Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

м. Київ

справа № 591/1549/15-ц

провадження № 61-21416св18

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) -акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2,

третя особа - ОСОБА_3,

розглянув у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства «ПриватБанк», яка підписана представником СокуренкоНаталією Вікторівною, на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 29 грудня 2016 року у складі судді Грищенко О. В. та рішення апеляційного суду Сумської області від 14 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Кононенко О. Ю., Левченко Т. А, Собини О. І.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2015 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Первісний позов мотивований тим, що 19 березня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № SUH2GK00000031, згідно з яким відповідач отримав кредит у розмірі 50 353,00 доларів США на термін до 17 березня 2026 року, який ОСОБА_2 зобов'язалася повернути та сплатити відсотки і комісію за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. У забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором з ОСОБА_3 було укладено договір поруки, згідно з умовами якого він є солідарним боржником у кредитним правовідносинах.

Посилаючись на неналежне виконання позичальником умов кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість, банк просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 87 541,11 доларів США та 1 072 769,70 грн, яка складається з: 42 902,84 доларів США - заборгованість за кредитом (в тому числі прострочене тіло 6 157,99 долара США); 38 876,27 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5 762 долара США - заборгованість по винагороді (комісії); 68 025,98 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, що складає 1072 769,70 грн.

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним пункту 4.1 кредитного договору № SUH2GK00000031, укладеного між нею і АТ КБ «ПриватБанк» у зв'язку з несправедливістю умов цього пункту договору та істотним дисбалансом договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 29 грудня 2016 року в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним пункт 4.1 кредитного договору № SUH2GK00000031 від 19 березня 2007 року, укладеного між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції в частині первісних позовних вимог мотивоване тим, що банк звернувся до суду з цим позовом в лютому 2015 року. Однак, своїм позовом в 2010 році він змінив строк виконання судового рішення, а отже повторно до суду банк мав можливість звернутись протягом трьох років з дати подання першого позову. Рішення суду першої інстанції в частині зустрічних позовних вимог мотивоване тим, що у пункті 4.1. оспорюваного договору встановлено вимогу щодо сплати споживачем пені в розмірі 0,15 % від простроченої до оплати суми за кожен календарний день прострочення, що перевищує 50 % річних і є порушенням принципу добросовісності, а його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 14 лютого 2017 року рішення Зарічного районного суду м. Суми від 29 грудня 2016 року в частині первісних позовних вимог про стягнення заборгованості змінено, виключивши з його мотивувальної частини висновок суду про те, що звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк змінив строк виконання зобов'язання. Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 29 грудня 2016 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено в зв'язку з пропуском строку позовної давності. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції в частині первісних позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості мотивовано тим, що суд першої інстанції, застосовуючи позовну давність до позову АТ КБ «ПриватБанк», безпідставно ототожнив поняття «звернення стягнення на предмет іпотеки» та «зміну строку виконання зобов'язання», які є різними. Тому, дату звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки суд помилково вважав зміною строку виконання зобов'язання і з цього часу рахував трьохрічна позовна давність. Таким чином, рішення суду про відмову в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» у зв'язку з пропуском строку позовної давності необхідно змінити в частині мотивів для застосування цих строків. Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд апеляційної інстанції мотивував своє рішення пропуском позовної давності.

Аргументи учасників справи

У березні 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» засобами поштового зв'язку подало касаційну скаргу, підписану представником Сокуренко Н. В., в якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Суди не дослідили обставини, що мають значення для справи, та зробили помилковий висновок щодо пропуску позовної давності, не надавши належної оцінки строку дії договору. Вважає, що АТ КБ «ПриватБанк» не змінював строк виконання зобов'язання, визначений сторонами у договорі, і не пред'являв вимоги щодо дострокового повернення суми боргу.

Аналіз змісту касаційної скарги свідчить, що банк оскаржує рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог банку до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. У іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанції не оскаржуються, а тому у касаційному порядку не переглядаються.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справа призначена до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 19 березня 2007 року між ОСОБА_2 та банком був укладений кредитний договір № SUH2GK00000031, згідно з яким відповідач отримав кредит у вигляді непоновлюваної кредитної лінії розмірі 50 353,00 доларів США зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,0 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту зі строком користування до 17 березня 2026 року. Умовами договору передбачено, що при порушенні позичальником зобов'язань щодо сплати відсотків і винагороди банк має право нарахувати пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн за кожен день прострочки.

В порушення умов укладеного між сторонами договору відповідач своїх зобов'язань не виконала, що призвело до утворення заборгованості, яка станом на 14 січня 2015 року становить 87 541,11 доларів США та 1 072 769,70 грн.

АТ КБ «Приватбанк» відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та підпункту а) пункту 2.3.3 умов договору, реалізував право достроково стягнути з позичальника заборгованість за кредитним договором, надіславши 15 червня 2009 року повідомлення (вимогу) ОСОБА_2 про погашення простроченої заборгованості не пізніше 30 календарних днів з дати одержання цього повідомлення, а у разі несплати простроченої заборгованості у вищевказаний строк - достроково повернути в повному обсязі суму кредиту, нараховані проценти, комісію та санкції.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 27 травня 2011 року у справі № 2-447/11, що набрало законної сили 10 січня 2013 року, за позов АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про звернення стягнення на заставлене майно та за зустрічним позовом ОСОБА_2, діючої в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3 до АТ КБ про визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсним, позов банку було частково задоволено та звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 42,41 кв. м., житловою - 27,8 кв. м. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 55 802,80 доларів США, з яких: заборгованість по основному боргу в розмірі 41 121,15 доларів США; заборгованість по процентам в розмірі 545,38 доларів США; поточна заборгованість по комісії в розмірі 131,78 доларів США; пеня за несвоєчасне погашення процентів в розмірі 3 418,87 доларів США; сума простроченої заборгованості по кредиту 1 160,33 доларів США; сума простроченої заборгованості по комісії 1 072,22 доларів США. Виселено громадян, які мешкають у квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 - ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

У своїх запереченнях від 06 жовтня 2016 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_9 вказував, що зазначене повідомлення ОСОБА_2 отримала 20 червня 2009 року, тому зобов'язана була його виконати до 20 липня 2009 року.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 91-93 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Встановивши, що банком пропущена позовна давність, про застосування якої заявив представник відповідача у своєму запереченні від 06 жовтня 2016 року, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні первісного позову про стягнення тіла кредиту.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Після вимоги щодо дострокового повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором, банк мав право на стягнення з відповідача тільки сум, передбачених положенням частини другої статті 625 ЦК України, а не на стягнення з відповідача заборгованості за відсотками за користування кредитом, комісії за користування кредитом, пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Доводи касаційної скарги дають підстав для висновку, що рішення апеляційного суду в оскарженій частині ухвалено частково без додержанням норм матеріального права. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, рішення апеляційного суду в оскарженій частині змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а у іншій частині залишити без змін.

Оскільки Верховний Суд змінює рішення апеляційного суду в оскарженій частині, але виключно у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником Сокуренко Наталією Вікторівною, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 14 лютого 2017 року в частині первісних позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення апеляційного суду Сумської області від 14 лютого 2017 року в частині первісних позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило