Номер провадження: 22-ц/813/2138/19
Номер справи місцевого суду: 521/7354/18
Головуючий у першій інстанції Целух А.П.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2019 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Ващенко Л.Г.

суддів - Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участі секретаря - Чепрас А.І.

з участю: представника відповідача акціонерного товариства «Одесаобленерго»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_2 і представника акціонерного товариства «Одесаобленерго» на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2018 року про розподіл судових витрат у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до акціонерного товариства «Одесаобленерго» про скасування рішення комісії від 24.04.2018 року,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

03.05.2018 року ОСОБА_2 звернувся із позовом до акціонерного товариства «Одесаобленерго» (до 05.05.2018 року публічне акціонерне товариство Енергопостачальна компанія Одесаобленерго», далі-АТ) про скасування рішення комісії з розгляду актів про порушення Правил користування електричною енергією Центрального РЕМ АТ про розрахунок недооблікованої електроенергії у розмірі 922 кВт/год у розмірі 22 630,87 гривень, яке оформлено Протоколом №6-0 від 24.04.2018 року.

13.06.2018 року представник відповідача подав до суду заяву про закриття провадження у справі з підстав того, що АТ переглянуло протокол №6-0 від 24.04.2018 року та прийняло рішення про скасування останнього, про що складено протокол №6-0/1 від 12.06.2018 року.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 12.07.2018 року провадження у справі закрито на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України, без вирішення питання про судові витрати.

Представник позивача 26.07.2018 року звернувся із заявою про розподіл судових витрат і стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у розмірі 7 004,80 гривень.

Заява про стягнення судових витрат обґрунтована наступним.

Ухвалою суду провадження у справі закрито. Фактично відповідач задовольнив вимоги позивача шляхом скасування оскаржуваного рішення від 12.06.2018 року, а тому він повинен відшкодувати позивачу понесені ним судові витрати, які складаються із витрат, пов'язаних з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 6 300 грн. та сплати судового збору у розмірі 704,8 грн.

Представник відповідача надав письмові заперечення на заяву про розподіл судових витрат.

У судовому засіданні представник позивача заяву підтримав, представник відповідача просив відмовити у задоволенні заяви.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 26.10.2018 року заяву задоволено частково, суд стягнув з АТ на користь позивача судовий збір у розмірі 704,80 гривень і відмовив у стягнення витрат на правову допомогу.

Позивач і відповідач не погодились із ухвалою суду від 26.10.2018 року, в особі представників подали апеляційній скарги.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 просить ухвалу суду від 26.10.2018 року у частині відмови у задоволенні заяви про стягнення з АТ витрат, пов'язаних з наданням професійної правничої допомоги скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про стягнення з АТ на користь позивача судових витрат у розмір 6300 гривень, посилаючись на незаконність і необґрунтованість ухвали, порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга представника позивача зазначає: у заяві про розподіл судових витрат представник позивача, окрім стягнення судового збору, просив стягнути з відповідача судові витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 6 300 гривень; висновок суду про те, що розрахунок суми витрат на правничу допомогу не відповідає фактичним обставинам, оскільки позовна заява містить посилання, що розмір витрат на правову допомогу буде надано під час судового засідання; суд неодноразово призначав розгляд справи у судове засідання, а 12.07.2018 року розгляд справи відбувся не зважаючи на мінування суду й неналежне сповіщення про розгляд справи цього дня представника позивача; оскільки судові засідання у справі, відповідно до вимог ЦПК України, не проводились, позивач був позбавлений можливості надати попередній розрахунок судових витрат, у зв'язку з чим суд безпідставно застосував положення ч. 2 ст. 134 ЦПК України й відмовив у відшкодування витрат на правничу допомогу; висновок суду про те, що акт прийому-передачі виконаних робіт від 25.07.2018 року не вказує на фактичне понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу та ведення відображення доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як само зайнятої особи відбувається шляхом надання доказів ведення Книги обліку доході та витрат, затвердженої наказом Міндоходів від 16.09.2013 року №481, зареєстрований в МЮУ 01.10.2013 року №1686/24218 є незаконним, оскільки суду надано договір про надання правової допомоги від 29.01.2018 року між позивачем та адвокатом, і, відповідного до п.3.5 цього договору, факт надання правової допомоги, а також її оплати засвідчується актом прийому-передачі виконаних робіт; чинним законодавством не передбачений перелік та вид документів, які підтверджують понесення судових витрат на правничу допомогу; враховуючи наявність договірних відносин, які передбачають певну форму засвідчення понесення клієнтом витрат на послуги адвоката, ствердження суду в ухвалі, що акт виконаних робіт не вказує на фактичне понесення витрат на правничу допомогу є порушення судом однієї із загальних засад цивільного законодавства про свободу договору; суд протиправно визнав єдиним належним доказом понесення позивачем судових витрат на правничу допомогу саме Книги обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міндоходів від 16.09.2013 року № 481; згідно Порядку ведення Книги обліку доходів та витрат, ведення зазначеної книги не є обов'язковим для осіб, які провадять незалежну професійну діяльність; адвокат, як самозайнята особа не входить до кола осіб, які зобов'язані вести Книгу обліку доходів та витрат у випадку перебування на спрощеній системі оподаткування; судом не було враховано, що саме через дії відповідача позивач був змушений звернутись за правовою допомогою з метою захисту своїх порушених прав, а отже, усі витрати, пов'язані з відновленням порушених прав позивача, відповідно до положень чинного законодавства, підлягають стягненню з відповідача.

В апеляційній скарзі представник АТ просить ухвалу суду від 26.10.2018 року в частині задоволення заяви про розподіл судових витрат про стягнення з АТ на користь позивача судового збору у розмірі 704,80 гривень скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про стягнення судового збору в розмірі 704,80 гривень з АТ, посилаючись на порушення та неправильне застосування норм процесуального права.

Апеляційна скарга представника АТ зазначає: 12.07.2018 року суд закрив провадження у справі з підстав відсутності предмету спору, оскільки на момент прийняття ухвали у позивача не існувало зобов'язань з оплаті рахунку-фактури № 6098/2, виставленого на підставі рішення комісії АТ від 24.04.2018 року № 6-0, про скасування якого заявлено позов; рішенням комісії АТ від 12.06.2018 року не лише скасовано застосування положень Методики визначення обсягу та вартості електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення споживачами правил користування електричною енергією, затвердженою постановою НКРЕ від 04.05.2006 року № 562 у розмірі 22 630,87 гривень, а й прийнято рішення про направлення засобу обліку типу НІК 2301 № 0046126 та пломбу енергопостачальної організації № С2405000 для проведення відповідної експертизи та передбачено, що матеріали акту про порушення №8003789 від 11.04.2018 року підлягають розгляду після отримання висновків експертизи; фактично за результатом винесеного протоколу № 6-0/1 від 12.06.2018 року сторони повернуті у попередній стан щодо складеного акту про порушення № 8003789 від 11.04.2018 року і за наслідками експертизи комісія АТ повернеться до розгляду акту про порушення № 8003789 від 11.04.2018 року на предмет застосування Методики; законодавець передбачив процедуру повернення судового збору з державного бюджету за результатами закриття провадження у справі з підстав відсутності предмету спору між сторонами, тому суд дійшов хибного висновку про стягнення судового збору з відповідача; про повернення судового збору з державного бюджету суд постановляє ухвалу за клопотанням особи, однак позивач не подавав заяву про повернення йому судового збору; вимога про стягнення судового збору з відповідача не ґрунтується на положеннях норм діючого законодавства, і, як наслідок не підлягає задоволенню; у справі не приймалось рішення по суті, провадження у справі закрито за відсутністю предмета спору, а не у зв'язку з відмовою позивача від позову унаслідок задоволення її вимог відповідачем після пред'явлення позову, у зв'язку з чим, відповідно до ч. 3 ст. 142 ЦПК України, відсутні підстави для покладення на відповідача судових витрат; ухвала суду не містить оцінки доводам представника АТ щодо безпідставності стягнення судового збору з відповідача, ухвала не містить обґрунтувань, з яких суд дійшов висновку про стягнення судового збору, що суперечить висновкам рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Хаджинастасиу проти Греції», у справі «Кузнєцов проти Росії», відповідно до яких суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, а одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони почуті, тому ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст. 6 Конвенції.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ представник позивача просить апеляційну скаргу АТ залишити без задоволення, а ухвалу суду в частині стягнення з АТ на користь позивача судового збору залишити без змін, зазначаючи: АТ прийняло рішення про скасування попереднього рішення від 24.04.2018 року (протокол № 6-0/1 від 12.06.2018 року) після звернення позивача із позовом та відкриття провадження у справі, що свідчить не про повернення сторін у попередній стан, як це зазначає представник АТ, а про фактичне задоволення позовних вимог ОСОБА_2 відповідачем до закінчення розгляду судом справи; посилання на те, що окрім скасування оскаржуваного протоколу № 6-0 від 24.04.2018 року АТ також прийняло рішення про направлення засобу обліку електроенергії для проведення експертизи, свідчить про усвідомлення відповідачем протиправності прийнятого ним протоколу № 6-0 від 24.04.2018 рок; відповідач умисно використав поняття припинення існування предмету спору у своїй заяві, в якій просив закрити провадження у справі з метою ухвалення судом рішення про закриття провадження у справі у цій частині, та, як наслідок, позбавлення права позивача на відшкодування понесених судових витрат; предмет спору був наявний на момент звернення ОСОБА_2 до суду із позовом до АТ, а його відсутність на момент розгляду справи судом є наслідком скасування АТ оскаржуваного протоколу і це є не що іншим, як задоволенням позовних вимог.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Суд першої інстанції, задовольняючи заяву про стягнення судових витрат у вигляді судового збору у розмірі 704,80 гривень виходив з того, що зазначені судові витрати підлягають стягненню з відповідача (а.с.68,69).

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції у цій частині з таких підстав.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ст. 133 ч.ч.1,2 ЦПК України).

Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях. У випадках, установлених п.1 ч.1 ст. 7 цього Закону, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених ч. 1 с. 7 цього Закону, - повністю (ст. 7 ч.1 п.5 Закону України «Про судовий збір»).

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: відсутній предмет спору (ст. 255 ч.1 п.2 ЦПК України).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 12.07.2018 року закрито провадження у справі з підстав п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Зважаючи на викладене, судовий збір у розмірі 794,80 гривень (а.с.25), відповідно до п.5 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», за клопотання позивача, підлягає поверненню з державного бюджету, а не шляхом стягнення судового збору з відповідача на користь позивача.

За таких обставин, ухвала суду від 26.10.2018 року у частині стягнення з АТ на користь позивача судових витрат у розмірі 704,70 гривень підлягає скасуванню з прийняттям нової ухвали про відмову у задоволенні заяви про стягнення судового збору з АТ.

Відмовляючи представнику позивача у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійне правничу допомогу, суд виходив з того, що позивач не довів понесення ним зазначених витрат (а.с.68,69).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції у цій частині з огляду на наступне.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред'явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача (ст. 142 ч.3 ЦПК України).

Ухвалою суду від 12.07.2018 року провадження у справі закрито з підстав п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України (за відсутності предмету спору), оскільки рішення комісії від 24.04.2018 року, яке було предметом спору у даній справі, відповідач, на звернення позивача, 12.06.2018 року скасував (а.с.6,31,32,37).

Позивач просить стягнути судові витрати, пов'язані з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 6 300 гривень.

