КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/8445/18 Головуючий у 1 інстанції: Скрипка О.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шебуєвої В.А.,

суддів Оніщука М.І., Крижанівської Г.В.,

секретар Майданець К.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 липня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним,-

в с т а н о в и в:

В липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним. Зазначила, що з 04.04.1992 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 . У березні 2018 року вона отримала позовну заяву про визнання договору дарування недійсним, відповідно до якого позивачем є ОСОБА_3 , а вона та ОСОБА_2 є відповідачами. В рамках вказаного позову ОСОБА_3 просила визнати недійсним договір дарування належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1 . З тексту позовної заяви вона дізналась, що 12.12.2011 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 був укладений договір позики № 12/12, згідно якого ОСОБА_2 отримав у борг грошові кошти в розмірі 30 000 доларів США та зобов`язався повернути не пізніше 01.02.2012 року. Про факт укладення вказаного договору позики їй нічого не було відомо, коштів за вказаним договором вона не отримувала. Посилаючись на те, що вона не вчиняла жодних дій щодо погодження укладення відповідачами договору позики від 12.12.2011 року, ОСОБА_1 просила визнати його недійсним.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02 липня 2019 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову. На думку апелянта, суд першої інстанції неправильно застосував положення ст. 65 СК України та безпідставно відмовив у задоволенні її вимог про визнання недійсним договору позики від 12.12.2011 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

В апеляційній інстанції ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_3 просить відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Відповідач ОСОБА_2 вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню. При цьому заперечує факт отримання в боргу у ОСОБА_3 грошових коштів.

Вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 12.12.2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір позики № 12/12, відповідно до умов якого відповідач ОСОБА_2 отримав позику в розмірі 30 000,00 доларів США зі строком повернення до 01.02.2012 року (а.с.74-75).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29 січня 2015 року було з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 12.12.2011 року (а. с. 33-34).

На момент укладення вказаного договору, відповідач ОСОБА_2 перебував у шлюбі з ОСОБА_1 з 04.04.1992 року (а.с.6).

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суд першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою, третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог, встановлених ч.ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відтак, на підставі ч. 2 ст. 65 СК України за позовом одного із подружжя можуть бути визнані недійсними судом лише договори про розпорядження спільним сумісним майном.

Договір позики не є договором про розпорядження майном.

Частиною 3 ст.61 СК України визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, у разі, якщо договір позики укладений одним із подружжя у власних інтересах, зобов`язання за таким договором покладаються виключно на того, хто його уклав, на іншого з подружжя зобов`язання за таким договором позики не поширюються.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_1 не є стороною договору позики № 12/12 від 12.12.2011 року, укладеного між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Обґрунтовуючи наявність права на оспорення договору позики, ОСОБА_1 посилалася на те, що з посиланням на вказаний договір, ОСОБА_3 заявила позов про визнання недійсним укладеного між нею та ОСОБА_2 договору дарування квартири АДРЕСА_1 .

Разом з тим, звернення ОСОБА_3 до суду з таким позовом не є підставою для визнання недійсним оспорюваного ОСОБА_1 договору позики.

Суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики № 12/12 від 12.12.2011 року, укладеного між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 липня 2019 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 грудня 2019 року.

Суддя-доповідач Шебуєва В.А.

Судді Оніщук М.І.

Крижанівська Г.В.