ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання - Хоменко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гойняк Ганна Василівна, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Гугель Світлана Юріївна, Комунальне підприємство «Дніпропетровське міське бюро технічної інвентаризації» про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна,-

В С Т А Н О В И Л А:

04 листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гойняк Г.В., приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Гугель С.Ю., КП «Дніпропетровське міське бюро технічної інвентаризації» про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна. Просив визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, а також визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (том 1 а.с.1-4)

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гойняк Г.В., приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Гугель С.Ю., КП «Дніпропетровське міське бюро технічної інвентаризації» про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна відмовлено (том 3 а.с. 221-225).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі (том 3 а.с. 229-231).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, від 27 жовтня 2008 року, а також свідоцтва про право власності на житло виданого виконкомом міської ради народних депутатів 13 серпня 1998 року належала квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 10-11).

30 грудня 2010 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гойняк Г.В. посвідчено договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (том 1 а.с. 15). Згідно письмових пояснень приватного нотаріуса ДМНО Гойняк Г.В., що містяться у матеріалах справи на а.с. 92, для посвідчення договору останній були надані оригінали правовстановлюючих документів на вищевказану квартиру, а також довідку про реєстрацію та склад сім'ї. Окрім того, нотаріусом за наданими оригіналами паспортів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були встановлені особи, які звернулися.

Судом також встановлено, що вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2012 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 358 ч.1, 358 ч. 3, 190 ч. 2, 190 ч. 3 КК України, а також ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ст. 190 ч. 2, 190 ч. 3, 309 ч. 1 КК України.

Вказаним вироком встановлено наступні обставини. 03 грудня 2010 року приблизно о 13год. ОСОБА_3, перебуваючи за місцем проживання раніше знайомого ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1, спільно з ОСОБА_1, маючи злочинний намір на заволодіння чужим майном шляхом обману, отримав від останнього згоду на пропозицію отримання грошових коштів під залог квартири, що належить ОСОБА_1, взявши у останнього паспорт громадянина України на ім'я ОСОБА_1, а також інші документи, ОСОБА_3 вклеїв свою фотокартку до указаного паспорта, таким чином підробивши його. Далі ОСОБА_3 прибув за місцем проживання ОСОБА_7, представляючись ОСОБА_1, зобов'язався продати указану квартиру за грошові кошти у розмірі 25000 доларів США. Після цього ОСОБА_7, будучи впевненим у тому, що ОСОБА_3 є ОСОБА_1, передав йому передоплату у розмірі 10000 доларів США. У подальшому ОСОБА_3 звернувся до КП «ДМБТІ» з усіма необхідними документами, у тому числі і підробним паспортом та отримав витяг з реєстру прав на нерухоме майно для продажу квартири. ОСОБА_3 разом із ОСОБА_1, 30 грудня 2010 року, прибули до приватного нотаріуса ДМНО Гойняк Г.В., надавши останній всі необхідні документи, на підставі яких нотаріусом було посвідчено укладення договору купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, покупцем якої виступив ОСОБА_2 Згідно із висновком судово-почеркознавчої експертизи підписи від імені ОСОБА_1 в ескізі планів поверхні будинку від 17 грудня 2010 року, заяві від 16 грудня 2010 року, договорі купівлі-продажу квартири від 30 грудня 2010 року, які були видані на ім'я ОСОБА_1 виконані ОСОБА_3 (том 1 а.с. 50-57).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України (2004) вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 12 липня 2012 року задоволено клопотання ОСОБА_2 та скасовано арешт, що був накладений на спірну квартиру у ході досудового розслідування (том 1 а.с. 58).

У подальшому 24 травня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Указаний договір посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Гугель С.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 1483 (том 1 а.с. 17).

Звертаючись із позовом до суду, ОСОБА_1, посилався на те, що відповідач ОСОБА_3 увів в оману відповідача ОСОБА_2 під час укладання договору купівлі-продажу від 30 грудня 2010 року, подавши підробний паспорт та інші документи, а також відповідач ОСОБА_2 увів в оману відповідача ОСОБА_4 під час укладення договору купівлі-продажу від 24 травня 2013 року, а тому вважає, що дані факти є підставою для визнання договорів купівлі-продажу недійсними як таких, що укладені внаслідок обману.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції, керуючись ст. 15, 202, ч. 2 ст. 207, ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 638, ст. 215, 230, 229 ЦК України, виходив із того, що ОСОБА_1 правочин по відчуженню спірної квартири шляхом її продажу не вчиняв та договір не підписував, а тому обману з боку іншої сторони правочину, в розумінні ст. 230 ЦК України, в даному випадку бути не може. До того ж, згідно із даними встановленими у вказаному вироку суду, ОСОБА_1 був обізнаний про обставини продажу належної йому квартири.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та двохсторонніми, багатосторонніми (договори).

Згідно із ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частина 3 ст. 203 ЦК України передбачає, що волевиявлення учасника правочину на його вчинення має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Так, частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203цього Кодексу.

Так, ст. 230 ЦК України передбачає, що у разі, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При чому наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

З сукупного аналізу зазначених положень закону та наданих роз'яснень варто зробити висновок, що обман як підстава недійсності правочину може мати місце, якщо сторона правочину не заперечує факт його вчинення, проте посилається на введення її іншою стороною в оману щодо обставин, які мають істотне значення і впливають на вчинення правочину.

У п. 10 постанови Пленуму Верховний Суд України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що норма ч.1 ст. 216 ЦК України не може бути застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним (постанова Верховного Суду України від 29 березня 2017 року, справа №6-3104цс16 ).

У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Положення ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Разом з тим відповідно, до закріпленого у ст. 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_1 правочин по відчуженню спірної квартири шляхом її продажу не вчиняв та договір не підписував, а тому обману з боку іншої сторони правочину в розумінні ст. 230 ЦК України в даному випадку бути не може. До того ж, згідно із даними встановленими у вказаному вироку суду ОСОБА_1 був обізнаний про обставини продажу належної йому квартири.

Посилання на постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2014 року, де зазначено, що відповідач ОСОБА_3 таємно заволодів паспортом позивача, його податковим номером та документами на спірну квартиру, підробив фотокартку в паспорті, вклеївши свою фотокартку та в подальшому вчиняв дії щодо спірного майна, колегія суддів не приймає до уваги та відхиляє зазначену постанову, як доказ, оскільки обставини встановлені в постанові Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2014 року не відповідають обставинам встановленим в вироку Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2012 року.

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції без змін на підставі ст. 375 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: