КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2019 року м. Київ

Справа 758/10885/16-ц

Апеляційне провадження №22-ц/824/16072/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Поліщук Н.В., Андрієнко А.М.

секретар Луговий Р.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва ухваленого під головуванням судді Ларіонової Н.М. 08 квітня 2019 року в м. Києві, дата складання повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В

У вересні 2016 року позивачі звернулися до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, в якому просили:

1) визнати недостовірною, наклепницькою та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 та ОСОБА_2 інформацію, поширену Товариством з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» ІНФОРМАЦІЯ_1 в телепередачі «Українські сенсації. Время Ч», а саме наступні висловлювання: - « ОСОБА_4 с ОСОБА_1 вели дела с украинскими чиновниками, помогая им отмывать преступные деньги»; - «ОСОБА_1 с клеймом лидера украинской мафии»; - « Семъя ОСОБА_1 <...> грабила Каталонию на серьезные сумы»;

2) визнати недостовірною, наклепницькою та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 та ОСОБА_2 інформацію поширену ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» ІНФОРМАЦІЯ_1 в телепередачі «Українські сенсації. Время Ч», а саме наступні висловлювання: - «На самом деле это деньги, которые были украдены на территории бывшего... нашей страны, и после этого они различным путем выводились в эти страны <...>»; - « <...> преступлений, которые совершил ОСОБА_1 <...>»;

3) зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» спростувати недостовірну та наклепницьку інформацію, а саме наступні висловлювання: - «ОСОБА_4 с ОСОБА_1 вели дела с украинскими чиновниками, помогая ич отмывать преступные деньги»; - «ОСОБА_1 с клеймом лідера украинской мафии»; - « Семья ОСОБА_1 <...> грабила Каталонию на серьезные сумы», які були розповсюджені ІНФОРМАЦІЯ_1 в телепередачі «Українські сенсації. Время Ч» - у той же спосіб, в який ним було поширено недостовірну та наклепницьку інформацію, а саме розмістити спростування у телепередачі «Українські сенсації» на телеканалі «1+1» протягом 10 календарних днів, після набранні законної сили рішенням суду у даній справі шляхом оголошення резолютивної частини судового рішення в даній справі із зазначенням, що розповсюджена Товариством з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Студія 1+1», вищевказана інформація є недостовірною, наклепницькою і такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

4) зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» та ОСОБА_3 , спростувати недостовірну та наклепницьку інформацію, а саме наступні висловлювання: - «На самом деле это деньги, которые были украдены на территории бывшего... нашей страны, и после этого они различным путем выводились в эти страны»; - «<...> преступлений, которые совершил ОСОБА_1 <...>», які були розповсюджені ІНФОРМАЦІЯ_1 в телепередачі «Українські сенсації. Время Ч» - у той же спосіб, в який ними було поширено недостовірну та наклепницьку інформацію, а саме розмістити спростування у телепередачі «Українські сенсації» на телеканалі «1+1» протягом 10 календарних днів, після набрання законної сили рішенням суду по даній справі шляхом оголошення резолютивної частини судового рішення в даній справі із зазначенням, що розповсюджена Товариством з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» та ОСОБА_3 , вищевказана інформація є недостовірною, наклепницькою і такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

5) стягнути солідарно із ОСОБА_3 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1000000,00 (один мільйон) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди за розповсюдження наклепницької та недостовірної інформації.

Позов мотивний тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» та ОСОБА_3 у телепередачі «Українські сенсації. Время Ч» поширили щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вищевказану інформацію, яка є неправдивою та наклепницькою та прямо стосується позивачів. Вказаною інформацію відповідачі звинуватили позивачів в злочинних діях, зокрема, у вчиненні корупційних правопорушень, відмиванні доходів, отриманих незаконним шляхом та створення злочинної організації, що насправді не відповідає дійсності та є брехнею. Відомості, поширені відповідачами, є неправдивими та такими, що принижують честь, гідність і ділову репутацію позивачів як публічних, відомих та законослухняних осіб. Зазначений виступ ОСОБА_3 та відеоматеріалів ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» розміщений в мережі Інтернет за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 на сайті, власником якого є ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1».

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 08 квітня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що частина висловлювань має безособовий характер, а частина, з огляду на використані мовні засоби, є оціночними судженнями. Позивачі є публічними діячами, оскільки здійснювали публічну владу на місцевому рівні і про це ними зазначено у позові. У зв`язку із цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Судом також вказано на те, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 були публічними опонентами один одному, при цьому останній як народний депутат України входив до створених, відповідно до законодавства України, органів Верховної Ради України, предметом діяльності яких, зокрема, була перевірка діяльності даного позивача. Тобто, першоджерелом інформації, з вимогою про спростування якої позивач звертається до суду, є висновки, які містяться в чинних рішеннях органів державної влади. Тому суд, оцінюючи баланс прав та законних інтересів позивачів при вирішенні даного спору віддав перевагу суспільному інтересу у встановлені істини у суспільно значущих питаннях над приватним інтересом публічної особи позивача ОСОБА_1 .. Суд оцінив спірні висловлювання відповідача не як звинувачення даного позивача у вчиненні того чи іншого злочину, вина у вчиненні якого має бути встановлена лише на підставі вироку суду, а як зроблений у формі гострої критики заклик до проведення повного, всебічного та об`єктивного розслідування кримінальних правопорушень. На підставі викладеного, суд визнав позовні вимоги безпідставними та такими, що не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Не погодився із вказаним судовим рішенням позивач ОСОБА_1 , його представником адвокатом Демченко Ю.В. подана апеляційна скарга, в якій зазначається про незаконність рішення у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду реальним обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин справи, що призвело до її неправильного вирішення. Вказує на те, що факт поширення інформації саме ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» є доведеним, натомість, суд першої інстанції не взяв цього до уваги. Також зазначає, що суд першої інстанції невірно визначив характер усіх спростовуваних тверджень, оскільки така інформація не є, і не може бути оціночним судженням. Вказує на те, що поширена інформація не є критикою, а є фактичними твердженнями, які не відповідають дійсності, а тому права позивачів є порушеними і підлягають захисту у судовому порядку шляхом визнання інформації недостовірною зобов`язанням відповідачів її спростувати. Також вказує на те, що посилання суду першої інстанції на матеріали Тимчасових слідчих комісій ВРУ, як на першоджерело поширеної інформації є недоречними, безпідставними і дані документи жодним чином не звільняють ОСОБА_3 від обов`язку спростувати недостовірну інформацію, адже ОСОБА_3 не надав жодної копії обвинувального вироку відносно ОСОБА_1 та/або ОСОБА_2 (або ж інформації про наявність таких вироків) на підтвердження поширеної ним інформації. Вказане додатково свідчить про неповне з`ясування судом першої інстанції усіх обставин справи та помилкову оцінку «висновків тимчасових слідчих комісій» в якості достатньої підстави для поширення відносно ОСОБА_1 наклепницьких тверджень. Враховуючи викладене просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» адвокат Здоровець С.В. заперечує проти доводів викладених в апеляційній скарзі. Вважає, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що позовні вимоги позивачів є недоведеними та безпідставними. Просить у задоволенні вимог апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відзив на апеляційну скаргу також було подано представником відповідача ОСОБА_3 - адвокатом Веремійчук К.О., де вказується на те, що судом першої інстанції кожному із оспорюваних висловлювань був наданий повний, всебічний, вмотивований, об`єктивний та вичерпний аналіз на основі положень чинного законодавства та усталеної національної і міжнародної судової практики. Сторона відповідача наголошує на тому, що межа допустимої критики позивачів є вищою, так як вони є публічними особами, а поширена даним відповідачем є достовірною і не спростованою стороною позивачів в ході розгляду справи. Тому представник даного відповідача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні представник позивачів - адвокат Сіліна М.Д. підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просила про скасування рішення суду першої інстанції, ухвалення нового судового рішення про задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Веремійчук К.О. та представник відповідача ТОВ «ТРК «Студія 1+1» - адвокат Здоровець С.В. заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважають рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просили залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Разом з позовною заявою до суду був поданий диск із відеозаписом телепередачі «Українські сенсації. Время Ч», що була оприлюднена, за твердженням позивачів, ІНФОРМАЦІЯ_1 /т.1 а.с.24/.

Як вбачається із запису на диску, він створений 01 серпня 2016 року та затвердженням представника позивачів був скопійований з мережі Інтернет, а саме: з сайту ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» за адресоюІНФОРМАЦІЯ_3.

Також матеріали справи містять роздруківку з сайту, яка має позначення «1+1», з анонсом телепередачі «Українські сенсаці. Время Ч», НОМЕР_1 сезон випуск НОМЕР_2 /т.2 а.с.74-79/

Так, позивачі просять визнати недостовірною та спростувати наступну інформацію:

«ОСОБА_4 с ОСОБА_1 вели дела с украинскими чиновниками помогая им отмывать преступные деньги»;

«ОСОБА_1 с клеймом лидера украинской мафии»; « Семья ОСОБА_1<...> грабила Каталонию на серьезные сумы»;

«На сомом деле это деньги, которые были украдены на территории бившего... нашей страны, и после этого они различным путем выводились в эти страны <...>»;

«<...> преступлений, которые совершил ОСОБА_1<...>».

Під час дослідження відеозапису судом встановлено, що висловлювання відтворювалися у такому вигляді:

«Испанские детективы подозревают: ОСОБА_4 с ОСОБА_1 вели дела с украинскими чиновниками помогая им отмывать преступные деньги <...>» (мова оригіналу);

« ОСОБА_1 с клеймом лидера украинской мафии» (мова оригіналу);

« Семья ОСОБА_1 , по мнению испанской ОСОБА_11 , грабила Каталонию на серьезные суммы» (мова оригіналу);

«На самом деле это деньги, которые были украдены на территории бывшего... нашей страны, и после этого они различным путем выводились в эти страны <...>» (мова оригіналу).

Згідно з Висновком експертного лінгвістичного дослідження №14-09/16 від 14 вересня 2016 року, складеним ТОВ «Експерт правознавства» на замовлення представника позивачів, у оспорюваних висловлювання наявна негативна інформація образливого характеру щодо позивачів та викладена у формі фактичних тверджень, а не оціночного судження /т.1 а.с.120-148/.

За даними національної поліції України та генеральної прокуратури України позивачі до кримінальної відповідальності не притягувались і під підозрою в рамках кримінальних проваджень не перебувають /т.1 а.с.149-154/.

Матеріали справи містять копію Висновку Колегії Рахункової Палати України від 31 січня 2008 року щодо розгляду матеріалів Звіту «Про результати аудиту ефективності виконання Програми забезпечення виконання у 2007 році м. Києвом функцій столиці України» /т.1 а.с.196-199/.

У Висновку Комітету з питань державного будівництва та місцевого самоврядування Верховної ради України від 17 березня 2008 року мова йде про наявність численних звернення громадян та систематичне порушення чинного законодавства органами місцевого самоврядування територіальної громади м. Києва, на підставі чого комітетом схвалено проект Постанови про призначення позачергових виборів Київського міського голови та вирішено робочій групі продовжити роботу щодо вивчення діяльності Київської міської ради. Вказаний Висновок ґрунтується на інформації робочої групи Комітету Верховної Ради України з питань державного будівництва та місцевого самоврядування щодо вивчення обставин порушення Конституції та законів України Київським міським головою ОСОБА_1 та Київською міською радою станом на 17 березня 2008 року /т.1 а.с.201-222/.

Постановою Верховної Ради України від 18 березня 2008 року були призначені позачергові вибори депутатів Київської міської ради та Київського міського голови /т.1 а.с.200/.

Постановою Верховної Ради України від 19 лютого 2009 року була утворена тимчасова слідча комісія Верховної Ради України з питань розслідування обставин порушення Конституції України та законів України, прийняття протиправних рішень посадовими особами Київської міської ради та її виконавчого органу, а її головою обрано ОСОБА_3 /т.1 а.с.193-194/.

Постановою Верховної Ради України від 11 червня 2009 року був затверджений Звіт тимчасової слідчої комісії Верховної Ради України з питань розслідування обставин порушення Конституції України та законів України, прийняття протиправних рішень посадовими особами Київської міської ради та її виконавчого органу, який було вирішено направити Президенту України, Кабінету Міністрів України, Генеральній прокуратурі України, Міністерству внутрішніх справ України, Службі безпеки України для його вивчення та відповідного реагування /т.1 а.с.228-229/.

Постановою Верховної Ради України від 11 лютого 2010 року був затверджений Звіт тимчасової слідчої комісії Верховної Ради України з питань розслідування обставин порушення Конституції України та законів України, прийняття протиправних рішень посадовими особами Київської міської ради та її виконавчого органу, який було вирішено направити Президенту України, Кабінету Міністрів України, Генеральній прокуратурі України, Міністерству внутрішніх справ України, Службі безпеки України для його вивчення та відповідного реагування . При його затвердженні на сесії Верховної Ради України доповідачем був ОСОБА_3 /т.1 а.с.230-239/.

Постановою Верховної Ради України від 06 червня 2012 року була утворена тимчасова слідча комісія Верховної Ради України з питань розслідування обставин порушення Конституції України, Земельного кодексу України, інших законів України та прийняття протиправних рішень Київської міської ради в період з 2007 по 2010 роки, її головою також обрано ОСОБА_3 /т.1 а.с.195/.

В листі Державної фінансової інспекції в м. Києві від 11 вересня 2012 року адресованому Голові тимчасової слідчої комісії Верховної Ради з питань розслідування обставин порушення Конституції України, Земельного кодексу України, інших законів України та прийняття протиправних рішень Київської міської ради в період з 2007 по 2010 роки ОСОБА_3 наводяться дані про проведені ними контрольні заходи та виявлені порушення /т.1 а.с.223-227/.

Стороною позивачів до матеріалів справи були надані публікації з мережі Інтернет щодо позитивної оцінки діяльності позивача ОСОБА_1 , дані щодо відзначення його державними винагородами та іншими відзнаками в період з 1997 по 2008 роки /т.1 а.с.70-119/. Натомість матеріали справи містять і численні публікації з мережі Інтернет щодо повідомлень про кримінальні провадження пов`язані з позивачами та негативної оцінки їх діяльності за період 2016-2018 роки /т.1 а.с.240-247/.

Також з матеріалів справи вбачається і наявність іншого спору щодо розголошення подібної інформації між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , де судами не встановлено порушень прав позивача /т.1 а.с.176-192, т. 3 а.с.7-12 /.

У статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію (пункт 1 статті 17).

Конституцією України в ст. 3 закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. А в силу ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах.

У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно з ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок порушення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює.

Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування (ч.4 ст. 277 ЦК України).

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом.

Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію.

Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила (ч.6 ст. 277 ЦК України).

Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (ч.7 ст. 277 ЦК України).

Згідно із ч.2 ст.5 Закону України «Про інформацію» реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

А відповідно до ч.1 ст.30 цього Закону ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду (ч.2 ст. 30 цього Закону).

У п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що при розгляді даної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Отже, спростуванню підлягає тільки поширена недостовірна інформація і саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

В рішенні від 10 серпня 2006 року у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. Межі припустимої критики відповідно ширші, коли йдеться про політика, ніж коли йдеться про пересічного громадянина. На відміну від останнього, кожне слово та дія першого неминуче та свідомо стають об'єктом ретельного вивчення з боку журналістів та громадськості, і, отже, він повинен виявляти вищий ступінь толерантності (див. Lingens v. Austria рішення від 8 липня 1986, Series A no. 103, п. 42).

Суд також звернув увагу на те, що повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19.

У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року у справі «Українська прес-група проти України» зазначено, що навіть, якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний баланс для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшенням за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення DEHAES GIJSELSv. BELGIUM, стор. 236, параграф 47).

При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

Політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати (статі 3, 4, 6 Декларації).

З наведених обставин справи вбачається, що в мережі Інтернет був розповсюджений аудіовізуальний твір «Українські сенсації. Время Ч». Як вірно встановлено судом першої інстанції, доказів на підтвердження того, що веб-сайт, на якому була поширена інформація про позивачів, належить відповідачу ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» позивачами не надано. Та обставина, що електронна адреса сайту містить позначення «1plus1.ua» не є достатньою підставою для твердження про належність сайту саме відповідачу ТОВ «ТРК «Студія 1+1». Разом з тим, в ході розгляду справи даний відповідач заперечуючи факт розповсюдження ним інформації, також вказував на своє право на інформацію, належність позивачів до публічних осіб та достовірність інформації. Тобто його доводи є взаємовиключними. Але доказів на спростування обставин належності йому даного сайту суду також не було представлено. Відповідач ОСОБА_3 не заперечував факту розповсюдження інформації, але вказував на належність позивачів до публічних осіб та достовірність інформації.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Конвенції, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці.

Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави стверджувати, що слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (рішення ЄСПЛ від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»).

Однак навіть у разі, якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання може залежати від того, чи існує достатнє «фактологічне підґрунтя» для оспорюваного висловлювання, в іншому випадку воно буде надмірним (рішення ЄСПЛ у справі «Ліндон, Очаковський-Лоран та Жулі проти Франції»). Щоб розрізнити твердження щодо фактів та оціночні судження необхідно враховувати обставини справи та загальний тон висловлювань (рішення ЄСПЛ у справі «Бразільє проти Франції» від 11 квітня 2006 року), оскільки судження з питань, які становлять суспільний інтерес, можуть на цій підставі становити оціночні судження, а не твердження щодо фактів (рішення ЄСПЛ «Патурель проти Франції» від 22 грудня 2005 року, «ТОВ «Інститут економічних реформ» проти України» від 02 червня 2016 року).

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що предмет оскаржуваної інформації, є саме розмірковування щодо мотивів та діяльності позивача ОСОБА_1 , як Київського міського голови. Позивач ОСОБА_2 є особою пов`язаною з ОСОБА_1 і він також певний час був депутатом Київської міської ради. Матеріали справи не містять доказів стосовно того, що відповідачі публічно звинувачували позивачів у вчиненні злочинів. Разом з тим, частина спірної статті є політичною критикою у контексті діяльності ОСОБА_1 саме як представника органу місцевого самоврядування, який також є посадовою особою місцевої державної адміністрації.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини посадова особа органу державної влади, погоджуючись на виконання владних повноважень, бере на себе обов'язок нести і поєднаний з цими повноваженнями тягар, до складу якого входить, зокрема, певний дискомфорт від критичного ставлення до влади, а тому межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи.

Політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Таким чином, оскільки позивачі, є публічними особами, а тому свідомо відкриті для прискіпливого контролю за своєю особою, як з боку інших громадян, так і політиків. Інформація, поширена відповідачами стосується виключно його професійної діяльності, а не приватного життя. Крім того, враховуючи публічний статус позивачів та те, що поширена інформація стосувалася публічної діяльності та мала суспільний інтерес, позивачі повині бути терпимим до публічної критики, межа якої є ширшою від критики пересічних осіб.

Оскаржувані судження у цій справі були коментарями у контексті публічної діяльності позивачів, а також стосувалися питань, які становлять суспільний інтерес. З огляду на зазначену природу оскаржуваних тверджень апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вони мають розглядатися у контексті оскаржуваної інформації у цілому як оціночні судження, а не чисті твердження щодо фактів.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні забезпечив баланс між потребою захищати репутацію позивачів та правом інших осіб на інформацію, яка становить суспільний інтерес у контексті діяльності позивачів як публічних осіб органу місцевого самоврядування та органу державної виконавчої влади.

Апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що частина оскаржуваних висловлювань взагалі має безособовий характер, що в свою чергу спростовує твердження позивачів про порушення їх прав.

Як вже вказано вище, юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення такого позову, має бути сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Судом не встановлено сукупності усіх обставин, які є підставою для задоволення позовних вимог, а тому підстави для визнання вказаної позивачами інформації такою, що не відповідає дійсності, порушує їх права і свободи, а також принижує їх честь та гідність, відсутні.

Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про захист честі, гідності і ділової репутації, які за відсутності доведеного порушеного права задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 08 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: Н.В. Поліщук

А.М. Андрієнко

Повний текст постанови складений 11 грудня 2019 року.