Постанова

Іменем України

24 січня 2019 року

м. Київ

справа № 462/3182/16-ц

провадження № 61-17108св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), КузнєцоваВ. О., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 18 травня 2017 року у складі судді Колодяжного С. Ю. та постанову Апеляційного суду Львівської області від 15 березня 2018 року у складі колегії суддів: Мельничук О. Я., Крайник Н. П., Савуляк Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право на проживання та користування квартирою.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що проживає у АДРЕСА_2 разом із дружиною ОСОБА_7, зазначена квартира неприватизована, в ній, крім нього, також зареєстровані відповідачі: його донька ОСОБА_5 та неповнолітня онука ОСОБА_6, які не проживають у спірній квартирі протягом більше 12 років, забравши усі свої речі, протягом цього часу в квартирі не з'являлися, житлом не цікавилися, витрат з його утримання і оплати комунальних послуг не несуть, у доньки навіть немає ключів від квартири. Жодних перешкод відповідачам у проживанні в цій квартирі ніхто не чинив, але на його прохання добровільно знятись з реєстрації у квартирі відповідачі відмовляються. Посилаючись на положення статей 71, 72 ЖК УРСР, позивач вважає, що, не проживаючи без поважних причин у квартирі більше, як шість місяців відповідачі втратили право на проживання та користування цим житлом.

Враховуючи наведене, позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право на проживання та користування квартирою АДРЕСА_1.

Не погодившись із позовом, ОСОБА_5 в вересні 2016 року подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_4 та ОСОБА_7, про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_5 зазначила, що вона, її донька ОСОБА_6 та батько ОСОБА_4 мають рівні права на проживання і користування квартирою АДРЕСА_1, проте останній постійно чинить їй з донькою перешкоди в цьому, роблячи спільне проживання неможливим. Це проявляється як безпосередньо в недопуску її з донькою до спірного житла, так і в насильстві щодо неї, моральному тиску та погрозах. Крім цього, ним змінено замок на вхідних дверях квартири. За таких обставин вона у 2006 році зверталася з позовом до суду про усунення їй перешкод зі сторони батька і його дружини ОСОБА_7 у користуванні квартирою, проте тоді вони примирилися. Також через перешкоди в користуванні житлом зі сторони батька вона на початку червня 2016 року зверталася в поліцію, Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради та ЛКП «Сигнівка». Дружина батька ОСОБА_7 вселилася у квартиру всупереч вимог законодавства без згоди усіх зареєстрованих у цій квартирі осіб, зокрема, вона своєї згоди на це вселення не надавала. Крім того, ОСОБА_7 забезпечена житлом, має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 Вважає, що за таких обставин ОСОБА_7 підлягає виселенню на підставі частини третьої статті 116 ЖК України із самоправно зайнятого жилого приміщення без надання іншого житлового приміщення.

