Провадження № 2/712/1679/19
Справа № 712/5856/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2019 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді ПИРОЖЕНКО С.А.

при секретарі ТІТОВА О.І.

з участю адвоката ЧУБИН О.М.

розглянувши у відкритому удовому засіданні в залі суду м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення компенсації в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя, посилаючись на те, що з 2006 року по 22 жовтня 2012 року проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство. 23 жовтня 2012 року між ними було зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відносини з відповідачем не склалися і влітку 2017 року вона під тиском відповідача змушена була виїхати на найману квартиру разом з дітьми.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 листопада 2017 року шлюб з відповідачем розірвано, діти залишилися проживати разом з нею.

У період шлюбу за спільні кошти вони разом з відповідачем придбали автомобіль «Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , зеленого кольору. Право власності на вказаний автомобіль було зареєстровано за відповідачем.

Згодом їй стало відомо, що відповідач відчужив вказаний автомобіль, ймовірно своїй сестрі, яка з відповідачем достовірно знала, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. Вказує, що відповідачем було здійснено відчуження автомобіля без її відома та без її на те згоди, чим було порушено її право власності на частину у спільному майні подружжя. Кошти від його продажу не отримувала та вони не були використані відповідачем в інтересах сім`ї.

Після фактичного припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу між сторонами відсутнє будь-яке спілкування, відповідно вирішити спір щодо вказаного автомобіля в позасудовому порядку немає можливості.

Таким чином, оскільки автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, а відповідач розпорядився ним на власний розсуд, тому просить стягнути з відповідача в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя компенсацію Ѕ частини вартості набутого ними під час шлюбу автомобіля.

Ухвалою суду від 23 травня 2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом)сторін.

Відповідачем поданий відзив на позов, у задоволенні якого просить відмовити, оскільки автомобіль був відчужений у період перебування сторін у шлюбі, а кошти від його реалізації були використані на бюджет сім`ї, крім того, вказав, що автомобіль був придбаний за його власні кошти

Позивачем подано відповідь на відзив та зазначено, що автомобіль був проданий без її згоди, кошти від його продажу не були використані на бюджет сім`ї, оскільки з червня 2017 року фактично шлюбні відносини з відповідачем припинені та вони перестали проживати однією сім`єю. Доказів того, що відповідач придбав автомобіль за власні кошти ним до суду не надано.

В судовому засіданні адвокат позивача Чубин О.М. позовні вимоги уточнив та просив стягнути з відповідача на користь позивача в порядку розподілу спільного майна подружжя компенсацію Ѕ частини вартості автомобіля в сумі 39 658 грн. 80 коп., що становить половину його вартості на час його придбання в березня 2016 року.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та заперечували проти їх задоволення.

Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами сімейного та цивільного законодавства.

В судовому засіданні встановлено, що з 2006 року по 22 жовтня 2012 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство, що підтверджується Довідкою з місця проживання та про склад сім`ї № 3258 від 20 червня 2018 року (а.с. 16).

23 жовтня 2012 року між сторонами було зареєстровано шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по Соснівському району міста Черкаси Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 232.

Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які на даний час проживають з позивачем. Згідно адресної картки від 29 березня 2018 року діти зареєстровані з відповідачем за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 листопада 2017 року шлюб між сторонами розірвано.

В період шлюбу між сторонами було придбано автомобіль «Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , зеленого кольору. Право власності на вказаний автомобіль було зареєстровано за відповідачем.

Згідно Договору купівлі-продажу транспортного засобу № 1903 від 19 серпня 2017 року вказаний автомобіль було продано ОСОБА_6 . Згідно п. 3.1 Договору за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 42 000 грн. З даного договору вбачається, що укладенню даного договору передувало укладення Договору комісії № 1903 від 19 серпня 2017 року, укладеного з власником транспортного засобу та комісіонером.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що відповідач є її рідним братом. Щоб допомогти йому розрахуватися з боргом, дійсно, викупила в нього автомобіль за 42 000 грн. Також вказала, що відповідач придбавав автомобіль за свої кошти, які збирав на протязі тривалого часу.

Згідно з ч. 3 ст.368 ЦК України та ч. 1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Пунктом 23 та 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Позивач стверджує, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набутий в період шлюбу. Вказує, що відповідачем було здійснено відчуження автомобіля без її відома та без її на те згоди, оскільки з червня 2017 року з відповідачем разом не проживала, що підтверджено рішеннями Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 листопада 2017 року (а.с. 60) та від 16 січня 2019 року (а.с.62).

При цьому, відповідач вказує, що спірний автомобіль придбаний ним в березня 2016 року за його особисті кошти, оскільки відповідач навчалася у вищому навчальному закладі, у зв`язку з народженням дітей ніде працювала. Працевлаштувалася лише червні 2016 року. В судовому засіданні відповідач пояснив, що збирав кошти на придбання автомобіля на протязі тривалого часу. Джерелом його доходу була заробітна плата з місця роботи, а також пайові кошти, які він отримував щороку від здачі земельної ділянки, яка дісталася йому в спадок від тітки. В підтвердження чого надав копію Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 жовтня 2005 року та Державний акт на право власності на земельну ділянку. Крім того, вказав, що зміг назбирати лише 1 500 доларів США, а решту суми 1 500 доларів США отримав в борг згідно усної домовленості від ОСОБА_5 строком на 1 рік. Автомобіль придбав за 3 000 доларів США. Враховуючи те, що строк позики закінчився, а у встановлений термін позичені кошти не зміг повернути, був змушений продати автомобіль своїй сестрі за 42 000 грн., якими розрахувався по боргових зобов`язаннях.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що відповідач є його найманим працівником. Приблизно в березні 2016 року він надав йому в борг грошові кошти в сумі 1 500 доларів США. Вказав, що даних коштів не вистачало відповідачу на придбання автомобіля. При цьому, боргові зобов`язання відповідним письмовим договором позики не оформлювався, оскільки між ними існували довірливі відносини.

