Справа № 297/851/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2019 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в складі: головуючого судді Фейіра О. О., з участю секретаря судового засідання Кузьма Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Астейської сільської ради Берегівського району, про визнання права власності на земельну ділянку,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до Берегівського районного суду з позовною заявою до Астейської сільської ради Берегівського району, про визнання права власності на земельну ділянку для комерційного використання за кадастровим номером НОМЕР_1 , площею 0, 0050 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що 31 січня 2007 року вона уклала з Астейською сільською радою Берегівського району Закарпатської області договір оренди землі, згідно з умовами якого отримала в тимчасове користування строком на 10 років земельну ділянку за кадастровим номером: НОМЕР_1 площею 0,0050 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для комерційного використання. Рішенням виконавчого комітету Астейської сільської ради Берегівського району Закарпатської області від 06 червня 2005 року №33 їй було надано дозвіл на будівництво магазину на вищевказаній земельній ділянці. На підставі зазначеного рішення інспекція державного архітектурно-будівельного контролю відділу містобудування та архітектури виконавчого комітету Берегівської районної ради Закарпатської області видала дозвіл на право виконання будівельних робіт від 18 квітня 2007 року № 14, яким їй було дозволено приступити до виконання будівельних робіт з будівництва магазину на вищевказаній земельній ділянці. 03 травня 2007 року КП «Берегівське бюро технічної інвентаризації Берегівської районної ради» виготовило технічний паспорт на будівлю магазину АБС, що знаходиться за вищевказаною адресою. Розпорядженням голови Берегівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 05 червня 2007 року № 218 було доручено постійно діючій державній приймальній комісії прийняти в експлуатацію закінчений будівництвом об`єкт - магазин. Однак, тоді не було прийнято в експлуатацію закінчений будівництвом об`єкт - магазин. Рішенням Берегівського районного суду №297/1167/18 від 15 червня 2018 року, визнано за нею право власності на нежитлову будівлю загальною площею 19, 9 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 а в цілому. На даний час земельна ділянка, на якій збудовано вищевказаний магазин не перебуває у її власності чи користуванні, а тому просить суд визнати за нею право власності на земельну ділянку для комерційного використання за кадастровим номером НОМЕР_1 , площею 0, 0050 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, однак подала до суду клопотання, згідно якого просить справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 35)

Представник відповідача Виконавчого комітету Астейської сільської ради Берегівського району в судове засідання також не з`явився, однак через канцелярію суду надійшла заява сільського голови, згідно якої просить справу розглянути без участі їх представника, не заперечують проти визнання права власності на земельну ділянку для комерційного використання в АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (а.с. 39, 42).

Дослідивши матеріали справи, враховуючи положення ч. 4 ст. 206 ЦПК України, суд вважає, що наявні законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , у зв`язку з визнанням відповідачем позову, оскільки таке не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, виходячи з наступного.

Так, п. 1 ч. 2 ст. 49 та ч. 1 ст. 206 ЦПК України передбачено, що відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Так, згідно договору оренди землі від 31 січня 2007 року, укладеного ОСОБА_1 з Астейською сільською радою Берегівського району Закарпатської області, ОСОБА_1 отримала в тимчасове користування строком на 10 років земельну ділянку за кадастровим номером: НОМЕР_1 площею 0,0050 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для комерційного використання. На земельній ділянці знаходиться об`єкт нерухомого майна - будівля магазину, що належить ОСОБА_1 (а.с. 10-15).

Рішенням виконавчого комітету Астейської сільської ради Берегівського району Закарпатської області №33 від 06 червня 2005 року ОСОБА_1 було надано дозвіл на будівництво магазину на вищевказаній земельній ділянці (а.с. 9).

Рішенням Берегівського районного суду № 297/1167/18 від 15 червня 2018 року, визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлову будівлю загальною площею 19, 9 кв. м. , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в цілому (а.с. 23).

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України, в разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула право власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 13 квітня 2016 року в справі № 6-253цс16.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 04 лютого 2019 року в справі № 463/1696/15-ц.

Тобто, до набувача права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, розташованих на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні в силу закону, незалежно від волі попереднього користувача земельної ділянки та органу, уповноваженого розпоряджатися землею (у випадку належності земельної ділянки до земель державної або комунальної власності) переходить право користування земельною ділянкою, на якій розміщені відповідні об`єкти нерухомості, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Саме таку правову позицію висловив Вищий господарський суд України в постанові від 04 березня 2015 року в справа № 910/20603/13.

Верховний Суд у постанові від 14 березня 2019 року в справі №902/341/17 вказав, що виходячи з положень статті 377 ЦК України, статей 120, 125 ЗК України та принципу слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована, слід дійти висновку, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на розташовані на земельній ділянці об`єкти, оскільки право власності на будівлі, з усіма притаманними для власності складовими - володіння, користування, розпорядження ними, неможливе без перебування у власника будівель земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти нерухомості, у власності або користуванні.

Отже, наведені норми слід розуміти таким чином, що при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право попереднього власника або користувача на земельну ділянку, на якій розташований відповідний об`єкт нерухомості, припиняється автоматично, в силу закону, без оформлення припинення права будь-якими актами та документами.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 04 травня 2018 року в справі №910/14212/17.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (див., серед інших, рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції»; від 22 лютого 2005 року в справі «Новоселецький проти України»; від 01 червня 2006 року в справі «Федоренко проти України»).

Відповідно до приписів статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, який означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За таких обставин, враховуючи визнання позову відповідачем, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 83, 116, 120 ЗК України, ст. ст. 15, 16, 321, 331, 377, 392 України, ст. ст. 49, 200, 206, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд,

рішив:

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканки АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , право власності на земельну ділянку для комерційного використання за кадастровим номером НОМЕР_1 , площею 0, 0050 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Фейір О. О.