На підтвердження факту існування договірних відносин з надання професійної правничої допомоги, а також факту виконання умов договору між позивачем і адвокатом ОСОБА_3 надано договір про надання правової допомоги від 29.01.2018 року (а.с.63-67) та акт прийому-передачі виконаних робіт по справі від 25.07.2018 року (а.с.43).

Зі змісту договору про надання правової допомоги від 29.01.2018 року вбачається, що предметом договору є те, що адвокат (ОСОБА_3.) зобов'язується за дорученням клієнта (ОСОБА_2) на умовах та в порядку, передбаченому цим договором, здійснювати захист прав та законних інтересів ОСОБА_4, а клієнт зобов'язується виплатити адвокату гонорар за надані послуги відповідно до акту виконаних робіт (п.1.1 договору від 29.01.2018 року, а.с.63-65).

Зазначений договір не містить уточнень або доповнень стосовно того, що предметом цього договору є те, що адвокат ОСОБА_3 зобов'язується за дорученням клієнта на умовах та в порядку, передбаченому цим договором, здійснювати захист прав та законних інтересів позивача ОСОБА_2

Акт прийому передачі виконаних робіт по справі містить посилання на Договір про надання правової допомоги від 29.01.2018 року (а.с.43).

Між тим, на підтвердження існування договору про надання правової допомоги між ОСОБА_2 і адвокатом Максимець О.І., такий договір суду не надано.

Матеріали справи містять лише договір від 29.01.2018 року про те, що адвокат ОСОБА_3 зобов'язується за дорученням клієнта на умовах та в порядку, передбаченому цим договором, здійснювати захист прав та законних інтересів ОСОБА_4

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо ст. 141 ч.8 ЦПК України).

Зважаючи на те, що позивач не довів належними, допустимими і достатніми доказами розмір його витрат на професійну правничу допомогу адвокатом ОСОБА_3, відсутні правові підстави для задоволення заяви про стягнення витрат на правову допомогу.

Доводи представника позивача у скарзі про те, що факт надання правової допомоги адвокатом підтверджується договором від 29.01.2018 року і актом прийому передачі 25.07.2018 року не заслуговують на увагу через те, що докази того, що між позивачем та адвокатом ОСОБА_3 укладено договір, відповідно до якого адвокат ОСОБА_3 зобов'язався здійснювати захист прав та законних інтересів позивача ОСОБА_2 суду не надані.

Оскільки заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути задоволена через відсутність доказів на підтвердження існування зобов'язань між адвокатом і позивачем, доводи представника позивача про безпідставність посилання суду на відсутність Книги обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міндоходів від 16.09.2013 року № 481 не мають правового значення.

Доводи і аргументи представника відповідача щодо необґрунтованості стягнення судового збору з відповідача прийняті до уваги судом апеляційної інстанції і є підставою для скасування ухвали суду у цій частині.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 376 ч.1 п.п.1-4 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ухвала суду першої інстанції у частині стягнення судового збору постановлена з порушенням норм матеріального права, суд не застосував ст. 7 ч.1 п.5 Закону України «Про судовий збір», ухвала суду у цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви про стягнення з відповідача судового збору.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у стягненні судових витрат на професійну правничу допомогу за недоведеністю вимог, колегія суддів відхиляє скаргу представника позивача, а ухвалу суду у цій частині залишає без змін.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.п.1,6, 375, 376 ч.1 п.п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Одесаобленерго» - задовольнити.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - відхилити.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2018 року в частині стягнення з акціонерного товариства «Одесаобленерго» судових витрат в розмірі 704 гривні 80 копійок - скасувати.

Відмовити представнику ОСОБА_2 у задоволенні заяви про стягнення судового збору в розмірі 704 гривні 80 копійок з акціонерного товариства «Одесаобленерго».

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2018 року в частині відмови представнику ОСОБА_2 у задоволенні заяви про стягнення витрат на правову допомогу - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 28.03.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Г.Я. Колесніков