Постанова

Іменем України

21 січня 2019 року

м. Київ

справа № 753/21565/15-ц

провадження № 61-23546св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н.О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач, за зустрічним позовом відповідач - ОСОБА_4,

відповідач, за зустрічним позовом позивач - житлово-будівельний кооператив «Учитель-3»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 червня 2017 року в складі суддів: Оніщук М. І., Українець Л. Д., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до житлово-будівельного кооперативу «Учитель-3» (далі - ЖБК «Учитель-3»), в якому просив стягнути з відповідача на його користь 1 489,80 грн заборгованості по заробітній платі, 71 465,50 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 27 223,98 грн інфляційних втрат за період з 01 травня 2010 року по 01 листопада 2015 року.

В обгрунтування своїх вимог ОСОБА_4 зазначав, що на підставі розпорядження від 30 жовтня 2009 року № 296 з 01 листопада 2009 року він був прийнятий на роботу в ЖБК «Учитель-3» на посаду керівника автопарковки. 30 квітня 2010 року розпорядженням № 306/1 він звільнений з роботи в зв'язку зі скороченням штату. В день звільнення відповідач не провів розрахунку, не виплатив заборгованість із заробітної плати за лютий, березень, квітень і листопад 2010 року та вихідну допомогу. Також вважає, що йому нараховувалась заробітна плата у меншому розмірі ніж встановлено законом, а тому з урахуванням виплачених йому коштів заборгованість становить 1 480,80 грн. У зв'язку з невиплатою належних йому сум при звільненні відповідач зобов'язаний виплатити йому 71 465,50 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 27 223,98 грн інфляційних втрат. Просив задовольнити його позовні вимоги.

У вересні 2016 року ЖБК «Учитель-3» подав до суду зустрічну позовну заяву, в якій просив визнати дії голови правління ЖБК ОСОБА_5 про видачу розпорядження від 30 жовтня 2009 року № 296 про призначення ОСОБА_4 на посаду керівника автопарковки протиправними.

В обґрунтування своїх вимог зазначало, що ОСОБА_5, перебуваючи на посаді голови ЖБК, вчинив незаконні дії, які полягали у виданні розпоряджень про призначення певних осіб на посади, в тому числі й ОСОБА_4 В подальшому розпорядженням голови правління ЖБК Кондратьєва С. Г. від 12 лютого 2010 року № 301-к оскаржуване розпорядження про призначення ОСОБА_4 на посаду керівника автопарковки скасовано. Посилаючись на незаконність видачі розпорядження про призначення ОСОБА_4, просило суд задовольнити його вимоги.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01 березня 2017 року в складі судді Даниленка В. В. позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено, стягнуто з ЖБК «Учитель-3» на користь ОСОБА_4 100 179,28 грн заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням інфляційних втрат. В задоволенні зустрічного позову ЖБК «Учитель-3» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням інфляційних втрат, оскільки відповідач не провів розрахунку з позивачем в день його звільнення. Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 14 червня 2017 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено частково, стягнуто з відповідача на його користь 8 559,65 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено. В задоволенні зустрічних позовних вимог ЖБК «Учитель-3» відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню. Позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, задоволенню не підлягають, оскільки в трудових правовідносинах зазначена норма не застосовується. Позовні вимоги за зустрічним позовом задоволенню не підлягають, оскільки вони пред'явлені до неналежного відповідача.

У липні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 червня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд, вирішуючи спір, неправильно застосував норми матеріального права та допустив порушення норм процесуального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано з Дарницького районного суду м. Києва зазначену справу.

28 серпня 2017 року від ЖБК «Учитель-3» до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_4, які мотивовані тим, що рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, оскільки ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги є безпідставними, тому скарга задоволенню не підлягає.

20 вересня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла зазначена справа.

У травні 2018 року вказану справу передано до Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду.

Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Предметом оскарження є рішення апеляційної інстанції про часткове задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та інфляційних втрат. В частині відмови в задоволенні зустрічного позову про визнання протиправними дій рішення апеляційного суду не оскаржується, а тому не переглядаються касаційним судом.

Суди встановили, що на підставі розпорядження від 30 жовтня 2009 року № 296 ОСОБА_4 з 01 листопада 2009 року прийнятий на роботу в ЖБК «Учитель-3» на посаду начальника автопарковки.

Розпорядженням від 30 квітня 2010 року № 306/1 ОСОБА_4 звільнений з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату.

Відповідно до довідки про заробітну плату від 22 листопада 2010 року ОСОБА_4 до виплати підлягала заробітна плата за листопад 2009 року - 574,00 грн, грудень 2009 року - 574,00 грн, січень 2010 року - 310,08 грн, лютий 2010 року - 677,97 грн, березень 2010 року - 780,93 грн, квітень 2010 року - 728,11 грн, травень 2010 року - 728,11 грн.

Згідно даних вказаної довідки ОСОБА_4 отримав заробітну плату за листопад, грудень 2009 року та січень 2010 року. За лютий, березень, квітень, травень 2010 року заробітну плату він не отримав.

В день звільнення ОСОБА_4 з роботи відповідач не провів з ним повного розрахунку.

Підстави для врахування у загальну суму заборгованості не виплачену позивачу заробітну плату за травень 2010 року, як вказано у довідці, відсутні, оскільки позивач звільнений з роботи 30 квітня 2010 року, а тому за травень йому не може бути нарахована заробітна плата. Сума заборгованості відповідача по заробітній платі на день звільнення позивача становила 2 187,01 грн (677,97 грн за лютий + 780,93 грн за березень + 728,11 грн за квітень).

27 листопада 2010 ЖБК «Учитель-3» виплатив ОСОБА_4 заробітну плату за лютий 2010 року в сумі 677,97 грн, а 24 лютого 2011 року заробітну плату за березень, квітень 2010 року та вихідну допомогу, всього в сумі 2 184,33 грн.

Враховуючи, що 24 лютого 2011 року відповідач виплатив позивачу наявну заборгованість із заробітної плати за вказані місяці, період затримки у виплаті відповідачем заробітної плати починається з 01 травня 2010 (наступний день після звільнення) по 24 лютого 2011 року (день фактичного розрахунку), що складає 9 повних місяців і 17 робочих днів за лютий.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку в зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, проте невірно визначив період затримки та суму середнього заробітку, яка підлягає стягненню.

Обчислення середнього заробітку здійснюється відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Суд апеляційної інстанції, встановивши на підставі наданих сторонами доказів фактичні обставини справи та виходячи з положень статті 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку правильно визначив період затримки та суму середнього заробітку, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Правильним є висновок апеляційного суду про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат на підставі частини другої статті 625 ЦК України, оскільки вказана норма не регулює спірні правовідносини.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді даної справи неправильно застосовані норми матеріального права чи порушені норми процесуального права, оскільки ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судами з додержанням норм процесуального права, що виходить за межі компетенції касаційного суду.

Інші доводи касаційної скарги не містять у собі посилань на обставини чи докази, якими спростовуються встановлені судом обставини.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат