Єдиний унікальний номер: 223/136/19
Провадження номер: 2/223/137/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 р. м. Вугледар

Вугледарський міський суд Донецької області в складі: головуючого - судді Дочинець С.І., при секретарі Лифенко Н.Г., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вугледар цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Позовні вимоги позивач мотивує тим, що він з 09 березня 2005 року працював на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» та наказом №267-к від 10 квітня 2018 року його було звільнено згідно п. 2 ст. 40 КЗпП України. Згідно з довідкою відповідача №2397 від 05.12.2018 року на час звільнення належна до виплати позивачеві сума заробітної плати склала 48480,13 гривень. Зазначена сума ОСОБА_1 була перерахована відповідачем платіжними дорученнями: №3167 від 25.05.2018 року в розмірі 6428,55 гривень та №419 від 18.06.2018 року в розмірі 42051,58 гривень. Таким чином, при звільненні роботодавцем не було проведено розрахунок всіх належних позивачу сум. Згідно довідки №2397 від 05.12.2018 року середньоденна заробітна плата становить 446,70 гривень. Загальна кількість робочих днів з дня звільнення 10.04.2018 року і до дня фактичного розрахунку 18.06.2018 року становить 48 робочих днів. Сума середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню, становить: 446,70 гривень*48 днів = 21441,60 гривень. З огляду на викладене, позивач просить суд стягнути з ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 21441,60 гривень.

Позивач та його представник про місце, дату та час розгляду справи були повідомлений належним чином, що підтверджується розписками про отримання судових повісток про виклик до суду (а.с. 16,17). Від представника позивача на адресу суду надійшло письмове клопотання про розгляд справи без її участі та участі її довірителя ОСОБА_1

Відповідач про місце, дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с 34). Представник відповідача надала до суду письмове клопотання пр. розгляд справи за її відсутності, заперечувала проти вимог позову та просила суд відмовити в їх задоволенні.

Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позов та додаткові пояснення, відповідно до якого відповідач підтверджує, що ОСОБА_1 дійсно працював на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» та був звільнений 10.04.2018 року наказом підприємства № 267к. При звільненні належна сума до виплати складала 48480,13 гривень, яка була виплачена позивачеві платіжними дорученнями: №3167 від 25.05.2018 року в розмірі 6428,55 гривень та №419 від 18.06.2018 року в розмірі 42051,58 гривень. Несвоєчасність виплати була обумовлена проведенням АТО на території Донецької області та тим, що ДП «ДВЕК», до складу якого входило ДП «Шахта ім. М.С. Сургая», знаходилось на непідконтрольній Україні території. Отже, станом на дату звільнення позивача від ДП «ДВЕК» не було своєчасно перераховано відповідні кошти на виплату заробітної плати працівників, що свідчить про відсутність вини відповідача у здійсненні несвоєчасного розрахунку при звільненні ОСОБА_1

Окрім того, відповідачем у відзиві на позов заявлено про необхідність застосувати до вимог позивача строки позовної давності, передбачені ч. 1 ст. 233 КЗпП, а саме тримісячний строк звернення до місцевого суду з дня фактичного розрахунку з позивачем за всіма належними йому до сплати сумами. Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_1 отримав останній платіж 18.06.2018 року, з даної дати останній дізнався про порушення свого права, а тому кінцевим строком звернення до суду є 18.09.2018 року. Враховуючи, що ОСОБА_1 звернувся до суду 28.01.2019 року, останній пропустив строк звернення до суду за вирішенням даного трудового спору. З огляду на викладене, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Від відповідача не надходило клопотань про розгляд справи у поряду загального позовного провадження.

Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, передбачених ч. ч. 5, 7 ст. 279 ЦПК України, від сторін не надходило.

Суд, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, дослідивши які вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач з 09 березня 2005 року працював на Державному підприємстві «Шахта ім. М.С. Сургая» та був звільнений 10 квітня 2018 року наказом № 267к від 10.04.2018 року у звязку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоровя на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України (а.с. 6-9).

