Номер провадження: 22-ц/813/3846/19
Номер справи місцевого суду: 500/3884/17
Головуючий у першій інстанції Швець В. М.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.07.2019 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Ващенко Л.Г.

суддів - Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участі секретаря - Чепрас А.І.

з участю: представника відповідачки Михайлової М.О .

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 грудня 2018 року (одноособово суддя Швець В.М.) у цивільній справі за позовом акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором і за зустрічним позовом ОСОБА_2 до акціонерного товариства «Укрсоцбанк», треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними кредитного і іпотечного договорів, припинення договорів поруки,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

18.07.2018 року акціонерне товариство (до 06.07.2018 року, а.с.222-227 т.1, публічне акціонерне товариство) «Укрсоцбанк» (далі-Банк) звернулось із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором і договорами поруки.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

Відповідно до укладеного договору від 25.12.2006 року за № 2006/13-2.06/1065, відповідач ОСОБА_2 отримала від Банка кредит у розмірі 33 534 доларів США з кінцевим строком погашення кредиту до 24.12.2026 року.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 25.12.2006 року між Банком та відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 укладені договори поруки №№07-15/1320, №07-15/1321 та 07-15/1322.

Через невиконанням відповідачем ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором від 25.12.2006 року станом на 30.05.2017 року утворилась заборгованість у розмірі 27 982,66 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 23 943 доларів США і заборгованості по процентам у розмірі 4 039,66 доларів США.

Посилаючись на порушення відповідачами умов зобов`язань, Банк просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість в сумі 27 982,66 доларів США, а також судові витрати.

24.05.2018 року ОСОБА_2 звернулась із зустрічним позовом до Банка, який згодом уточнила та доповнила і просила визнати недійсними кредитний та іпотечний договори, а також припиненими договори поруки між Банком, нею та поручителями ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , а саме: визнати недійсним договір кредиту № 2006/13-2.06/1065 від 25.12.2006 року, укладений між Банком та ОСОБА_2 , визнати припиненими договори поруки, укладеними між Банком, позичальником -

ОСОБА_2 та поручителями: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 25.12.2006 року, визнати недійсним іпотечний договір від 25.12.2006 року, укладений між Банком та ОСОБА_2 про обтяження майнових прав на незакінчену будівництвом однокімнатну квартирну № 29 загальною площею 40,66 м2, що будується на 5 поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_5 (далі - предмет іпотеки) і виключити з Державного реєстру іпотек записи про обтяження майнових прав на предмет іпотеки.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані наступним.

Кредитний договір, не відповідає приписам чинного законодавства, а його умови

є несправедливими. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту Банк не повідомив споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо), договір укладено під впливом омани щодо істотних умов договору. Банк неодноразового, без згоди та без належного повідомлення поручителів, збільшував процентну ставку, внаслідок чого збільшився загальний обсяг їх відповідальності, змінивши строк виконання основного зобов`язання позичальника не пред`явив позов до поручителів протягом шести місяців, починаючи від цієї дати, а тому вимоги до поручителів є безпідставними внаслідок припинення договору поруки. Крім того, 25.12.2006 року між Банком та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, предметом якого були майнові права на предмет іпотеки. Однак у той час майнові права не могли бути визначені сторонами у якості предмета іпотеки, у зв`язку з чим іпотечний договір є таким, що суперечить вимогам закону і повинен бути визнаний недійсним з часу його укладення.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги Банка не визнав, вважає безпідставними та необґрунтованими.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 подали до суду заяви, в яких первісний позов Банка не визнали, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 підтримали і просили розглядати справу за їх відсутності.

Представник Банку надав суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якій зустрічні позовні вимоги не визнав і вважав їх безпідставними.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17.12.2018 року Банку відмовлено у задоволені позову. Зустрічний позов МиОСОБА_6 задоволено. Суд: визнав недійсним договір кредиту № 2006/13-2.06/1065 від 25.12.2006 року, укладений між Банком та ОСОБА_2 ; визнав припиненими договори поруки, укладені між Банком, позичальником ОСОБА_2 та поручителями: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 від 25.12.2006 року; визнав недійсним іпотечний договір від 25.12.2006 року, укладений між Банком та ОСОБА_2 про обтяження майнових прав на незакінчену будівництвом однокімнатну квартирну № 29 загальною площею 40,66 м2, що будується на 5 поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_5 ; з Державного реєстру іпотек виключено записи про обтяження майнових прав на незакінчену будівництвом однокімнатну квартирну № 29 загальною площею 40,66 м2, що будується на 5 поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_5 .

Суд стягнув з Банка на користь держави судові витрати у розмірі 704,70 гривень.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

Банк не погодився із рішенням суду першої інстанції від 17.12.2018 року і в особі представника подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі представник Банка просить рішення суду від 17.12.2018 року скасувати та ухвалите нове, яким задовольнити позов Банка у повному обсязі та відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга представника Банка зазначає:

Посилання відповідачів на несправедливість умов договору при покладенні на позичальника ризику знецінення національної валюти, як на підставу введення позичальника в оману є хибними та помилковими, оскільки, відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

Банком надані докази повного і належного виконання зобов`язань перед позичальником - ОСОБА_2 Відповідачами по справі не надано доказів повного і належного виконання грошових зобов`язань за кредитним договором перед Банком.

Укладаючи договір кредиту в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, зокрема на випадок зміни валютного курсу і в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого курсу не настане.

Висновок суду про порушення Банком вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є необґрунтованими, оскільки в запиті на отримання кредиту від 08.12.2006 року чітко вказано, що «власним підписом на цій заявці на отримання кредиту позичальник свідчить про той факт, що банк надав йому повну, достовірну та вичерпну інформацію, у тому числі про особу та місце знаходження банку та про всі умови отримання, користування і повернення кредиту, щодо якого цей запит на отримання кредиту підписаний позичальником та поданий на розгляд у банк. Разом з цим, власним підписом на цій заявці на отримання кредиту позичальник свідчить про відсутність у нього будь-яких зауважень стосовно змісту наданої йому банком інформації, як про особу і місцезнаходження банку, так і про умови отримання, користування та повернення кредиту». Зазначений запит підписаний позичальником, тому Банк вважає, що позичальнику була доведена вся інформація, яка вимагається Законом України «Про захист прав споживачів».

Доводи ОСОБА_2 про те, що договір поруки начебто припинений є безпідставними через те, що відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобов`язань у повному обсязі. Повне виконання боргових зобов`язань за кредитним договором пов`язується з конкретною датою погашення кредитної заборгованості, зазначеної у кредитному договорі, якою є 24.12.2026 року.

Посилання ОСОБА_2 на те, що строк позовної давності начебто сплив (як підстава для визнання поруки припиненою), є безпідставним.

Суд, задовольняючи вимогу про визнання іпотечного договору недійсним виходив з того, що на момент укладення іпотечного договору законодавством не дозволялась передачі в іпотеку майнових прав на незбудоване майно. Договір не може бути визнаний недійсним судом, якщо сторони пройшли всі стадії його укладення, досягли згоди з усіх істотних умов договору, надали цій згоді необхідної форми, якої вимагає закон, передали майно у випадках, встановлених законом.

ОСОБА_2 приховала факт того, що будинок, в якому знаходиться іпотечне майно введений в експлуатацію, таким чином спірний предмет іпотеки вже існує як тверда застава - нерухоме майно.

Законодавством не передбачено, та не було передбачено прямої заборони передачі майнових прав у договір застави, навпаки, зазначено, що майнові права входять до переліку майна, яке може виступати таким. Ні Закон України "Про іпотеку», ні Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим боргом та іпотечні сертифікати» не містять заборону на укладення договорів іпотеки, предметами яких виступають майнові права.

Ствердження ОСОБА_2 , що іпотека майнових прав стала можливою лише з набранням чинності Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» від 25.12.2008 року № 800-VI, безпідставні, оскільки слід враховувати ст. 5 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», яка регулює порядок оформлення іпотечного договору, предметом якого виступають майнові права.

Банк вважає, що в діях ОСОБА_2 є ознаки шахрайства, оскільки вона отримала кредитні кошти, придбала на них квартиру, в якій, за наявною інформацією, проживає і одночасно намагається уникнути повернення грошових коштів Банку.

Зі змісту зустрічної позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 дізналась про порушення свого права 25.12.2006 року, дати укладення та підписання оспорюваного договору кредиту та іпотечного договору, однак із позовом ОСОБА_2 звернулась у червні 2018 року, тобто майже через дванадцять років з дня укладення договорів.

Банк просив суд першої інстанції застосувати строк позовної давності до позовних вимог, викладених у зустрічній позовній заяві, відмовивши у задоволенні позову (відзив від 19.11.2018 року за вих. № 13.3-01/85-1336), однак суд першої інстанції проігнорував доводи Банка і не надав жодної оцінки та аргументації доводам Банку у своєму рішенні, взявши до уваги тільки доводи відповідачів за первісним позовом.

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, зазначаючи:

Апелянт робить суперечливий висновок та посилається на недослідженість доказів і в той же час вважає, що цим доказам, на його думку, надана невірна оцінка. Будь-яких доводів та доказів щодо конкретних порушень норм процесуального та/або матеріального права апелянт не наводить. Фактично апелянт безпідставно не погоджується з оцінкою доказів судом першої інстанції.

Сторони договору чітко визначили вартість кредитного портфелю, зафіксували його та фактично виконали умови кредитного договору саме у національній валюті - гривні, оскільки згідно квитанції №39 від 25.12.2006 року позичальник сплачує вартість цінних паперів (за розміщення цінних паперів) в сумі 169 344 гривень.

Істотні умови кредитного договору є несправедливими, зокрема несправедливими умовами договору є зміни у витратах, відсутність застереження про валютні ризики, надання кредиту та визначення зобов`язань у валюті, ненадання споживачу повної інформації у письмові формі на укладення договору, споживач позбавлений свідомого вибору, відсутність належного графіку платежів, відсутність детального розпису вартості кредиту у двох валютах, встановлення платежів для сторони договору на користь іншої сторони договору за виконання цією стороною обов`язків, наявність істотного дисбалансу інтересів сторін.

Спірний договір іпотеки майнових прав на не закінчену будівництвом квартиру був укладений 25.12.2006 року, тобто у той час коли майнові права не могли бути визначені сторонами у якості предмета іпотеки. Іпотечний договір укладений сторонами по цій справі є таким, що суперечить вимогам закону, а тому визнаний недійсним із часу його укладення.

Банк, у порушення принципів та приписів процесуального закону, з метою введення суду в оману, приховав від суду суттєву інформацію щодо фактичних обставин справи, зокрема додав до матеріалів справи як первісну вимогу до позичальника, вимогу про дострокове повернення всієї залишкової суми кредиту від 25.06.2017 року, в той час, як первісна вимога направлялась фактично 19.12.2012 року, а до поручителів зазначена вимога взагалі не направлялось.

Сторони за кредитним договором змінили суттєві умови договору, наслідком чого стало укладення додаткової угоди від 27.08.2011 року, однак поручителі не були повідомлені про зміну умов кредитного договору. Банк в односторонньому прядку міняв процентну ставку, внаслідок чого стало завищення платежів на користь Банка.

Позивач приховав від суду той факт, що з аналогічними позовними вимогами він вже звертався до третейського суду, проте ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20.01.2016 року по справі № 755/22170/15-ц рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 18.09.2015 року скасоване.

В поясненнях на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу Банка залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, зазначаючи:

Будь-яких доводів та доказів щодо конкретних порушень норм процесуального та/або матеріального права апелянт не наводить. Доводи апеляційної скарги не містять обставин та доказів, які могли б бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав їм належну оцінку та застосував відповідні норми матеріального права, якими врегульовані правовідносини сторін по цій справі. Фактично апелянт безпідставно не погоджується з оцінкою доказів судом першої інстанції. Апелянт не навів та не довів належних доказів щодо невідповідності рішення суду першої інстанції вимогам процесуального та матеріального права.

В поясненнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просять апеляційну скаргу АТ «Укрсоцбанк» залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, зазначаючи:

Апелянт робить досить суперечливий висновок та посилається на недослідженість доказів і в той же час вважає, що цим доказам надана невірна, на його думку, оцінка. Будь-яких доводів та доказів щодо конкретних порушень норм процесуального та/або матеріального права апелянт не наводить. Доводи апеляційної скарги не містять обставин та доказів, які могли б бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав їм належну оцінку та застосував відповідні норми матеріального права, якими врегульовані правовідносини сторін по цій справі.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

25.12.2006 року між Банком та ОСОБА_2 укладено договір кредиту № 2006/13-2.06/1065, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала від Банка кредит у розмірі 33 534 доларів США зі сплатою 12,45% річних за користування кредитними коштами на інвестування житла - однокімнатну квартирну № 29 , загальною площею 40,66 м2, що будується на 5 поверсі будинку за адресою: місто Одеса, ІІІ-4-1 ж . АДРЕСА_5 , з кінцевим строком погашення кредиту до 24.12.2026 року (п.п.1.1,1.2 договору, а.с.5-10 т.1).