Враховуючи наведене, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_5 просила усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання ОСОБА_4 не чинити перешкоди їй та її неповнолітній доньці ОСОБА_6 у доступі та користуванні зазначеною квартирою, надати їй дублікат ключів від вхідних дверей до квартири, а також виселити ОСОБА_7 зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 18 травня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_5 та її неповнолітній доньці ОСОБА_6 перешкоди у доступі та користуванні квартирою АДРЕСА_4 В решті вимог зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів належними доказами, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не проживають у спірній квартирі більше шести місяців без поважних на те причин. Задовольняючи частково зустрічний позов, суд виходив з тих обставин, що її не проживання з дитиною у спірній квартирі є вимушеним в силу її конфліктних відносин із батьком і його дружиною. Також, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_5 в частині виселення ОСОБА_7 зі спірної квартири, суд прийшов до висновку, що остання як член сім"ї квартиронаймача проживає в спірній квартирі на законних підставах.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 15 березня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не проживають у спірній квартирі з підстав вчинення ОСОБА_4 їм перешкод у цьому, тобто з поважних на те причин, а також прийнято до уваги, що ОСОБА_5 оплачує витрати із утримання квартири, тобто відсутні підстави вважати, що останні є такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У квітні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 18 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 15 березня 2018 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених ним позовних вимог, та відмову у задоволенні зустрічного позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що поважних причин непроживання відповідачів у спірній квартирі немає, останні добровільно покинули квартиру без жодних на те причин, при цьому ОСОБА_5, дізнавшись про складення ним актів про її із донькою непроживання в квартирі одразу почала звертатися до поліції, органів опіки та піклування, тобто лише з 01 червня 2016 року почалися звернення відповідача в різні державні органи щодо вчинення перешкод щодо їхнього проживання у квартирі, що підтверджує той факт, що протягом десяти років відповідачі не вчиняли жодних дій щодо захисту своїх житлових прав, а тому є такими, що втратили право користування спірною квартирою. Факт не проживання відповідачів більше десяти років у квартирі повністю підтверджується матеріалами справи, проте суди, ухвалюючи оскаржувані рішення не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Крім того, відповідачі не надали доказів непроживання у квартирі та вчинення їм у цьому перешкод.

Відзивів на касаційну скаргу від учасників процесу на адресу суду не надходило.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі відзиву на неї.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України (у редакції на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судами встановлено, що трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 є неприватизованою, належить до комунальної власності, в ній зареєстровані ОСОБА_4, його донька ОСОБА_5 та її неповнолітня донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Спірна квартира на підставі рішення Виконавчого комітету Залізничної ради народних депутатів від 15 листопада 1998 року № 513 була надана матері позивача - ОСОБА_8, яка була основним квартиронаймачем квартири, у 2005 році остання померла.

03 червня 2006 року ОСОБА_4 уклав шлюб із ОСОБА_9, після чого остання вселилася у квартиру АДРЕСА_1, де і проживає до цього часу.

Після вселення ОСОБА_7 у квартиру, між ОСОБА_4 і його дружиною з однієї сторони та ОСОБА_5 з іншої виникли конфліктні відносини з причини незгоди останньої на вселення без її згоди та проживання дружини батька у спірному житлі.

У зв'язку з цим ОСОБА_5 04 липня 2006 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні спірним житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_5 і виселення ОСОБА_7 із цієї квартири. Проте під час судового розгляду справи сторони примирилися і позов залишений без розгляду.

У подальшому відносини між сторонами не налагодились, конфліктні стосунки набули постійного характеру, тому ОСОБА_5 з донькою більше десяти років не користуються спірним житлом, проживають у АДРЕСА_6 яка придбана матір'ю ОСОБА_5

Наведені обставини щодо непроживання ОСОБА_5 та її неповнолітньої доньки ОСОБА_6 протягом 10 років і до дня розгляду справи в квартирі АДРЕСА_1 підтверджуються окрім пояснень представника позивача і ОСОБА_7, актом ЛКП «Сигнівка» від 06 квітня 2015 року, актом ОСББ «Передмістя 319» від 17 жовтня 2016 року та показаннями свідків.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов'язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв'язку з вибуттям наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР).

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов'язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов'язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржувані рішення, суди, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшли правильного висновку про відсутність підстав для визначення відповідачів такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, оскільки встановивши, що між учасниками справи існують конфліктні відносини з приводу користування квартирою, обґрунтовано вважали установлені обставини поважними причинами непроживання відповідачів у спірному житловому приміщенні.

При цьому, встановивши, що ОСОБА_4 чинить перешкоди ОСОБА_5 та її неповнолітній доньці ОСОБА_6 у доступі та користуванні спірним житловим приміщення, суди дійшли правильного висновку про доведеність зустрічного позову в частині зобов'язання ОСОБА_4 не чинити останнім зазначених перешкод.

Доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки по своїй суті зводяться до переоцінки доказів,що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 18 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 15 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний