Постанова

Іменем України

24 січня 2019 року

м. Київ

справа № 383/1041/16-ц

провадження № 61-28009св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Лесько А.О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 20 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 16 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення орендної плати.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником земельної ділянки № 17-18 кадастровий номер НОМЕР_1, площею 25,0419 га, розташованої на території Костомарівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що посвідчується державним актом на право приватної власності на землю від 24 вересня 2001 року.

10 липня 2012 року між ним та відповідачем укладено договір оренди землі, предметом якого є вказана земельна ділянка. Договір укладено строком на 49 років та зареєстровано у відділі Держкомзему у Бобринецькому районі.

У пунктах 9-14 договору оренди землі визначено нарахування та виплату орендної плати у строк до 30 грудня поточного року у розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 13 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 16 листопада 2016 року, його позов до ОСОБА_5 про розірвання договору оренди землі та повернення земельної ділянки задоволено. Розірвано договір оренди землі від 10 липня 2012 року та зобов'язано ОСОБА_5 повернути йому земельну ділянку.

22 листопада 2016 року за його заявою внесено зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державним реєстратором Бобринецької районної державної адміністрації Демецькою Т. М. зареєстровано припинення дії договору оренди землі від 10 липня 2012 року, укладеного між ним та відповідачем.

Проте, ОСОБА_5 заборгував йому орендну плату за період з 2012-2016 роки, яка визначається у розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а саме: нарахована орендна плата за 2012 рік становить 56 9042х3%=17871,26 грн; нарахована орендна плата за 2013 рік становить 56 9042х3%=17871,26 грн; нарахована орендна плата за 2014 рік становить 56 9042х3%=17871,26 грн; нарахована орендна плата за 2015 рік становить 71 0769х3%=21323,87 грн; нарахована орендна плата за 2016 рік становить 85 2851х3%=25585,53 грн, всього заборгованість з орендної плати становить 98122,11 грн.

Позивач, збільшивши розмір позовних вимог, просив суд стягнути з ОСОБА_5 на його користь заборгованість з орендної плати за договором оренди землі від 10 липня 2012 року у сумі 107 577,57 грн.

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 20 липня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість з орендної плати в сумі 68 284,68 грн та пені в сумі 6 627,02 грн, а всього в сумі 74 911,70 грн за договором оренди землі від 10 липня 2012 року, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, зареєстрованим у відділі Держкомзему у Бобринецькому районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 23 серпня 2012 року НОМЕР_2, а також судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 753,04 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 14.08.2017 року стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 витрати на правову допомогу в сумі 1400 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 16 листопада 2017 року рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 20 липня 2017 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що відповідачем умови договору оренди землі в частині сплати орендної плати не виконувалися, тому на користь позивача підлягає стягненню орендна плата за 2013, 2014, 2015, 2016 роки в загальній сумі 68 284,68 грн. Однак, вимога про стягнення орендної плати за 2012 рік та нарахованої на неї пені за договором оренди землі задоволенню не підлягає у зв'язку з пропуском встановленого законом позовної давності. З урахуванням заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності заборгованість з пені за рік прострочки складає 1 869,29 грн. Таким чином, загальний розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача за невнесення орендної плати за 2013, 2014, 2015 роки, складає 5 607,87 грн. Розмір пені, що підлягає стягненню за невнесення орендної плати за 2016 рік за період прострочення з 31 грудня 2016 року по 17 липня 2017 року (199 днів), складає 1 019,15 грн.

У грудні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та процесуального права, просить оскаржувачі судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не було досліджено наявну в матеріалах справи копію розписки ОСОБА_4 від 03 серпня 2012 року про отримання ним 400 000,00 грн, що еквівалентно 50 000,00 дол. США. Таким чином, судами безпідставно не враховано надані ним докази сплати орендної плати за спірний період, та наперед, оскільки договір оренди не містить умови про заборону дострокової виплати орендної плати, також така заборона не передбачена цивільним законодавством. Крім того, апеляційним судом не враховано доводи апеляційної скарги, що ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 19 вересня 2017 року відкрито провадження у справі № 383/686/17 за його позовом до ОСОБА_4 про визнання правочину удаваним та визнання факту, що правовідносини сторін регулюються договором оренди землі.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_4 зазначав, що доводи касаційної скарги про удаваність договору позики від 03 серпня 2012 року про отримання ним 400 000,00 грн, що еквівалентно 50 000,00 дол. США, нібито-то як попередньої орендної плати є безпідставними, оскільки рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 08 грудня 2017 року у справі № 383/686/17 у задоволенні позову ОСОБА_5 до нього про визнання правочину удаваним та визнання факту, що правовідносини сторін регулюються договором оренди землі, відмовлено. Судові рішення є законними та обгрунтованими.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

28 грудня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Судами встановлено, що 10 липня 2012 року між ОСОБА_4 (орендодавець) та ОСОБА_5 (орендар) укладено договір оренди землі, що зареєстрований у відділі Держкомзему у Бобринецькому районі, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 23 серпня 2012 року за НОМЕР_2. Предметом договору є земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 25,04 га (а. с. 10).

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 13 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 16 листопада 2016 року, у справі № 383/400/16-ц договір оренди землі від 10 липня 2012 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, розірвано та зобов'язано ОСОБА_5 повернути ОСОБА_4 земельну ділянку площею 25,04 га, в стані, придатному для її використання.

Під час розгляду справи № 383/400/16-ц судами встановлено, що відповідачем було допущено істотне порушення договору оренди землі від 10 липня 2012 року, а саме систематична несплата орендної плати позивачу за користування належною йому земельною ділянкою з 2012 по 2015 роки, тобто позивач був позбавлений того, що передбачено договором оренди землі. Крім того, представником відповідача належних і допустимих доказів згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України 2004 року на підтвердження виплати орендної плати позивачу не надано, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню (а. с. 16-22).

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час укладення спірного договору) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

У частинах першій та другої статті 21 цього Закону зазначено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Згідно з пунктами 9, 11 договору оренди землі орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки до 30 грудня поточного року.

При цьому, нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 569 039,00 грн (пункт 5 договору), тобто орендна плата за рік складає 17 071,17 грн (569 039,00 грн :100 ? 3 = 17 071,17 грн).

Відповідно до частини другої статті 23 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін.

Пунктом 13 договору визначено, що розмір орендної плати переглядається за згодою сторін у разі: зміни умов господарювання, передбачених договором; зміні розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції; зміни розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством; погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами; в інших випадках, передбачених законом.

Зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір розв'язується в судовому порядку (пункт 36 договору).

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, врахувавши наведені норми матеріального права, умови договору оренди землі, та посилаючись на обставини, встановлені рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 13 жовтня 2016 року, які відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року не підлягають доказуванню, дійшов обґрунтованого висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню орендна плата за договором оренди землі від 10 липня 2012 року за 2013, 2014, 2015, 2016 роки в загальній сумі 68 284,68 грн (17 071,17 грн х 4 (роки) = 68 284,68 грн). Вимога про стягнення орендної плати за 2012 рік та нарахованої на неї пені за договором оренди землі задоволенню не підлягає у зв'язку з пропуском встановленого законом строку позовної давності. З урахуванням заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності заборгованість з пені за рік прострочки складає 1 869,29 грн., а загальний розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача, за невнесення орендної плати за 2013, 2014, 2015

роки складає 5 607,87 грн (1 869,29 грн х 3 = 5 607,87 грн). Розмір пені, що підлягає стягненню за невнесення орендної плати за 2016 рік за період прострочення з 31 грудня 2016 року по 17 липня 2017 року (199 днів) складає 1 019,15 грн.

Також судами відповідно до вимог статті 212 ЦПК України 2004 року надано оцінку доводам відповідача щодо отримання позивачем коштів за оренду землі в розмірі 400 000,00 грн на підставі розписки від 03 серпня 2012 року, та обгрунтовано їх відхилено.

Крім того, відповідно до відомостей Єдиного державну реєстру судових рішень, рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 08 грудня 2017 року у справі 383/686/17 у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання правочину удаваним та визнання факту, що правовідносини сторін регулюються договором оренди землі, відмовлено.

Таким чином не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги ОСОБА_5 про дострокову виплату позивачеві орендної плати, оскільки такі є недоведеними.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, фактично стосуютьсяпереоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі

колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 20 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 16 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

С. П. Штелик