Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 523/4304/15-ц

провадження № 61-22023св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, у складі судді Середи І. В., від 24 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області, у складі колегії суддів: Кравця Ю. І., Журавльова О. Г., Комлевої О. С., від 15 березня 2017 року.

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», банк) та ОСОБА_4 про визнання договору поруки припиненим.

Позовна заява ОСОБА_3 мотивована тим, що через порушення ОСОБА_4 умов кредитного договору № 0 від 29 листопада 2006 року, укладеного між нею та банком, 11 грудня 2013 року їй та позивачу ПАТ «Дельта Банк», як правонаступником публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), було направлено вимогу про виконання порушеного зобов'язання у тридцятиденний строк і погашення заборгованості у повному обсязі або передачу предмету іпотеки добровільно у власність банку. ОСОБА_3 послався на те, що його порука припинилася 20 липня 2014 року, оскільки ПАТ «Дельта Банк» не пред'явив вимогу до поручителя протягом 6 місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, який відповідно до пункту 11.1 договору про надання споживчого кредиту слід вважати таким, що настав на сорок перший день від дня відправлення позичальнику вимоги про дострокове повернення кредиту.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_3 просив суд визнати припиненою поруку, що виникла на підставі договору поруки, укладеного між ним та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») з метою забезпечення зобов'язань ОСОБА_4 за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29 листопада 2006 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2016 року ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивоване відсутністю правових підстав для застосування положень частини четвертої статті 559 ЦК України.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив із того, що суд першої інстанції правильно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3, оскільки на протязі шести місяців з моменту настання строку виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду з позовом до позичальника і поручителя.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У березні 2017 року ОСОБА_3 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій заявник просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що судами попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясовано обставини справи. Висновок місцевого суду про відсутність підстав для застосування положень частини четвертої статті 559 ЦК України є необґрунтованим. Заявник вважає, що банк у березні 2014 року звернувся до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки, а змінив позовні вимоги на вимоги до нього, як поручителя, поза межами строку чинності поруки.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

13 березня 2019 року ухвалою Верховного Суду справу за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4 про визнання договору поруки припиненим, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2017 року призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Доводи відзиву на касаційну скаргу

ПАТ «Дельта Банк» у відзиві на касаційну скаргу вказує на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Фактичні обставини справи, встановлені судами

29 листопада 2006 року між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк», яке в подальшому змінило своє найменування на ПАТ «УкрСиббанк», було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0. У той же день ОСОБА_3 підписав з банком договір поруки № 69487, у відповідності до якого він зобов'язався перед кредитором відповідати за невиконання позичальником усіх його зобов'язань перед банком, що виникли за кредитним договором в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (пункт 1.1 договору поруки).

Згідно з пунктом 3.1 договору поруки № 69487 від 29 листопада 2006 року він діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за основним договором.

Відповідно до виписки з договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк», та витягу з додатку № 1 до нього до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за кредитними договорами №0 та №1 (а.с. 61-62).

Згідно додаткової угоди № 2 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 29 листопада 2006 року сторони змінили кінцевий термін повернення кредиту за договором і визначили його - не пізніше 30 листопада 2026 року.

Відповідно до пункту 11.1 договору про надання споживчого кредиту сторони погодили, що у випадку настання обставин, визначених у пунктах 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 7.4, 9.2, 9.14 цього договору та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважається термін повернення кредиту таким що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, вважається термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку (а.с. 63-66).

У повідомленні від 04 грудня 2013 року, яке направлялось на адресу ОСОБА_4 та ОСОБА_3, ПАТ «Дельта Банк» вимагало виконати порушене зобов'язання у тридцятиденний строк: погасити заборгованість у повному обсязі зі сплатою за користування кредитом, з урахуванням усіх штрафних санкцій, або на виконання статті 37 Закону України «Про іпотеку» передати предмет іпотеки у власність іпотекодержателя. Також було попереджено, що у разі невиконання зобов'язань та цієї вимоги на предмет іпотеки буде звернено стягнення у порядку, передбаченому Законом України «Про іпотеку» (а.с 22-23, 24-25). Згідно штампу поштового відділення від 11 грудня 2013 року на списку № 25 згрупованих рекомендованих відправлень, відправлення вказаного повідомлення відбулось 11 грудня 2013 року (а.с. 26-28).

Також встановлено, що 21 березня 2014 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність, і ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 24 березня 2014 року (справа № 523/4146/14-ц) було відкрито провадження у справі. У подальшому, заявою від 12 січня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» було уточнено позовні вимоги, відповідно до яких банк просив стягнути у солідарному порядку із ОСОБА_4 та ОСОБА_3 кредитну заборгованість у розмірі 71 076, 40 доларів США, що згідно курсу НБУ становило 568 113, 67 грн.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 чинного ЦПК України.

Згідно частини третьої статті 61 ЦПК України, 2004 року, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Аналогічну норму містить частина четверта статті 82 ЦПК України, в якій зокрема вказано, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Врахувавши, що досудову вимогу банк направив боржнику та поручителю 11 грудня 2013 року, а з позовом до останніх про звернення стягнення на предмет іпотеки звернувся 21 березня 2014 року,тобто у межах строку дії поруки (справа № 523/4146/14-ц), уточнивши 12 січня 2015 року позовні вимоги (заява про уточнення позовних вимог була прийнята судом), просив стягнути у солідарному порядку із ОСОБА_4 та ОСОБА_3 кредитну заборгованість у розмірі 71 076, 40 доларів США, що згідно курсу НБУ становило 568 113, 67 грн,суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вірного висновку про відсутність правових підстав для застосування положень частини четвертої статті 559 ЦК України та припинення поруки ОСОБА_3 за договором поруки № 69487 від 29 листопада 2006 року.

Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги статті 212 ЦПК України, 2004 року, щодо оцінки доказів і статті 213 ЦПК України, 2004 року, щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Апеляційний суд відповідно до вимог статті 303 ЦПК України, 2004 року, перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

За правилами частини першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк