ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року

м. Харків

Справа № 645/3544/17

Провадження № 22-ц/818/796/19

Категорія: сімейні

Харківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача: ОСОБА_1,

суддів: Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Пузікової Ю.С.

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_2,

Відповідач: ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2018 року у складі судді Ульяніч І.В.

встановив:

17.08.2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом в якому просила розподілити спільне майно автомобіль марки HYUNDAI ACCENT, 2006 року випуску, державний номер АХ 8322 AM та стягнути з ОСОБА_3 1/2 вартості автомобіля в сумі 7640 доларів США, що за курсом НБУ становить 19 5813 гривень та стягнути судовий збір в розмірі 1958 гривень.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначала, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 07.07.2006 року, рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25.10.2016 року шлюб було розірвано.

В період зареєстрованого шлюбу вони із відповідачем за отримані в кредит кошти в розмірі 15280 доларів США придбали автомобіль HYUNDAI ACCENT, 2006 року випуску, державний номер АХ 8322 AM, який був зареєстрований на ім'я відповідача. Зобов'язання за кредитним договором було виконано в повному обсязі в період зареєстрованого шлюбу сторін.

21.07.2016 року відповідач ОСОБА_5, перебуваючи із позивачем у шлюбі, без її письмової згоди, здійснив продаж легкового автомобіля.

Відповідач проти позову заперечував, стверджуючи, що автомобіль було придбано за його особисті кошти, в тому числі за рахунок коштів, отриманих ним від продажу іншого автомобіля, набутого до шлюбу, а також вказував, що кредит погасив також особисто за власні кошти.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково.

Суд вирішив в порядку поділу спільного майна подружжя у виді автомобіля марки HYUNDAI ACCENT, 2006 року випуску, державний номер АХ 8322 AM, стягнути з ОСОБА_3 1/2 частину вартості автомобіля в сумі 20000 гривень, а також стягнути у якості відшкодування судових витрат на правову допомогу в розмірі 5000 гривень, стягнути витрати за сплату судового збору в розмірі 1600 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязіта вирішити питання про розподіл судових витрат у відповідності із законом.

Обґрунтовуючи скаргу ОСОБА_3 вказує, що кредит для придбання спірного автомобіля був оформлений на його імя і виключно він сам здійснював його погашення шляхом перерахування певних сум, виключно за свої гроші сплачував весь кредит (в повному обсязі, так як продав свій автомобіль ВАЗ Лада 110 в 2006 році.

Вказує, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки тому, що згідно договору купівлі продажу квартири від 18.07.2009 року гроші від продажу квартири отримані ОСОБА_5 18.07.2009 року, а через один день, тобто 20.07.2009 року, ним повністю погашений кредит за автомобіль. Судом також не враховано, що отримання відповідачем своєї частки від продажу квартири у розмірі еквівалент 13650 доларів США було достатнім для погашення залишку кредиту у розмірі 7603 доларів США.

Крім того, станом на 2006 рік позивач ОСОБА_2 не працювала, власного доходу не мала, а з 15.04.2007 року доглядала за новонародженою дитиною. Гроші, які отримував відповідач в якості заробітної плати, використовувались на потреби сім'ї і були спільною власністю подружжя, на погашення кредиту вони не використовувались. ОСОБА_2, була зареєстрована фізичною особою підприємцем, якій знаходиться на єдиному податку, однак в деклараціях в той час відображалась тільки отриманий валовий дохід, а не чистий прибуток. Тому ствердження суду, що вона отримувала дохід від підприємницької діяльності є необґрунтованим.

Крім того, вказує апелянт, суд не з'ясував фактичний момент передачі грошей при продажу автомобіля марки HYUNDAI ACCENT. Позивач в позовній заяві вказує, що відповідно до даних Єдиного державного реєстру рухомого майна 21.07.2016 року відповідач, перебуваючи у шлюбі з позивачем, здійснив продаж автомобіля в порушення вимог ст.65 СК України, тобто без згоди позивача. Однак фактичний продаж автомобіля в дійсності був здійснений в серпні 2014 року та спірний автомобіль був проданий шляхом передачі технічного паспорту без переоформлення громадянину ОСОБА_6 В серпні 2014 року позивачка не заперечувала проти цього та надала свою згоду. Оскільки сторони станом на серпень 2014 рік перебували в шлюбі, мешкали однією родиною, то відповідно кошти, отримані від продажу автомобіля, були витрачені в інтересах сім'ї. Шлюб був припинений в листопаді 2016 року на підставі рішення суду.

Також на прохання ОСОБА_6 відповідачем було виписано генеральну довіреність від 21.07.2016 року на ОСОБА_7. Юридичне переоформлення спірного автомобіля відбулося в той же день, що підтверджується договором-купівлі продажу автомобіля. Вище вказані факти підтверджувалися під час судових засідань показаннями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Позивач ОСОБА_2 рішення суду не оскаржила, в судове засідання апеляційного суду не зявилась, відзив на апеляційну скаргу не подала. Колегія суддів,враховуючи, що позивач була своєчасно повідомлена про розгляд справи, керуючись положеннями ст.ст. 371, 372 ЦПК України, приходить до висновку про можливість розгляду справи за її відсутності за наявними матеріалами справи.

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_8 в судовому засіданні підтримали та просили задовольнити апеляційну скаргу, посилаючись на доводи, викладені в обґрунтуванні апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доводи осіб, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги за таких підстав.

Судом встановлено, що сторони в період зареєстрованого шлюбу за отримані кредитні кошти придбали автомобіль. Згідно довідки ПАТ КБ «Правекс-Банк» від 27.09.2017 року за період з 01.08.2006 року по 20.07.2009 року була погашена заборгованість за кредитом в розмірі 15280 доларів США, заборгованість за відсотками в розмірі 4054 доларів США. Згідно повідомлення Правекс-Банку від 21.07.2009 року зазначено, що ОСОБА_5 виконав усі зобов'язання за кредитним договором від 01.08.2006 року, у зв'язку із чим договір застави транспортного засобу марки HYUNDAI ACCENT, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1, припинив свою дію. Згідно копії договору застави транспортного засобі від 01.08.2006 року, предметом якого був зазначений автомобіль, вартість автомобіля та відповідно кредитних коштів, отриманих на його придбання становила 15280 доларів США (а.с.5-9,42)

Згідно копії договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6341/2016/000652 від 21.07.2016 року ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_6 придбав автомобіль HYUNDAI ACCENT, 2006 року випуску, державний номер АХ 8322 AM, за 40 000 гривень, договір був посвідчений сервісним центром РСЦ МВС (а.с.47).

Згідно довідки ПАТКБ «Правекс-Банк» від 27.09.2017 року за період з 01.08.2006 року по 20.07.2009 року була погашена заборгованість за кредитом в розмірі 15 280 доларів США, заборгованість за відсотками в розмірі 4054 доларів США. В період дії кредитного договору 23.05.2008 року кредит було погашено в розмірі 2900 доларів США, а 20.07.2009 року в розмірі 7603 доларів США (а.с.89)

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що поділу підлягає майно, яке набуте подружжям за час шлюбу, або ж кошти, які були отримані в результаті відчуження майна без згоди іншого співвласника, а не кошти, за які подружжям було набуте спільне майно у період шлюбу. Ухвалюючи рішення про стягнення на користь позивача половину вартості відчуженого відповідачем автомобіля у розмірі 20000 грн. , а не 7640 доларів США, як це просила позивач, суд першої інстанції виходив з того, що при поділі спірного майна подружжя визначальним є вартість цього майна на момент його відчуження, а не на момент придбання.

Колегія суддів погоджується з зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки такий висновок є обґрунтований і судом зроблений відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно ст. 60, 61,63 СК України -майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 65 СК України - дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно ст. 69, 70, 71 СК України - дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Згідно ст. 12 ЦПК України - учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили, що відповідач здійснив відчуження спірного автомобіля у 2016 році за іншою ціною, ніж зазначеною в договорі купівлі-продажу, оформленого в сервісному центрі РСЦ МВС України в Харківській області, тобто 40000 грн. (а.с.47).

Що стосується доводів відповідача про придбання автомобіля виключно за власні кошти та погашення наданого банком для його придбання кредиту за особисті кошти, то ці доводи судом першої інстанції були перевірені і суд надав їм належну правову оцінку.

Суд обґрунтовано і у відповідності із вимогами закону відхилив зазначені доводи відповідача, оскільки ним не доведено шляхом подання належних та допустимих доказів, які б свідчили про зв'язок між відчуженням автомобіля ВАЗ і придбанням спірного автомобіля, та між продажом спільного з батьком нерухомого майна та погашенням кредиту.