Згідно ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Проте сторонами не надано доказів джерел для придбання автомобіля за кошти одного з них. Зокрема, відповідачем не надано довідок про розмір отримуваної ним заробітної плати, розмір пайових коштів, які ним отримувалися як дохід від належної йому земельної ділянки. Посилання свідків про отримання відповідачем в борг грошових коштів в сумі 1 500 доларів США, не можуть вважатися належним доказом, оскільки не можуть підтвердити дійсний факт отримання таких коштів в цьому розмірі та використання їх саме на придбання автомобіля, а не на інші потреби. Так само, позивачем не надано документів про розмір отримуваної нею допомоги по догляду за дітьми, що також є джерелом доходу. Належних доказів того, що спірний автомобіль було придбано саме за 3 000 доларів США сторонами суду не надано. Будь-яких інших доказів про наявність спільних заощаджень чи доходів, отриманих подружжям за час перебування в шлюбі, сторонами суду надано не було. А тому суд приходить до висновку, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбаний подружжям за спільні кошти.

Хоча, звернувшись до суду із позовом позивач не просить суд визнати його об`єктом спільної сумісної власності, а лише стягнути грошову компенсацію 1/2 його вартості.

У статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється співвласником виключно за взаємною згодою.

Відповідно до ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, за взаємною згодою.

Відповідно до частини 2 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У відповідності до частини 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном.

Частина 1 статті 369 ЦК України визначає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, за вище переліченими нормами матеріального права, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частку вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.

Однак, з доводами позивачки про те, що їй не було відомо про відчуження вказаного автомобіля і згоди на його відчуження вона не давала, не можна погодитися, оскільки такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами, а відповідно до частини другої статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Позовна вимога про визнання договору купівлі-продажу спірного автомобіля за 42 000 грн., з яким не погоджується позивач, нею не заявлялася.

Суд також звертає увагу позивача на те, що як при зверненні до суду, так і під час розгляду справи в суді, не було визначено конкретно ціну позову. Вказаний обов`язок покладається саме на позивача, оскільки є сумою заявлених позовних вимог. Так, під час розгляду справи адвокатом позивача було заявлено клопотання про призначення по справі судової авто товарознавчої експертизи для визначення ринкової вартості спірного автомобіля. Ухвалою суду від 03 грудня 2019 року у задоволенні даного клопотання було відмовлено, та вказано, що договір купівлі-продажу, в якому була визначена вартість автомобіля в розмірі 42 000 грн., позивачем не оспорюється, тому необхідності у проведенні заявленої експертизи немає. Крім того, позивачем не надано жодних доказів того, що у неї відсутня можливість отримати такий висновок (експертну оцінку) самостійно. При уточненні позовних вимог, адвокат позивача вказав, що враховуючи те, що спірний автомобіль був придбаний за 3 000 доларів США, що на дату придбання 30 березня 2016 року, згідно курсу НБУ складала 79 317 грн. 60 коп., у зв`язку з чим до стягнення з відповідача на користь позивача в порядку розподілу майна подружжя просив половину цієї вартості 39 658 грн. 80 коп.

Однак, суд вважає, що в даному випадку, сторонами не було доведено належними доказами точної дати придбання автомобіля та суми за, яку він був придбаний. Суд вважає також необґрунтованими уточнені позовні вимоги, оскільки договір, на підставі якого був проданий автомобіль за конкретну суму, не визнавався недійсним. Правом на захист прав іншого з подружжя передбачено звернення до суду з позовом саме про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вирішуючи спір про поділ майна подружжя, суд повинен установити факт перебування у подружжя майна, набутого ними у шлюбі, яке підлягає поділу, що повинен бути доказано сторонами у відповідності до ст. ст. 78-80 ЦПК України.

Відсутність спірного майна у власності сторін на час розгляду і вирішення справи по суті вказує на неможливість його поділу без попереднього з`ясування питань, які стосуються факту та правомірності відчуження третім особам.

Встановлення обставин правомірності набуття третьою особою у власність спірного автомобіля можливе лише за участі у справі нового власника як співвідповідача.

Залучення до участі у справі співвідповідача здійснюється судом першої інстанції за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання (частина перша статті 51 ЦПК України).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року № 369/2397/17.

Клопотання про залучення теперішнього власника спірного автомобіля до участі у справі у якості співвідповідача чи третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору, сторонами в ході розгляду справи не заявлялося, а суд не наділений таким процесуальним правом самостійного залучення.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем невірно обраний спосіб захисту свого права, та позивач не позбавлений права захистити своє порушене право, визначивши вірний спосіб його захисту, який передбачено чинним законодавством, оскільки відповідно до ст.49 ЦПК України, суд позбавлений процесуальної можливості самостійно змінювати предмет чи підставу позовних вимог.

Отже, невірно обраний спосіб захисту порушеного права є підставою для відмови у задоволенні пред`явлених особою вимог.

Керуючись ст.ст.12,13,259,263-265,268 ЦПК України, ст..ст. 60, 69, 70-71 СК України, суд

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_7 в задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

Повний текст судового рішення складено 12 грудня 2019 року.