Провадження № 2/161/3974/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2019 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Черняка В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Новаковської В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Торчинської селищної ради Луцького району Волинської області про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Торчинської селищної ради Луцького району Волинської області про визнання за ним в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , права власності на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що за свого життя його мати на підставі договору купівлі-продажу від 30.10.1972 року придбала житловий будинок в АДРЕСА_2 ). У 1982 році у зв`язку з непридатністю зазначений будинок був розібраний та побудований новий, однак не проведено державної реєстрації права власності на нього у передбаченому законом порядку. 05.09.2018 року приватним нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказане спадкове майно, що належало ОСОБА_2 з підстави відсутності правовстановлюючого документа на підтвердження набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно. За вказаних обставин позивач змушений звернутись до суду з позовом про визнання за ним в порядку спадкування права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , від якого залежить реалізація його прав, як спадкоємця за заповітом.

Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує.

Відповідач в письмовій заяві позов визнає, не заперечує проти його задоволення, розгляд справи просить провести у відсутності його представника.

Розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України.

Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 згідно заповіту від 18.10.2017 року, посвідченого секретарем Торсинської селищної ради Луцького району Волинської області, заповіла все своє майно позивачу ОСОБА_1 (а.с.8).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Торчинської селищної ради Луцького району Волинської області, ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).

Позивач по справі ОСОБА_1 є сином спадкодавця ОСОБА_2 (а.с.9).

З повідомлення КП «Волинського БТІ» та матеріалів інвентаризаційної справи вбачається, що право власності на жилий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_2 ), згідно договору купівлі-продажу від 30.10.1972 року за № 1-8935 не зареєстровано. Житловий будинок, житловою площею 25, 1 кв.м., знесено. На його місці побудовано житловий будинок, загальною площею 77, 6 кв.м., житловою площею 50, 3 кв.м., з надвірними будівлями і спорудами. В ході технічної інвентаризації будинку факту самочинного будівництва не виявлено.

Як вбачається із довідки № 63, виданої 13.09.2018 року виконавчим комітетом Торчинської селищної ради, житловий будинок в АДРЕСА_2 ) був придбаний на підставі договору купівлі-продажу від 30.10.1972 року за № 1-8935, але у зв`язку з непридатністю зазначений будинок був розібраний та у 1982 році побудований новий (а.с.12).

05.09.2018 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Гордійчук М.В. позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 на вказаний житловий будинок у зв`язку з відсутністю наданого нотаріусу правовстановлюючого документа, що підтверджує набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно (а.с.10).

Судом, також, встановлено, що позивач прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_2 шляхом подання заяви в нотаріальну контору у визначений законом термін, що підтверджується матеріалами спадкової справи.

Згідно положень ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом п.1 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту прав та інтересів є визнання права.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.1 ст.64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

За змістом п.п.4.14, 4.15 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

На підставі викладеного, з урахуванням відмови нотаріуса у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, суд приходить до висновку про те, що звернення позивача по справі, як спадкоємця за заповітом, який прийняв спадщину після смерті матері, як спадкодавця, до суду з позовом про визнання за ним в порядку спадкування права власності на нерухоме майно, що було набуте спадкодавцем за життя та постійно перебувало у його володінні та користуванні, здійснено у спосіб, передбачений законом, а тому порушене право позивача на реалізацію своїх спадкових прав підлягає судовому захисту.

Відповідно до роз`яснень п.3.1, викладених в Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

На дату побудови житлового будинку (1982 рік) питання набуття громадянами права власності регулювалися Указом Президії Верховної ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (втрата чинності згідно Указу Президії від 22лютого1988року№ 8502-ІІ) і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно ст.1 Указу від 26.08.1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пунктом 2 Постанови від 26.08.1948 року було визначено, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

З огляду на викладене, підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування його ним з додержанням вимог цих актів законодавства і вказані правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 18 грудня 2013 року у цивільній справі №6-137цс13, предметом якої був спір про встановлення юридичних фактів і визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування, та відповідно до положень ч.4 ст.263 ЦПК України враховується судом при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Крім того, при вирішенні спору, суд враховує положення «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР» від 31.01.1966 року, яка втратила чинність 13.12.1995 року (далі - Інструкція від 31.01.1966 року), та «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР», затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31.10.1975 року №45/5, яка втратила чинність 07.07.1994 року (далі - Інструкція від 31.10.1975 року).

Так, за змістом п.1 Розділу І Інструкції від 31.01.1966 року реєстрацію будинків із обслуговуючими будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих рад депутатів трудящих. Тобто у період чинності зазначеної Інструкції державна реєстрація нерухомого майна в сільській місцевості не проводилась.

Разом з тим, відповідно до п.62 Інструкції від 31.10.1975 року, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, могли бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Таким чином, з урахуванням викладеного, а також того, що обов`язкова реєстрація (інвентаризація) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ могла здійснюватись на підставі записів у погосподарських книгах (п.20 Інструкції від 31.01.1966 року), а записи в погосподарських книгах, як особливій формі статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року, визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності, суд приходить до висновку про належність наданої виконавчим комітетом Торчинської селищної ради довідки № 63 від 13.09.2018 року, щодо об`єкта нерухомого майна - житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_2 ), на підтвердження його належності на праві власності ОСОБА_2 .

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для ухвалення рішення про задоволення позову ОСОБА_1 та визнання за ним права власності на нерухоме майно: житлового будинку з господарськими будівлями та побутовими спорудами в АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 77, 78, 263, 265, 268, 282 ЦПК України, на підставі ст.ст. 1223, 1241 ЦК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) право власності на нерухоме майно: житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Луцький міськрайонний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09.12.2019 року.

Суддя Черняк В.В.