За загальним правилом майно, придбане під час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя. Безумовно, кожен із подружжя вправі набувати і в особисту власність будь-яке майно під час шлюбу, а для визначення набутого під час шлюбу майна спільним майном подружжя має значення і особиста участь у цьому кожного з подружжя. Проте тягар доведення перед судом відходження від загального правила належить тій особі, яка про це стверджує.

Відповідачем не надано доказів, які б свідчили, що під час набуття у власність автомобіля HYUNDAI ACCENT, 2006 року випуску, подружжя визначили особливий режим цього майна, тобто особистою приватною власністю ОСОБА_3

Стеттею 61 СК України передбачено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові ОСОБА_9 Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц зроблено висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв'язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на спільне майно.

Доводи апеляційної скарги в цій частині оскарження судового рішення зводяться до переоцінки доводів суду першої інстанції, яким вже була надана оцінка та не спростовують рішення суду.

Отже, рішення суду в частині вирішення вимог про поділ майна подружжя колегія суддів вважає законною та обґрунтованою.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з рішенням суду в частині розподілу судових витрат.

Так, вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позовні вимоги задоволено частково, а позивачем підтверджено наявними у справі доказами понесення ним судових витрат, які складаються з суми судового збору та витрат на правничу допомогу, то заява про розподіл судових витрат між сторонами підлягає задоволенню.

З висновком суду першої інстанції стосовно стягнення з відповідача на користь позивача суми судового збору у розмірі 1600 грн. колегія судів не погоджується з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 зверталась до суду з позовом в якому визначила ціну позову 195 813 грн. і відповідно до цього нею було сплачено судовий збір.

Судом першої інстанції позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково у розмірі 20 000 грн., тобто задоволено 10 % від ціни позову і таким чином з ОСОБА_3 підлягає стягненню 195 грн. 81 коп. у якості відшкодування судових витрат на оплату судового збору за подання позовної заяви, а не 1600 грн., як це помилково визначив суд першої інстанції.

Також колегія суддів не погоджується, з судовим рішенням стосовно стягнення витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат повязаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. ч. 3, 8 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи повязані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим.

Розмір витрат які сторона сплатила або має сплатити у звязку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами джазів (договорів, рахунків, тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом пяти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Згідно з частиною четвертою статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Статтями 26, 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

З матеріалів справи вбачається, що в суді першої інстанції у судових засіданнях безпосередньої приймали участь позивач, а також її інтереси представляв - ОСОБА_10, який діяв на підставі договору про надання правової допомоги від 01.09.2017 року та свідоцтва про право заняття адвокатською діяльністю.

Відповідно до статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Так, звертаючись до суду з заявою про розподіл судових витрат понесених на правничу допомогу ОСОБА_2 надала лише квитанцію № 18683713 про перерахування на користь адвокатського бюро «Володимира Коротуна» 5000 грн. (а.с. 87-88).

Договором про надання правової допомоги від 01.09.2017 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_11 передбачено, що вартість послуг адвоката за договором визначається у Додатку № 1 до цього договору (пункт 3.1)

Однак, позивачем не надано ні Додатку № 1 до договору про надання правової допомоги від 01.09.2017 року, ні акту приймання передачі юридичних послуг.

Таким чином в порушення ст. 137 ЦПК України ОСОБА_2 не надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За таких обставин відсутні підстави для задоволення заяви ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Таким чином апеляційний суд змінює рішення в частині розподілу судових витрат.

Також, не підлягають задоволенню вимоги апеляційної скарги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачені судові витрати на правничу допомогу у розмірі 5400 грн.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 уклав договір про надання юридичних послуг від 08.09.2017 року з субєктом підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_12, що відповідно до норм ЦПК та Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", не може слугувати належними доказами понесених витрат у цій справі повязаних з оплатою послуг ОСОБА_12 саме як послуг адвоката.

Відповідно до статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Таких доказів апеляційному суду не надано.

Таким чином, відсутні підстави для задоволення заяви відповідача ОСОБА_3 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не впливають на висновки суду першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2018 року в частині розподілу судових витрат змінити.

Відмовити у задоволені вимог ОСОБА_2 про стягнення суми на відшкодування витрат на правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП - НОМЕР_2) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_3) 195 грн. 81 коп. у якості відшкодування судових витрат по оплаті судового збору за подання позовної заяви.

В іншій частині рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 березня 2019 року

Головуючий П.В. Кісь

Судді: О.М. Хорошевський

ОСОБА_13