Відповідно до довідки №2397 від 05 грудня 2018 року, виданої ОСОБА_2 підприємством Шахта ім. М.С. Сургая», при звільненні ОСОБА_1 нарахована заробітна плата за квітень 2018 року складає 60230,02 гривень, належна сума до виплати складає 48480,13 гривень. Заробітна плата сплачена:

- платіжним дорученням №3167 від 25.05.2018 року в розмірі 6428,55 гривень (а.с. 10, 24);

- платіжним дорученням №419 від 18.06.2018 року в розмірі 42051,58 гривень (а.с. 10, 25).

Середня заробітна плата становить 446,70 гривень (а.с. 10).

Так, в судовому засіданні встановлено, не оспорюється сторонами та у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, що ОСОБА_1 дійсно працював на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» та був звільнений з підприємства 10 квітня 2018 року. В день звільнення з останнім не було проведено повного розрахунку всіх належних його сум, а остаточний розрахунок з позивачем було здійснено 18 червня 2018 року. Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 446,70 гривень, оскільки кожна зі сторін посилається на зазначені обставини як в досліджених письмових доказах, так і в наданих суду позові та відзиві на позов.

Згідно статті 47 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 рудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При визначенні середньої заробітної плати слід керуватися вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями) (далі - Порядок). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії.

З п. 2 вказаного Порядку вбачається, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з відповідача, суд погоджується зі здійсненим позивачем розрахунком, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується довідкою №2397 від 05 грудня 2018 року, виданої ОСОБА_2 підприємством Шахта ім. М.С. Сургая», середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 446,70 гривень, що не оспорюється сторонами та не підлягає доказуванню.

Згідно з п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки розрахунку при звільненні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата.

Отже, розмір компенсації середнього заробітку за період, коли з вини відповідача з позивачем не було здійснено розрахунок при звільненні, а саме, за період з 10 квітня 2018 року по 18 червня 2018 року, який підлягає відшкодуванню позивачеві ОСОБА_2 підприємством «Шахта ім. М.С. Сургая» становить 20994,90 гривень (47 робочих дні х 446,70 гривні = 20994,90 гривень).

Відповідач в наданому до суду відзиві на позов заявлено про пропущення позивачем тримісячного строку звернення до суду з даним позовом, передбаченим ч. 1 ст. 233 КЗпП, а тому, вирішуючи питання про необхідність застосувати до вимог позивача позовної давності, суд виходить з наступного.

Встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

В свою чергу середній заробіток за весь час затримки не є заробітною платою, не належить до структури заробітної плати, а є своєрідною штрафною санкцією для роботодавця за порушення ним строків розрахунку з працівником при звільненні останнього.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлюється тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Аналогічні висновки містяться у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі №1-5/2012 та постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року по справі №6-409цс16.

Так, в судовому засіданні встановлено, що відповідач остаточно розрахувався з позивачем 18 червня 2018 року, отже з даної дати має обчислюватись тримісячний строк позовної давності для звернення позивача з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, тобто строк позовної давності звернення ОСОБА_1 з даним позовом сплив 18 вересня 2018 року.

Клопотань про поновлення пропущеного строку позовної давності від позивача не надходило.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на викладене, спираючись на положення ч. 1 ст. 233 КЗпП, ч. 4 ст. 267 ЦК України, враховуючи, що ОСОБА_1 звернувся до суду 28.01.2019 року, тобто після спливу тримісячного строку встановленого для вирішенням даного трудового спору, суд вважає необхідним відмовити позивачеві в задоволенні вимог позову в повному обсязі.

Оскільки, відповідно до вимог статті 279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, то, відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

На підставі викладеного, керуючись ст. 47, 116, 117, 233 Кодексу законів про працю України, ст. 267 Цивільного кодексу України, п. п. 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, п 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 рудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», ст. ст. 12, 13, 76, 77, 80-83, 141, 247, 258, 263-265, 279 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні вимог позовної заяви ОСОБА_1 до Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного суду через Вугледарський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Вугледарського

міського суду Донецької області ОСОБА_3