ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1171/19 Справа № 212/7365/17 Суддя у 1-й інстанції - Колочко О.В. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря Василенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 червня 2018 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Покровської районної в місті Кривому Розі ради, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И Л А:

В листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 28 лютого 2009 року між сторонами у справі було укладено шлюб, від шлюбу народилася дитина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. 12 вересня 2016 року шлюб було розірвано на підставі рішення суду. Після народження дитини в 2011 року ОСОБА_1 зі згоди чоловіка поїхала на заробітки до Китаю, через 3 місяці повернулася, а потім повторно поїхала. 12 вересня 2012 року, коли дитині виповнилося 3 роки, чоловік разом з дочкою приїхали до неї в Китай, де вони проживали усі разом до 17 липня 2014 року. Після чого ОСОБА_2 разом із дочкою ОСОБА_4 повернувся до України, а вона продовжувала працювати в Китаї, приїжджаючи до України до дитини, яка за згодою сторін, у відсутність матері, проживала з батьком, де і проживає на теперішній час. Після розлучення місце проживання дитини не було визначено. ОСОБА_4 є ученицею 3 класу Криворізького спеціалізованого виховного комплексу № 22 з поглибленим вивченням іноземних мов, на канікулах вона забирає дочку до Китаю, де дитина вивчає китайську та англійську мови, відвідує різні заходи розважального характеру, їй знайома соціально-побутова культура, житловий побут, люди, природа цієї країни, життєві умови позитивні. Останні 3 роки вона намагається забрати дочку до себе, але відповідач не надає на це дозвіл. Вона має матеріальну можливість відвідувати з дитиною країни світу з метою її духовного розвитку та відпочинку і на такі виїзди відповідач надавав дозвіл. Вона повністю забезпечує матеріально дитину: купляє одяг, взуття, шкільне приладдя, організувала святкування дня народження дочки. ОСОБА_4 бажає проживати з нею, при кожній зустрічі просить забрати її з собою, відсутність постійного спілкування дочки з матір'ю негативно впливає на її емоційний стан і несприятливо позначається на її розвитку. Вона бажає, щоб дитина проживала з нею, де б вона не була. Вона має зареєстроване місце проживання в Україні, а також зареєстроване тимчасове місце проживання в Китаї, де орендує квартиру, в якій є умови для проживання дитини, достатні для її розвитку, не заміжня, працевлаштована. Тоді як відповідач має іншу сім'ю: дружину і 2 дітей, які мешкають в 3-кімнатній квартирі.

З огляду на зазначене, позивач просила суд визначити постійне місце проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із нею, де б вона не знаходилася, а також надати їй дозвіл на виїзд на тимчасове місце проживання дочки за кордон, в країну Народна Республіка Китай, до досягнення нею 16-річного віку без згоди та супроводу батька на термін з моменту винесення судового рішення, що набере законної сили, до 08 вересня 2025 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 червня 2018 року в позові відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційну скаргу обгрунтовано тим, що нею було подано письмові доказі, посвідчені компетентними органами, що помилково не були прийняті до уваги судом. Також помилковим є висновок суду першої інстанції щодо відсутності конкретної адреси місця проживання дитини в Китаї, оскільки конкретна адреса проживання позивача підтверджена договором оренди житла та зазначена в усіх дозвільних документах. Вона має офіційну прибуткову роботу та спроможна дати дитині кращі умови для гармонійного фізичного,морального, інтелектуального і соціального розвитку.

Передбаченим ст.360 ЦПК України правом на подання відзиву відповідач не скористався.

Вислухавши учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 28 лютого 2009 року по 26 вересня 2016 року, вони є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1, а.с. 14-15).

Сторони є громадянами України, мають зареєстроване місце проживання, що підтверджується копіями їх паспортів, довідкою б/н і без дати, виданою ОСББ «Жовтень-11» про зареєстроване місце проживання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1, разом із ОСОБА_7 - основний квартиронаймач, ОСОБА_8 - син, ОСОБА_1 - дочка, ОСОБА_4 - онука (а.с. 24).

З 2011 року позивач ОСОБА_1 перебуває в Китайській Народній Республіці, де працює, цей факт підтверджується поясненнями учасників, показами свідків, письмовими доказами, зокрема копією паспорту громадянина України на ім'я ОСОБА_1, з відміткою про зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 з 27 травня 2005 року, копією паспорту громадянина України для виїзду за кордон на ім'я ОСОБА_1 (т.1, а.с. 10, 16-17);

Малолітня ОСОБА_4 з 2011 року проживала з батьком ОСОБА_2, а в період з 12 вересня 2012 року по 17 липня 2014 року проживала разом з батьками в Китаї, після чого за згодою батьків проживає з відповідачем ОСОБА_2 по теперішній час.

Відповідач працює на шахті «Тернівська» ПАТ «Кривбасзалізрудком», за місцем роботи характеризується позитивно, отримує регулярний дохід, що підтверджується копією довідки від 24.10.2017 року за № 46, виданої ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» шахта «Тернівська», про працевлаштування ОСОБА_2 на посаді механіка з 03.06.2016 року до теперішнього часу, копією виробничої характеристики № 55 на ОСОБА_2, копією довідки від 23.10.2017 року за № 2791, виданої ПАТ «Кривбасзалізрудком», про заробітну плату ОСОБА_2, яка за період з квітня 2017 року по вересень 2017 року становила загалом 93 798,96 гривень, середній заробіток складає 12 312,41 гривень (т.1, а.с. 142-144).

ОСОБА_2 перебуває у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_9, має спільну дитиною (т.1, а.с. 141).

Відповідач та його сім'я, в тому числі і малолітня ОСОБА_4, проживають в трикімнатній квартирі, співвласником якої є відповідач, за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується копією свідоцтва про право власності, зареєстровано в КБТІ за № 58п-505-505 від 25.03.1994, копією технічного паспорту на вказану квартиру (т.1, а.с. 136-138); довідкою № 18 від 06.12.2017 про склад сім'ї ОСОБА_2, копією акту від 05.12.2017, складеного мешканцями будинку АДРЕСА_2, підписи яких посвідчені співробітниками ТОВ «УЮТ-2011» (т.1, а.с. 136-140).

Малолітня ОСОБА_4 є ученицею Криворізького спеціалізованого навчально-виховного комплексу № 22 з 01.09.2015 року по теперішній час, що підтверджується дослідженою в судовому засіданні характеристикою від 11.12.2017 року за № 61, в якій зазначено про навчання ОСОБА_4 з 01.09.2015 року по теперішній час, про її фізичний стан та інтелектуальні здібності, про участь батьків у житті дівчини (т.1, а.с. 81).

Відповідно до вказаної характеристики батько здійснює контроль над успішністю та поведінкою дочки, співпрацює з вчителем і надає організаційну допомогу, оплачує харчування дитини в навчальному закладі, веде всі розрахунки за відвідування дитиною навчальних екскурсій та інших позашкільних заходів, відвідує батьківські збори. За час перебування ОСОБА_4 у навчальному закладі мати відвідала школу декілька разів, дівчинка йшла на контакт з матір'ю спокійно, емоційно позитивно (т.1, а.с. 81).

Позивачем на підтвердження своїх доводів надано документи, які належним чином не легалізовані, а саме: копію ліцензії на ведення господарської діяльності ОСОБА_1 на період з 23 березня 2017 року по 22 березня 2047 рік в перекладі з китайської (т.1, а.с.21); копію довідки без номеру і без дати в перекладі з китайської мови, в якій підтверджується, що ОСОБА_1 працює в компанії «Сямень Во Бюті Салон» в якості директора з 20.06.2017 року по теперішній час, щомісячна заробітна плата за період з 01.09.17 року по 01.12.2017 року становить 42000 юанів (т.1, а.с.66); копію свідоцтва про медичний огляд № 04100030 Міжнародного медичного центру Сямень від 10.04.2017 на ім'я ОСОБА_1 в перекладі з китайської мови (т.1, а.с.68); копію договору оренди приміщення від 15.12.2017 в перекладі з китайської мови, укладений між ОСОБА_13 та ОСОБА_1, щодо приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 на термін з 19.05.2018 року по 18.05.2019 року (т.1, а.с.73-74); копію документу в перекладі з китайської та англійської мови, в якому зазначено прізвище ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, медичні показники (т.1, а.с.76); копію документу від 03 січня 2018 року, виданого Шанхайською об'єднаною міжнародною школою Сямень, в перекладі з китайської мови, про те, що ОСОБА_4 подала заяву до школи та пройшла відео співбесіду в серпні 2017 року. Після успішного проходження співбесіди, вона буде зарахована на період з вересня 2018 року, остаточне рішення про зарахування до класу буде прийнято після особистого спілкування. Школа прийме рішення щодо надання місця за результатами співбесіди (т.1, а.с.112); копію звіту про умови проживання від 03.01.2018 року (в перекладі з китайської мови), складеного щодо приміщення квартири за адресою: АДРЕСА_3, і засвідчений ОСОБА_14, який підвердив, що цей звіт чесно засвідчує умови в орендованому приміщенні (т.1, а.с.118-120); копію підтвердження надання послуг без номеру і без дати (в перекладі з китайської мови), в якому зазначено про відновлення дозволу на працевлаштування ОСОБА_1 (т.1, а.с.163-165); копію договору про надання послуг (в перекладі з китайської мови), укладений 01.03.2017 року між Венско Інвестмент Консалтанскі Ко.ЛТД і ОСОБА_1 з питань заснування та отримання дозволу роботу компанії WFOE у місті Сямень провінції Фуцзянь, Китай (т.1, а.с.168-169); копію заяви ОСОБА_1 на отримання дозволу на роботу для іноземця № 803182249 від 13.03.2018 р. (в перекладі з китайської та англійської мови), в якій зазначено запланований термін роботи в Китаї 13.04.2017 р. -12.04.2022 р. на посаді генерального директора (т.1, а.с.173-176).

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, керуючись Конвенцією про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, Європейською конвенцією про здійснення прав дітей, ст.ст. 141, 153, 157, 160 СК України, ст. 313 ЦК України, Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, дійшов обгрунтованого висновку, що позов в частині визначення місця проживання дитини разом із матір'ю без зазначенням конкретної адреси проживання, а також за відсутності належних доказів про забезпечення позивача і дитини в іншій державі належними умовами, наявністю житла, джерела доходу та засобами для існування, доказів про забезпечення дитини місцем навчання, а також, враховуючи соціальні та родинні зв'язки дитини в Україні, зокрема дитина має багато родичів, близьких, навчається, відвідує позашкільні заклади, матеріально забезпечена, проживає в задовільних умовах, з її слів любить свою сім'ю, є необґрунтованим і не підлягає задоволенню. При цьому, суд правильно не погодився із висновком органу опіки і піклування виконкому Покровської районної в місті ради (т.1, а.с.49) про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини з матір'ю, з огляду на його необґрунтованість, оскільки він зроблений на підставі неналежних письмових доказів, а також без визначення конкретної адреси місця проживання дитини, що порушує інтереси останньої.

Також колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про надання дозволу на виїзд дитини на тимчасове місце проживання за кордон, в країну Китайська Народна Республіка, до досягнення нею 16-річного віку без згоди та супроводу батька, оскільки в даному випадку такий виїзд дитини не носить тимчасового характеру, не пов'язаний з відпочинком і оздоровленням, а має на меті визначення місця проживання дитини та еміграцію, що суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо надання суду письмових доказів, посвідчених компетентними органами, що помилково не були прийняті до уваги судом, помилковості висновку суду першої інстанції щодо відсутності конкретної адреси місця проживання дитини в Китаї, оскільки конкретна адреса проживання позивача підтверджена договором оренди житла та зазначена в усіх дозвільних документах, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Статтями 76, 78, 79 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Частина 8 зазначеної статті ЦПК визначає, що іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. Іноземні офіційні документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Договором між Україною і КНР у цивільних та кримінальних справах, який був підписаний 31.10.1992 року, ратифікований 05.02.1993 року та набув чинності 19.01.1994 року, встановлено, що документи, які були складені або засвідчені судом чи іншою компетентною установою однієї договірної сторони, дійсні при наявності підпису та офіційної печатки. У такому вигляді вони можуть прийматися судом або іншою компетентною установою другої договірної сторони без легалізації. Офіційні документи однієї договірної сторони мають доказову силу офіційних документів і на території другої договірної сторони (стаття 29). З огляду на зазначені положення суд першої інстанції обгрунтовано визнав недопустимими докази, надані стороною позивача.

Крім того, факт оренди позивачем квартири не свідчить про забезпечення дитини постійним місцем проживання та житловими правами.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що вона має прибуткову роботу за кордоном також не можуть бути запорукою кращих умов для життя та розвитку дитини, приймаючи до уваги, що в Україні у дитини багато родичів і близьких, вона має можливість безкоштовного навчання та інших соціальних гарантій, що забезпечує держава своєму громадянину.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов'язком батьків діяти в інтересах дитини.

Вирішуючи позов в частині визначення місця проживання дитини, суд бере до уваги, що відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.

Місцем проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні.

Ст.313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХII «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Правила перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску.

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення, а не встановлює постійне місце проживання дитини за межами України. Надання дозволу на виїзд за межі України малолітньої дитини з її матір'ю на постійне місце проживання до іншої країни без згоди та супроводу батька суперечить положенням цього Закону та статтям 141, 153, 157 СК України.

Внаслідок виїзду дітей за межі України на постійне місце проживання батьки таких дітей будуть позбавлені можливості брати участь у їх вихованні та особистому спілкуванні з ними, що порушує рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей.

Судами може бути ухвалене рішення на разовий виїзд дитини без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, натомість надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків відносно виховання дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 201/1696/16-ц та постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року (справа № 6-15цс17).

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, подана апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1- залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова