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні в своїх поясненнях звернула увагу суду на те, що 22.03.2018 року нею подано позов про розірвання шлюбу з ОСОБА_1 за місцем постійної реєстрації останнього та місцем реєстрації шлюбу у м. Рим. ОСОБА_1, в свою чергу, подано позов про розірвання шлюбу з нею до Ленінського районного суду м. Полтави значно пізніше 05.04.2018 року, після того, як він дізнався про її дії щодо розірвання шлюбу на території ОСОБА_3, що на теперішній час позбавляє суд України розглядати подібні справи в Україні, що передбачено ст. 75 Закону України "Про міжнародне приватне право". 20.09.2018 року у м. Рим вже відбулося судове засідання по її позовній заяві з участю сторін і справа призначена до подальшого розгляду на 10 год. 30 хв. 07.02.2019 року. Розірвання шлюбу в ОСОБА_3 має не лише іншу процесуальну процедуру, але в іншу правову назву, оскільки розірвання шлюбу розпочинається в ОСОБА_3 з вимоги щодо встановлення режиму окремого проживання сторін. Оскільки в законодавстві України така процедура і така правова назва щодо розірвання шлюбу відсутня, то за таких умов суд України зобовязаний керуватися вимогами ч. 2 ст. 7 Закону України "Про міжнародне приватне право", де прямо вказано, якщо норми і поняття, що потребують правової кваліфікації, не відомі праву України або відомі під іншою назвою або з іншим змістом і не можуть бути визначені шляхом тлумачення правом України, при їх правовій кваліфікації також враховується право іноземної держави, та ст. 60 Закону України "Про міжнародне приватне право", де передбачається, що правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв'язок іншим чином. Позивач є громадянином ОСОБА_3, в ОСОБА_3 вони мали останнє спільне місце проживання, найближчим часом буде вирішено питання надання їй громадянства цієї держави, таким чином, найбільш тісний зв'язок саме з ОСОБА_3, а тому розірвання шлюбу має відбуватися згідно правових норм ОСОБА_3, а не України. Позивачем предявлений позов саме на території України, оскільки законодавством України права жінки менш захищені в порівняні з законодавством ОСОБА_3. Просила відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1, оскільки подібна позовна заява, яка подана нею раніше існує на території ОСОБА_3.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_5 проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що вказаний спір має вирішуватись за законодавством ОСОБА_3, де власне і розпочато першою за позовом ОСОБА_2 справу про розірвання шлюбу.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, перевіривши доводи, наведені відповідачем та її представником в обґрунтування заперечення проти позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17 липня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб в м. Рим, ОСОБА_3, у відділі реєстрації актів цивільного стану ОСОБА_4 VII, ОСОБА_3, актовий запис № 00356, частина 1, серія 09 від 17.07.2010 року, що підтверджується довідкою про одруження.

Згідно ст. 58 Закону України "Про міжнародне приватне право" шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умовами додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу.

Згідно ст. 63 Закону України "Про міжнародне приватне право" припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків.

Згідно ст. 13 ЗУ "Про міжнародне приватне право" документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Документом, яким встановлено безпосередні процедури легалізації шлюбу, укладеного за кордоном, є Наказ Міністерства юстиції України "Про затвердження Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні" № 52/5від 18.10.2000 року із змінами та доповненнями. Тобто, для визнання шлюбу державою Україна, укладеного в іншій країні, з усіма правовими наслідками, шлюб необхідно легалізувати. За загальним правилом, легалізація це процедура приведення документів у ту форму, яка відповідає законодавству іноземної держави і визнається державними органами цієї держави. Процедура легалізації в Україні таких документів, як: свідоцтво про укладення шлюбу або розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, скоєних за кордоном, відбувається на підставі Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженої Наказом Міністерства закордонних справ України № 113 від 04.06.2002 року.

Гаазька Конвенція, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів 1961 року, згода на обов'язковість якої надана Законом України від 10 січня 2002 року "Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів", набула чинності між Україною і державами-учасницями Конвенції, що не висловили заперечень проти її приєднання, з 22 грудня 2003 року.

Апостиль - це спеціальний штамп, який проставляється на офіційних документах, що надходять від держав - учасниць зазначеної Конвенції. Він засвідчує справжність підпису особи під документом і автентичність відбитку печатки або штампа, якими скріплено відповідний документ.

Відповідно до статей 2, 3 зазначеної Конвенції кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.

Згідно з положеннями вказаної Конвенції документ, на якому проставлено апостиль, не потребує жодного додаткового оформлення чи засвідчення і може бути використаний в будь-якій іншій державі-учасниці цієї Конвенції.

Так, з поданого позивачем в якості доказу документу про укладення шлюбу вбачається проставляння на ньому апостиля.

Таким чином, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який зареєстрований 17 липня 2010 року відділом РАЦС ОСОБА_4 VII, ОСОБА_3, є дійсним на території України і не потребує жодного додаткового оформлення чи засвідчення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про розірвання шлюбу, позивач вказував, що їхнє з відповідачем сімейне життя поступово погіршувалось, призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, вони проживають окремо, подружні відносини не підтримують, спільне господарство не ведуть; оскільки почуття любові та поваги один до одного втрачено, примирення між ними та відновлення сімї неможливе.

Відповідно до ст. 2 Цивільно-процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та "Про міжнародне приватне право".

Питання, що виникають у сфері приватно-правових відносин з іноземним елементом (хоча б один учасник правовідносин є іноземцем, особою без громадянства або іноземною особою; об'єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави), у тому числі й питання підсудності судам України справ з іноземним елементом, вирішуються згідно із Законом України "Про міжнародне приватне право".

Згідно ст. 60 Закону України "Про міжнародне приватне право" правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний звязок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним.

Відповідно до п. 11 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом" передбачено, що правові наслідки шлюбу з іноземним елементом визначаються статтею 60 Закону України "Про міжнародне приватне право". Правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, тобто правом тієї держави, громадянами якої вони є одночасно, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі. Наприклад, якщо подружжя, що є громадянами різних держав, спільно проживали на території України і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу здійснюється за законодавством України. У випадку відсутності такої ситуації - правові наслідки шлюбу визначаються правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв'язок іншим чином.

Наявні у справі докази обєктивно свідчать про те, що позивач ОСОБА_1 є громадянином ОСОБА_3, а відповідач ОСОБА_2 громадянкою України.

ОСОБА_1, обґрунтовуючи позовні вимоги, вказував що вони з дружиною ОСОБА_2 в 2013 році за спільним рішенням змінили своє постійне місце проживання та переїхали з ОСОБА_3 до України, де продовжували проживати однією сімю. Вказані обставини фактично не заперечувала відповідач ОСОБА_2, пояснивши, що восени 2015 року вони переїхали до України та проживали в квартирі за адресою: АДРЕСА_1, як подружжя до початку 2016 року.

Як вбачається з посвідки на постійне проживання № ІНО25139 від 08.11.2013 року, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 (нова назва Небесної Сотні), 61, кв. 130.

При цьому, сторони не заперечували, що позивач не має постійного місця проживання на території ОСОБА_3 та власнсті на території вкааної держави. Сам позивач вказав у позові, що з 2013 року вважає своїм постійним місцем м. Полтаву, Україна.

Згідно листа Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб Виконавчого комітету Полтавської міської ради № 16-19/6854 від 13.04.2018 року, за даними, які містяться в реєстрі територіальної громади, ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5.

Враховуючи вище викладене, а також те, що останнє спільне місце проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як подружжя було в Україні, як позивач, так і відповідач проживають на даний час в Україні, де мають постійне місце проживання, суд вважає за необхідне до даних правовідносин при вирішення справи про розірвання шлюбу застосувати право України.

Відповідно до ст. 75 Закону України "Про міжнародне приватне право", підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону. Суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у суді чи іншому юрисдикційному органі іноземної держави є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Посилання відповідача у своїх поясненнях на ст. 75 Закону України "Про міжнародне приватне право" є безпідставним, оскільки в ході вирішенням клопотання представника відповідача адвоката ОСОБА_5 про залишення позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу без розгляду судом було встановлено, що предметом позовних вимог в справі, яка перебуває на розгляді в суді загальної юрисдикції міста ОСОБА_4, є питання про встановлення режиму окремого проживання, а не розірвання шлюбу.

Це обєктивно підтверджується повідомлення адвоката ОСОБА_9 від 08.03.2018 року, адресованим ОСОБА_11, інформацією по справі СС-19.933/2018 з Порталу електронних послуг від 26.04.2018 року, постановою судді суду загальної юрисдикції міста ОСОБА_4 про призначення судового засідання від 11.05.2018 року по справі хронологічний № 12226/2018, номер в загальному реєстрі 19933/2018 .

При цьому, сама відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні підтвердила, що в даний час звернулась в ОСОБА_3 з позовом про встановлення режиму окремого проживання з ОСОБА_1, а не про розірвання шлюбу, зазначала, що це питання про встановлення режиму окремого проживання та про розірвання шлюбу вирішуються в окремих судових провадженнях, з метою розірвання шлюбу вона матиме право звернутися до суду з окремим позовом після вирішення питання про встановлення режиму окремого проживання. Доводи позивача про те, що вирішення питання про розірвання шлюбу на території України та за національним законодавством України значно звужує її права як особи, яка має постійне місце проживання в ОСОБА_3, суд вважає необґрунтованими, оскільки жодними об'єктивними доказами вони не підтверджуються.

Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного із них, що мають істотне значення.

Виходячи з положень ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній (ст. 55 Сімейного кодексу України).

Згідно положень ч.ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні зазначила, що збереження сімї вважає неможливим, оскільки це суперечить їх з позивачем інтересам, а також вказала, що на примирення не згодна.

На підставі наведеного, суд вважає, що вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки встановлено, що розірвати шлюбу в органах РАЦС вони не мають можливості, оскільки шлюб має "іноземний елемент" - шлюб зареєстровано в іншій країні, сімя сторін носить формальний характер і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх інтересам.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити, а шлюб, зареєстрований між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвати.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 76-83, 89, 263-265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_6 КАЗІЧЧІ ОСОБА_6 (місце проживання АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_2 (місце проживання м. Полтава, вул. Ползунова, 32, РНОКПП - НОМЕР_2) про розірвання шлюбу - задовольнити.

Шлюб, зареєстрований 17 липня 2010 року у відділі реєстрації актів цивільного стану ОСОБА_4 VII, ОСОБА_3, актовий запис № 00356, частина 1, серія 09 від 17.07.2010 року, між КАЗІЧЧІ ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_3, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_7, Україна - розірвати.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі до Полтавського апеляційного суду апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Учасник справи якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 29.01.2019 року.

Суддя Ленінського районного суду м. ПолтавиОСОБА_12