КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 381/3780/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Чернишова Є.Ю.
провадження № 22-ц/824/1599/2019 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: - Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулішенка Ю.М.,

при секретарі Задорожній О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,-

в с т а н о в и в :

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що 25 грудня 2009 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_4 передав, а відповідач отримав у якості позики грошові кошти в розмірі 10 000 доларів США.

За договором позики від 25 грудня 2010 року відповідач отримав 1 500 доларів США та 4 500 грн., а всього - 11 500 доларів США та 4 500 грн. На підтвердження факту отримання грошей саме у зазначених розмірах ОСОБА_3 складені письмові розписки.

За іншими договорами в наступному ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 і кошти в розмірі 56 390 доларів США, що по курсу Національного банку України на день складання позовної заяви (курс НБ України 1 долар США = 26,90 грн.) дорівнювало 1 516 891 грн. та окремо за цими ж договорами 22 175 грн., а всього - 1 539 066 грн. Усі кошти передавалися боржнику в якості позики та могли використовуватися позичальником на його розсуд.

Відповідно до умов договорів позики ОСОБА_3 зобов'язався повернути кошти на вимогу кредитора.

21 вересня 2013 року на адресу боржника кредитором (ОСОБА_4) була направлена письмова вимога про повернення усіх коштів до 30 вересня 2013 року, але ОСОБА_3 отримані кошти не повернув, і відповіді від позичальника з приводу повернення коштів чи пояснення причин затримки ОСОБА_4 не отримав.

10 вересня 2016 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір про відступлення права вимоги, а тому із-за непогашення відповідачем заборгованості позивач звернувся до суду та просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь суму боргу в розмірі 3 749 155 грн. 75 коп., з яких 1 539 066 грн. - сума основного боргу, 944 977 грн. 53 коп. - сума за користування коштами, 1 126 596 грн. 28 коп. - сума інфляційних витрат та 138 515 грн. 94 коп. - штрафні санкції.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2018 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено і судом встановлена безпідставність самих позовних вимог.

Суд першої інстанції, залишаючи позов без задоволення констатував, що за наслідками судового розгляду судом не встановлено достатніх і переконливих обставин на підставі належних та допустимих доказів за стандартом доказування «поза розумним сумнівом», які б дозволяли суду дійти іншого висновку ніж про те. що спірні договори позики та боргові розписки не підтверджують укладення між ОСОБА_3, як позичальником, та ОСОБА_4, як позикодавцем, договорів позики.

Проте, рішення суду першої інстанції зазначеним вище вимогам закону не відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За статтею 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір - це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов'язки.

Свобода договору закріплена у статті 627 Цивільного кодексу України і означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості. наданій сторонам, визначати умови такого договору.

Згідно з ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 існували відносини, пов'язані із наданням грошових коштів в борг, за якими ОСОБА_4, будучи позикодавцем, передав ОСОБА_3, який виступав позичальником, грошові кошти, розмір яких за власним розрахунком позивача склав56 390 доларів США та 22 175 грн., у тому числі:

-11 500 доларів США та 4 500 грн. за договором позики від 25.12.2009 року та від 25.12.2010 року;

-1 500 доларів США та 5 975 грн. за договором позики від 31.01.2011 року;

-2 500 доларів США за договором позики від 22.02.2011 року;

-6 000 доларів США за договором позики від 27.03.2011 року;

-4 300 доларів США за договором позики від 27.03.2011 року;

-8 400 доларів США за договором позики від 27.03.2011 року;

-4 000 доларів США за договором позики від 05.07.2011 року;

-500 доларів США за договором позики від 22.07.2011 року;

-1 000 доларів США за договором позики від 01.08.2011 року;

-2 915 доларів США за договором позики від 28.10.2011 року;

-2 375 доларів США та 11 700 грн. за договором позики від 02.11.2011 року;

-8 180 доларів США за договором позики від 16.02.2011 року;

-3 220 доларів США за договором позики від 28.03.2013 року.

21 вересня 2013 року ОСОБА_4 на адресу боржника ОСОБА_3 була направлена письмова вимога про повернення усіх коштів до 30.09.2013 року, але ОСОБА_3 позичені кошти не були повернуті (т.1 а.с.118).

10 вересня 2016 року між ОСОБА_4 (Первісний кредитор) та ОСОБА_2 (Новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор передає належне йому право вимоги за договорами позики, укладеними між первісним кредитором та боржником ОСОБА_3, а новий кредитор приймає право вимоги (а.с.115-116).

Правовідносини між сторонами виникли з приводу виконання договірних зобов'язань, які виникли внаслідок укладання договорів поруки.

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, як вірно зазначив суд, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України слід встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За таких обставин, договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Системний аналіз наведених положень законодавства дає змогу визначити основні вимоги, дотримання яких при укладанні договору позики дозволяє виявляти справжню правову природу укладеного договору.

Так, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш ніж у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору і його умов може бути надано розписку позичальника або інший документ, що засвідчує передачу позичальнику позикодавцем певної грошової суми або певної кількості речей. При цьому, розписка може лише підтверджувати факт укладення договору позики і є необов'язковою.

Таким чином, письмовий договір позики та правильно складена письмова розписка позичальника (разом або кожній окремо) є самостійним підтвердженням існування між сторонами правовідносин, пов'язаних із наданням та отриманням у борг коштів.

В такому випадку договір позики, крім обов'язкових умов, повинен містити застереження, в якому зазначено, що позикодавець передав, а позичальник прийняв гроші у певній сумі або про те, що сторони підтверджують передання грошових коштів до (під час) підписання договору або інше.

Якщо підтвердженням існування договірних відносин є лише розписка, вона має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Як встановлено судом, в період 2009 - 2013 років між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 були укладені письмові договори позики, а також ОСОБА_3 були написані боргові розписки на підтвердження укладання договорів. Крім того, ОСОБА_3 складалися боргові розписки, які були самостійним правочином.

Як вбачається з рішення, суд у ньому встановив факт укладення між первісним кредитором ОСОБА_4 та боржником ОСОБА_3 низку договорів позики і навів такі договори із зазначенням суми боргу у розмірі 56 390 доларів США та 22 175 грн.

Суд не ставив під сумнів укладення зазначених договорів кредитором та боржником, а також написанням ОСОБА_3 відповідних розписок до цих договір і вважає встановленим факт - наявність листа від 21 вересня 2013 року, за яким кредитор попередив боржника щодо строків повернення боргу, зазначаючи, що боржник ОСОБА_3 отримані кошти не повернув.

Проте, аналізуючи наявні договори позики та розписки до них суд прийшов до помилкового висновку про те, що ним не установлено достатніх і переконливих обставин на підставі належних та допустимих доказів за стандартом доказування «поза розумним сумнівом», які б дозволяли суду дійти іншого висновку ніж про те, що спірні договори позики та боргові розписки не підтверджують укладення між ОСОБА_6, як позичальником, та ОСОБА_4, як позикодавцем, договорів позики».

При тому суд, аналізуючи зокрема, договір позики від 27 березня 2011 року, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_6, зазначав, що ОСОБА_7 були позичені грошові кошти в сумі 8 400 доларів США, що по курсу до гривні на день позики склало суму 67 116 гривень, якими останній може користуватися на свій розсуд, звертав увагу на розписку, яка міститься на звороті договору позики, та зазначив, що вказана сума позики ОСОБА_8 27.03.2011 була отримана від ОСОБА_4 в сумі 8 400 доларів США від ОСОБА_4 по договору від 27.03.2011 (т.1 а.с.103), і при тому «співставляючи» договір від 27.03.2011 року з розпискою від 27.03.2011 суд констатував, що розписка не містить зобов'язання позичальника про повернення коштів, а оскільки умовами договору передбачено, що саме розписка є підтвердженням фактичного отримання коштів позичальником, то надана позивачем розписка від 27.03.2011 року не може засвідчувати факт отримання коштів саме на підставі договору позики 27.03.2011 року, а відтак і факту його укладання.

Аналогічно суд оцінив і договір позики від 22 лютого 2011 року та розписку до нього від тої ж дати, зазначивши, що у договорі вказана сума 2500 доларів США та її еквівалент у гривні у розмірі 20875 грн., а в розписці зазначено, що боржник отримав суму 2 500 доларів США. На цій підставі суд прийняв рішення про недостатність доказів отримання коштів боржником.

При тому суд не намагався отримати пояснення сторін з цього приводу.

Аналізуючи договори суд став ревізувати договори на предмет їх недійсності замість аналізу наданих сторонами доказів.

Судом не надано належної оцінки письмовому визнанню відповідачем свого боргу в сумі 56 тисяч доларів США, яке відображене у спільному зверненні сторін до суду від 1 липня 2017 року та договорі про збільшення строків позовної давності і проекту мирової угоди між сторонами.

Після перегляду заочного рішення єдиними аргументами сторони відповідача було те, що вказані кошти були отримані ОСОБА_3 для ведення спільної господарської діяльності, хоча жодного доказу із вказаного відповідачем суду не було надано. Також з цих же підстав зазначено, що підписані договори по своїй природі не є договорами позики.

Проте, у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63 цс письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмету позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, наданого для підтвердження позовних вимог, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Як уже зазначалося вище, в процесі судового спору за ініціативою відповідача сторони направили до суду спільну заяву, де відповідач прямо визнає свій борг у сумі 56 тисяч доларів США, але заперечує проти виплати додаткових сум у вигляді інфляційних та процентів за їх використання. Таким чином, боржник ОСОБА_3 ніколи не заперечував проти отримання коштів у якості позики, а лише заперечував проти загальної суми боргу, вказаної у позовній заяві і просив про відстрочку повернення цих коштів.

Колегія суддів вважає, що несуттєві недоліки при укладенні договорів позики не можуть бути підставами для ігнорування важливих доказів укладення договорів позики та отримання боржником по них відповідної суми грошей.

Зокрема, в матеріалах справи крім описаних договорів позики та розписок до них є інші докази на користь позиції позивача.

Так, між первісним кредитором та боржником був укладений договір про збільшення строку позовної давності. За змістом цього договору боржник ОСОБА_3 крім погодження на збільшення строку позовної давності з трьох до чотирьох років, зазначає всі договори позики та отримання по них коштів на суму близько 56 тисяч доларів США, що теж колегія суддів розцінює як визнання частини боргу.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, з ініціативи відповідача неодноразово відкладалися судові засідання з метою урегулювання спору мирним шляхом, що також вказує на визнання боргу відповідачем.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно поставив під сумнів покази свідка ОСОБА_4 щодо надання позики ОСОБА_3 в сумі 56 тисяч доларів США, вказавши, що суд не приймає зазначені покази до уваги «... без підкріплення іншим доказами враховуючи можливу особисту зацікавленість, що може викликати у стороннього спостерігача сумніви у їх достовірності та правдивості». При цьому суд не мотивував такого свого висновку та не вказав через що вважає свідка особисто зацікавленим і в чому саме.

Суд, даючи аналіз правовідносинам між кредитором і боржником фактично заперечив позицію відповідача щодо тримання ним у борг грошових коштів, і це при тому, що з огляду на дії відповідача ОСОБА_3, який фактично не заперечував факту отримання грошей в борг, більше того, визнавав конкретну суму боргу у розмірі 56 тисяч доларів США та не ставив під сумнів договори позики, оскільки не ставив питання про визнання зазначених договорів недійсними чи розірвання таких договорів.

Аналізуючи решту договорів позики та розписок суд фактично вдався до переоцінки вказаних доказів та не звернув увагу на те, що розписки підтверджують факт отримання коштів до конкретних договорів та є невід'ємною їх частиною, а всі істотні умови визначені в договорі позики.

Оцінюючи розписки в розумінні положень ЦК України колегія суддів вважає, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в даному випадку були укладені договори позики, письмова форма яких внаслідок їх реального характеру є доказом не лише факту укладення договорів, але й факту передачі грошової суми позичальником боржнику, яким у спірних правовідносинах виступає відповідач.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, та і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Як зазначалося вище, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між сторонами виникли саме з договору позики, а не з будь-якого іншого договору.

Як вбачається з договорів позики та текстів розписок, позичальником надані відповідачу кошти, тобто свої зобов'язання ОСОБА_4 виконав в повному обсязі.

За ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Так як у боржника відсутній борговий документ чи розписка про виконання ним своїх зобов'язань повністю або частково і такий документ знаходиться у позивача, то колегія суддів вважає, що відповідачем зобов'язання за договором не виконані.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо в договорі не встановлений строк повернення позики, то позичальник повинен повернути гроші або речі протягом 30 днів від дня пред'явлення вимоги позикодавцем (ст. 1049 ЦК України).

Як вбачається з договорів позики та текстів розписок, не було встановлено строку повернення позики, тому кредитор звертався до відповідача з вимогою про повернення коштів.

Так, 21 вересня 2013 року на адресу боржника кредитором була направлена письмова вимога про повернення усіх коштів до 30.09.2013 року, але ОСОБА_3 отримані кошти не повернуті, і відповіді від позичальника з приводу повернення коштів чи пояснення причин затримки не надано (а.с.118).

Також судом встановлено, що 10 вересня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений договір про відступлення права вимоги (а.с.115-116).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, до ОСОБА_2 перейшло право вимоги до ОСОБА_3 за договорами позики, що укладалися останнім з ОСОБА_4

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Тому колегія суддів вважає, що при таких обставинах, коли між позивачем та відповідачем не було передбачено договором позики сплату процентів за користування грошовими коштами, їх розмір і порядок сплати, а також не було передбачено застереження щодо безпроцентної позики, позивач як позикодавець, з підстав передбачених ч.1 ст.1048 ЦК України, має право на одержання процентів і їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, що підлягають сплаті щомісяця до дня повернення позики.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, то він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3 % річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

За змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. При цьому вказана міра відповідальності підлягає застосуванню за позовом кредитора на підставі Закону незалежно від того, чи передбачили сторони таку відповідальність в умовах договору.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги в частині стягнення відсотків за користування позикою, 3% річних від простроченої суми та суми інфляційних нарахувань обґрунтовані та підлягають до задоволення.

Відповідно до матеріалів справи розрахунок проведений за період від 01.10.2013 року.

Таким чином, з урахуванням позовних вимог та відсутністю заяви про збільшення розміру позовних вимог, розрахунковим періодом слід вважати від 01.10.2013 року по 20.09.2016 року (до моменту подачі позову).

Так, сума боргу дорівнює 1539066 грн., кількість днів прострочення дорівнює 1085, а тому інфляційне збільшення боргу відбулося на суму 1424074 грн. 17 коп., при цьому 3% річних становить 137251 грн., а пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за вказаний періоди складає 783 841 грн. 05 коп.

При тому колегія суддів враховує, що загальна сума позову, що заявлена позивачем, є меншою за визначений судом розмір заборгованості, а заява про збільшення позовних вимог позивачем не подавалася, тому суд приймає рішення в межах заявлених позивачем вимог.

Колегія суддів на підставі викладеного приходить до висновку про те, що ОСОБА_3 належним чином не виконує зобов'язання, передбачені укладеними договорами позики. Такі дії відповідача є неправомірними, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення боргу підлягають задоволенню.

Позивача, на користь якого ухвалене судове рішення, у встановленому законом порядку звільнено від оплати судових витрат при зверненні до суду, а тому відповідно до положень частини 3 статті 88 ЦПК України при постановленні рішення вони підлягають стягненню з відповідача в дохід держави.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст.376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нової постанови.

Колегія суддів з врахуванням всіх обставин справи, наявних доказів в матеріалах справи вважає за необхідне задовольнити позов ОСОБА_2 та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 3 749 155 грн. 75 коп. та стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судові витрати в розмірі 17 500 грн. 60 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2018 року скасувати і прийняти постанову, якою позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) суму боргу в розмірі 3 749 155 грн. 75 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь держави судові витрати в розмірі 17 500 грн. 60 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 28 січня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: