ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2019 року м. Чернівці

справа № 727/5788/16

провадження №22ц/822/33/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Кулянди М.І., Перепелюк І.Б.

секретар Герман Я.І.

з участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ПАТ «УкрСиббанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці у складі судді Слободян Г.М. від 11 липня 2018 року,

встановив:

У серпні 2016 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позивач зазначав, що 08 лютого 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (з 21 грудня 2009 року - ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 70000 доларів США строком до 07 лютого 2018 року.

За користування кредитними коштами перший місяць кредитування ОСОБА_2 зобов'язався сплатити проценти у розмірі 12,40% річних, у подальшому процентна ставка підлягає перегляду.

08 лютого 2008 року для забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між банком та відповідачкою ОСОБА_3 було укладено договір поруки №178548.

З огляду на невиконання умов кредитного договору 14 січня 2016 року відповідачам банком надіслано вимоги про необхідність усунення порушень, які залишилися без реагування.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань станом на 28 липня 2016 року у нього виникла заборгованість за кредитним договором, яка становить: за кредитом та процентам у розмірі 25550,90 доларів США (20999,44 доларів США - за кредитом, 4551,46 доларів США - за процентами) та з пені у розмірі 88110 грн 36 коп. (61707 грн 08 коп. - за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 26403 грн 28 коп. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за період з 29 липня 2015 року по 28 липня 2016 року).

Позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь зазначену суму заборгованість та понесені судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 липня 2018 року в задоволенні позову банку відмовлено.

В апеляційній скарзі «УкрСиббанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність обставин, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що банком надано докази, які підтверджують факт зарахування кредитних коштів на особовий рахунок позичальника.

Також вказує, що згідно умов договору ОСОБА_2 був зобов'язаний повідомляти банк про зміну будь-яких даних щодо особи позичальника, в тому числі і щодо фактичної адреси проживання та даних щодо прописки (реєстрації), чого відповідачем зроблено не було, що призвело до порушення умов кредитного договору і як наслідок банк не мав відомостей щодо адреси для листування із позичальником.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Стверджує, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження факту видачі банком грошових коштів та отримання їх позичальником.

Вважає, що позовні вимоги про дострокове стягнення кредитної заборгованості є передчасними, оскільки банк відповідно до умов пункту 6.2 кредитного договору, не надсилав позичальнику вимогу про дострокове повернення кредиту (цінним листом з описом вкладення), а відповідач не отримував цю вимогу.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково, з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що банком не доведено факту надання позичальнику кредиту в розмірі 70000 доларів США, а за обставинами справи у банку не виникло права на дострокове повернення кредитних коштів внаслідок недодержання умов кредитного договору щодо повідомлення позичальника про зміну умов кредитного договору, здійснення ним платежів, невідповідності облікових даних кредитного договору, неподання довідки про курс валюти на день подання позову.

Проте з таким висновком погодитися не можна, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи, суд дійшов його внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення процесуального права, що згідно з пунктами 1, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

У справі встановлено, що 08 лютого 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (з 21 грудня 2009 року - ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту №0, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 70000 доларів США шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок ОСОБА_2, а останній зобов'язався повертати кредит у повному обсязі в терміни та розміри, що встановлені графіком погашення кредиту згідно додатку №1 до договору, але у будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 07 лютого 2018 року, якщо тільки не застосовуються інший термін повернення кредиту (пункти 1.1, 1.2 кредитного договору) (а.с.5-9).

Додатком № 1 до вказаного договору погоджено графік погашення кредиту, який є невід'ємною частиною договору.

Згідно з пунктом 1.4 договору, кредит надано позичальнику для його особистих потреб - купівлі житлової нерухомості.

Відповідно до пунктів 1.3.3, 1.3.4 кредитного договору, нарахування процентів здійснюється щомісяця, в останній робочий день поточного місяця, методом «факт/360» відповідно до вимог чинного законодавства України. Строк сплати процентів: з 01 по 10 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані банком такі проценти.

Відповідно до пункту 4.1. кредитного договору за порушення термінів повернення кредиту та/або процентів за кредит, та/або комісій, відповідач сплачує позивачу додатково пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборговансті виражена в іноземній валюті.

Встановлено, що позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачеві кредит у розмірі 70000 доларів США. Зазначене підтверджується наявними у матеріалах справи копіями виписки за особовим рахунком ОСОБА_2 за № 0601 (т. 1, а.с. 19, 202-237).

У забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором від 08 лютого 2008 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір поруки №178548 (а.с.18), відповідно до пункту 1.1 якого поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_2 усіх його зобов'язань, що виникли з кредитного договору, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

14 січня 2016 року банком на адреси проживання відповідачів направлені вимоги про погашення кредиту (т.1, а.с. 20-21), зі змісту яких вбачається, що банк вимагав погашення простроченого зобов'язання, яке станом на 12 січня 2016 року складалося із 6416,74 доларів США - прострочена заборгованість та 2753,84 доларів США - прострочена заборгованість за процентами, протягом 31 календарного дня з дати одержання цього повідомлення. Також у вказаних вимогах зазначено, що у випадку не усунення порушень на 32 день з дня отримання цієї вимоги, а у випадку відсутності підтвердження отримання вимоги - з 41 календарного дня з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту АТ «УкрСиббанк», вимагає виконання відповідачами своїх зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 08 лютого 2018 року, а саме: сплатити банку заборгованість за кредитом в повному обсязі, сплатити нараховані проценти, що разом становило 23753,28 доларів США (т.1, а.с.20-24).

Вказані вимоги позичальником та поручителем залишені без задоволення.

Наявність кредитної заборгованості ОСОБА_2 перед банком підтверджено довідкою-розрахунком банку (т. 1, а.с.10-17).

Відповідно до пункту 7.13 договору про надання споживчого кредиту № 0 від 20 вересня 2007 року сторони домовились вважати, що уклавши цей договір, позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього договору, та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також що перед укладанням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів».

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять його умови. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як зазначено у статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

За змістом частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір укладається в письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції, як на одну із підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, посилався на те, що в порушення пункту 6.2 кредитного договору відповідачу 14 січня 2016 року направлена вимога про необхідність усунення порушень договору рекомендованим листом, а не цінним як того вимагає договір, а також, що дана вимога відповідачу ОСОБА_2 направлялась за адресою АДРЕСА_1, однак останній 04 червня 2015 року знятий з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Як вбачається з матеріалів справи лист-вимогу було відправлено банком 14 січня 2016 року на адресу місця проживання ОСОБА_2, зазначеній у кредитному договорі, а саме на адресу АДРЕСА_2 та на адресу останнього місця реєстрації відповідача по АДРЕСА_3, проте направлена позичальнику кореспонденція повернулась без вручення з відмітками «за зазначеною адресою не проживає» та «за закінченням терміну зберігання».

Виходячи з наведених обставин, колегія суддів вважає, що банком були вчинені всі дії щодо належного повідомлення боржника про наявність непогашеної заборгованості та термінів її повернення.

Відповідно до висновку Верховного суду, викладеного у постанові від 11 липня 2018 року (провадження № 61-5952ск18) вимоги банку, направлені позичальнику та поручителю, не можуть слугувати підставою зміни інших умов кредитного договору, окрім строку його виконання, саме в цьому й полягає правовий сенс такої вимоги кредитора, направленої боржникам.

Враховуючи, що зазначене рішення про дострокове повернення кредитних коштів приймалося саме банком, тому незалежно від того, чи отримали позичальник та поручитель повідомлення банку про дострокове повернення кредитних коштів, згадані зміни настали та є обов'язковими для обох сторін, зокрема й позивача.

Таким чином, колегією суддів не можуть братися до уваги аргументи представника відповідача ОСОБА_2 про те, що позовні вимоги про дострокове стягнення кредитної заборгованості є передчасними, з огляду на те, що банк не надсилав позичальнику вимогу про дострокове повернення кредиту, оскільки вони не впливають на зобов'язання відповідачів щодо дострокового повернення кредиту.

Також, заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 зазначав, що грошові кошти у розмірі 70000 доларів США він не отримував. Вказував, що за час дії спірного кредитного договору він отримав лише 40000 доларів США .

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються таким засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками екскртів, показаннями свідків.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи відповідача про неотримання ним кредитних коштів в повному обсязі. Як вбачається з довідки - розрахунку заборгованості, доданої банком до позовної заяви, ОСОБА_2 протягом тривалого часу виконував умови договору споживчого кредиту, сплачуючи заборгованість у розмірі, визначеному вказаним договором з розрахунку отриманої відповідачем суми коштів у розмірі 70000 доларів США, тобто вчиняв дії, що підтверджують визнання ним вказаного боргу або іншого обов'язку за кредитним договором.

Також ОСОБА_2 не заявляв про порушення своїх прав споживача банком, доки банк не звернувся до суду про стягнення з нього кредитної заборгованості, тобто фактично протягом восьми років з часу укладення договору споживчого кредиту, що свідчить про згоду позичальника з усіма його умовами на час укладення.

Безпідставними колегія суддів вважає і аргументи відповідача про те, що банк не надав жодних первинних документів, які б слугували доказом отримання коштів за договором.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України № 75 від 04 липня 2018 року (чинного на момент розгляду справи судом першої інстанції), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.

При цьому виписка по особовому рахунку боржника відповідно до положень статей 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» є первинним документом, а отже є належним доказом заборгованості відповідача.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на зазначені положення нормативно-правових актів уваги не звернув, не надав належної правової оцінки наданим позивачем доказам на підтвердження своїх вимог.

Враховуючи те, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, ОСОБА_2 на момент укладення договору про надання споживчого кредиту не заявляв додаткових вимог або зауважень щодо умов договору та в подальшому виконував його умови, сторонами було погоджено його істотні умови, зокрема, щодо форми договору, суми та валюти кредиту, який був наданий, та платежів по його поверненню і сплаті відсотків за користування кредитом, строку, на який укладається кредитний договір, річної відсоткової ставки за користування коштами, колегія суддів приходить висновку наявність правових підстав для задоволення позову про стягнення з відповідачів заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 08 лютого 2008 року.

Щодо розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачів, то колегія суддів виходить з наступного.

Встановлено, що заборгованість за кредитом становить 20999,44 доларів США, що стверджується розрахунком заборгованості, обґрунтованість якого відповідачами не спростовано (т.1, а.с.11).

Водночас розмір заборгованості за процентами, пред'явлення до стягнення на час пред'явлення позову позивачем визначено помилково.

Так, припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Такий правовий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12), від 04 липня 2018 року (справа № 310/11534/13-ц), від 31 жовтня 2018 року (справа № 202/4494/16-ц).

Відповідно до умов кредитного договору, часу та змісту вимоги про повернення заборгованості за кредитним договором, зважаючи, що письмова вимога, що надіслана на адресу відповідача ОСОБА_2 як позичальника 14 січня 2016 року отримана ним не була через неповідомлення ним банку про зміну адреси проживання (т.1, а.с.20, 23-24), строк повернення кредиту у повному обсязі настав на 41 день з дати відправлення банком відповідного повідомлення, тобто 23 лютого 2016 року.

Після указаного строку право банку як кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося.

Усупереч нормі частини 2 статті 1050 ЦК України та умовам кредитного договору банк пред'явив до відповідачів вимоги про стягнення процентів нарахованих в т.ч. після закінчення строку договору, зокрема, за період з 24 лютого до 30 червня 2016 року.

Тому, з відповідачів у відповідних розмірах на користь банку підлягають стягненню проценти, нараховані станом на 23 лютого 2016 року у розмірі 3238,74 доларів США (з розрахунку: 3044,37+(3322,04-3044,37)/20*14=194,37). Такий розмір процентів випливає із розрахунку заборгованості (т.1, а.с.15), а не 4551,46 доларів США як про це зазначив позивач.

Також підлягає частковому задоволенню вимога банку про стягнення з відповідачів пені.

Так, зважаючи, що строк дії договору настав 23 лютого 2016 року, після цього строку банк позбавлений права нараховувати неустойку, в т. ч. пеню (такий правовий висновок Верховного Суду міститься у постанові від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц).

Тому, з відповідачів на користь банку у відповідних розмірах підлягає стягненню пеня, нарахована за період з 29 липня 2015 року до 23 лютого 2016 року, а не до 28 липня 2016 року.

Виходячи із змісту розрахунку пені за указаний період (т. 1, а.с. 16) її розмір становить: за прострочення погашення кредиту - 29095 грн 82 коп. (з розрахунку:1254,66+2050,76+1519,94+1823,93+1804,57+3963,26+4104,71+4776,95+5661,62+(5838,56/30*12); за прострочення сплати процентів - 12395 грн 20 коп. (з розрахунку:494,32+814,44+603,76+735,78+727,83+1622,18+1996,13+2001,85+

2396,67+(2505,61/ 30*12).

Всього розмір пені, що підлягає стягненню становить 41491 грн 02 коп.

Отже, розмір заборгованості, що підлягає стягненню на користь банку становить: за кредитом - 20999,44 доларів США, за процентами - 3238,74 доларів США, з пені - 41491 грн 02 коп.

Указаний розмір у повному обсязі підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 як з боржника - позичальника.

Щодо вимог банку до співвідповідача ОСОБА_3 як до солідарного боржника - поручителя, то вони підлягають частковому задоволенню.

Як встановлено у справі строк повернення кредиту у повному обсязі настав 23 лютого 2016 року.

З розрахунку заборгованості вбачається, що позичальник належним чином не виконував зобов'язань за кредитним договором, внаслідок чого, починаючи з 31 березня 2015 року - мала місце прострочена заборгованість за процентами, а з 10 квітня 2015 року - прострочена заборгованість за кредитом.

Вимогу про повернення простроченої заборгованості банк направив ОСОБА_3 як поручителю 14 січня 2016 року, отримав він її 18 січня 2016 року, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення (т.1, а.с. 22).

Відповідно до частини 1 статті 553 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини 1, 2 статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини 4 статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, чи встановлено договором строк її дії, сплив цього строку - припиняє суб'єктивне право кредитора.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням, якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов'язанням.

Такий правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12-ц (провадження № 14-145цс18).

За умовами кредитного договору боржник ОСОБА_2, а відтак і поручитель ОСОБА_3, узяли на себе зобов'язання повертати суму кредиту рівними частинами щомісяця, в терміни, встановлені графіком погашення кредиту (щомісячними платежами).

Тобто, крім установлення строку дії договору, сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Згідно з додатком № 1 до договору про надання споживчого кредиту від 08 лютого 2008 року позичальник зобов'язується повертати кредит шляхом щомісячної сплати платежів в терміни, встановлені графіком погашення кредиту.

Оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати в терміни, встановлені графіком погашення кредиту, а за договором поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник за всіма зобов'язаннями останнього за основним договором, тому з часу несплати кожного з платежів починається обрахування встановленого частиною 4 статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

У разі пред'явлення вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання, в силу положень частини 4 статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом з тим, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

З аналізу частини четвертої статті 559 ЦК України, можна зробити висновок, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання.

Закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред'явить вимоги до поручителя.

Строк повернення заборгованості у повному обсязі у спірному випадку настав 23 лютого 2016 року, з позовом ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду 01 серпня 2016 року, що свідчить про те, що позов подано до суду з дотриманням строків визначеного частиною 4 статті 559 ЦК України шестимісячного строку в частині вимог про стягнення платежів строк сплати яких настав після 01 лютого 2016 року.

Водночас вимоги банку про стягнення з поручителя ОСОБА_3 несплачених ОСОБА_2 до 01 лютого 2016 року чергових щомісячних платежів є такими, що пред'явлені до поручителя за індивідуальними угодами більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання.

Тому в силу положень частини 4 статті 559 ЦК України порука ОСОБА_3 припинилася в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Зокрема, виходячи зі змісту графіку погашення кредиту (т. 1, а.с. 8-9), розрахунку заборгованості (т. 1, а.с.10-17) порука припинилася щодо несплачених до 01 лютого 2016 року таких платежів, пред'явлених банком до стягнення.

Так, з 20999,44 доларів США заборгованості за кредитом порука припинилася щодо платежів на суму 7000,08 доларів США - заборгованості за кредитом (20999,44-13999,36). Відповідно не припинилася порука за цим видом заборгованості на 13999,36 доларів США.

Порука за нарахованими процентами припинилася щодо платежів на суму 2753,84 доларів США, строк сплати яких минув до 01 лютого 2016 року. З огляду на встановлений кредитним договором строк сплати процентів до 10 числа місяця, порука не припинилася щодо платежу на 290,53 доларів США (з розрахунку: 3044,37-2753,84).

Щодо поруки на нараховані суми пені, то вона припинилася на суми нарахованої пені за період до 01 лютого 2016 року та підлягає стягненню в межах платежів, нарахованих за період з 01 по 23 лютого 2016 року (в межах шестимісячного строку і до закінчення строку дії договору).

Зокрема, цей розмір пені, виходячи з відомостей, зазначених у розрахунках пені (т.1, а.с. 16) становить: за прострочення погашення кредиту - 4281 грн 61 коп. (з розрахунку: (5661,65/32*11)+(5838,56/30*12)=1946,19+2335,42=4281,61); за прострочення сплати процентів - 1826 грн 10 коп. (з розрахунку: (2396,67/32*11)+(2505,61/ 30*12)=823,86+1002,24=1826,10).

Всього розмір пені, що підлягає стягненню з поручителя становить 5287 грн 06 коп. (4281,61+1826,10).

Тому на часткове задоволення позовних вимог з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» слід стягнути солідарно: 15289,95 доларів США заборгованості за кредитом та процентами (13999,36+290,53), а також 5287 грн 06 коп. - заборгованості з пені.

Решта суми боргу, нарахованого станом на закінчення строку дії договору (на 23 лютого 2016 року), а саме заборгованість за кредитом та процентами в розмірі 9657,76 доларів США (з розрахунку: (20999,44-14289,89)+(3238,74-290,53) та пеню у розмірі 35283 грн 31 коп. (з розрахунку: 41491,02-6107,71) підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід стягнути витрати зі сплати судового збору, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На час пред'явлення позову ціна позову складала 722164 грн 89 коп. (25550,90 дол. США*24,81535 (курс валют)+88110,36 грн).

Позов банку задоволено на загальну суму 659656 грн 53 коп.

Відсоток задоволення позовних вимог банку складає 91,34% (з розрахунку: 659656,53*100/722164,89), з яких 53,27 % - задоволення вимог до обох відповідачів та 38,07 % до відповідача ОСОБА_2

Позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 10832 грн 47 коп. за подання позовної заяви та 16248 грн 71 коп. за подання апеляційної скарги, всього 27081 грн 18 коп.

Тому в рахунок відшкодування витрат зі сплати судового збору з відповідача ОСОБА_2 слід стягнути 21797 грн 64 коп., а з ОСОБА_3 - 5283 грн 54 коп.

На підставі наведеного та керуючись пунктами 1, 3, 4 частини 1 статті 376, статтею 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 липня 2018 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» 9657 доларів США 76 центів - заборгованості за кредитом та процентами та 35283 гривні 31 коп. - пені.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, солідарно, на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» 15289 доларів США 95 центів - заборгованості за кредитом та процентами та 5287 гривень 06 коп. - пені.

Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» у рахунок відшкодування витрат зі сплати судового збору: з ОСОБА_2 - 21797 гривень 64 коп., з ОСОБА_3 - 5283 гривень 54 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови - 25 січня 2019 року.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: М.І. Кулянда

І.Б. Перепелюк