Згідно заявки на видачу готівки №3-15 від 25.12.2006 року, ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 33 534 доларів США еквівалент 169 346,70 гривень (а.с.15 т.1).

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 25.12.2006 року між Банком та відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 укладені договори поруки №№07-15/1320, №07-15/1321 та 07-15/1322 (а.с.16,17,22,23,28,28 т.1).

25.12.2006 року між Банком та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала Банку в іпотеку в якості забезпечення зобов`язань за договором кредиту від 25.12.2006 року майнові права на незакінчену будівництвом однокімнатну квартирну № 29 загальною площею 40,66 м2, що будується на 5 поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_5 (а.с.160,161 т.1).

27.08.2010 року між Банком та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду про внесення змін до договору кредиту від 25.12.2006 року, відповідно до якого, зокрема, внесені зміни до п.1.1 договору кредиту в частині сплати процентів і визначено, що кредит надається зі сплатою відсоткової ставки: з 25.12.2006 року у розмірі 12,45% річних, з 20.10.2008 року у розмірі 13,25 % річних, з 27.08.2010 року у розмірі 12,45 % річних (а.с.11 т.1).

У зв`язку із неналежним невиконанням відповідачкою ОСОБА_2 зобов`язань за договором кредиту від 25.12.2006 року станом на 30.05.2017 року утворилась заборгованість у розмірі 27 982,66 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 23 943 доларів США і заборгованості по процентам у розмірі 4 039,66 доларів США (а.с.36-39 т.1).

25.06.2017 року Банк надіслав на адресу позичальника і його поручителів вимогу про усунення порушення та дострокове погашення заборгованості у розмірі 36 323,06 доларів США за договором кредиту від 25.12.2006 року, яка складається із заборгованості по кредиту у розмірі 23 943 долара США, заборгованості по відсоткам у розмірі 4 039,66 доларів США і 7 136,36 доларів США пені по кредиту та 1 20405 доларів США пені по відсоткам (а.с.33-35 т.1).

Судом апеляційної інстанції нові обставини не встановлювались і нові докази не досліджувались.

Між сторонами виникли правовідносини із кредитного та іпотечного договору, договорів поруки, які регулюються нормами ЦК України, Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим боргом та іпотечні сертифікати».

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції, відмовляючи Банку у позові про стягнення заборгованості із позичальника та поручителів, а також задовольняючи зустрічний позов виходив з того, що Банк не довів факту надання кредиту у визначеній договором сумі та валюті, не довів наявність та суму боргу, пропустив строк звернення до поручителів та суду, при укладенні договору кредиту Банк порушив вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», крім того, Банк неодноразово, без згоди поручителів збільшував процентну ставку, внаслідок чого збільшився загальний обсяг їхньої відповідальності (а.с.236-236 т.1).

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Позовні вимоги Банка про стягнення заборгованості за договором кредиту і договорами іпотеки підлягають задоволенню частково зважаючи на наступне.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ч.1 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. 1049 ч.1 ЦК України).

Судом апеляційної інстанції встановлено і підтверджується належними, допустимими та достатніми доказами, що 25.12.2006 року між Банком та ОСОБА_2 укладено договір кредиту № 2006/13-2.06/1065, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала від Банка кредит у розмірі 33 534 доларів США зі сплатою 12,45% річних за користування кредитними коштами на інвестування житла - однокімнатну квартирну № 29 , загальною площею 40,66 м2, що будується на 5 поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_5 , з кінцевим строком погашення кредиту до 24.12.2026 року. Згідно заявки на видачу готівки №3-15 від 25.12.2006 року, ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 33 534 доларів США еквівалент 169 346,70 гривень.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 25.12.2006 року між Банком та відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 укладені договори поруки №№07-15/1320, №07-15/1321 та 07-15/1322.

27.08.2010 року між Банком та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду про внесення змін до договору кредиту від 25.12.2006 року, відповідно до якого, зокрема, внесені зміни до п.1.1 договору кредиту в частині сплати процентів і визначено, що кредит надається зі сплатою відсоткової ставки: з 25.12.2006 року у розмірі 12,45% річних, з 20.10.2008 року у розмірі 13,25 % річних, з 27.08.2010 року у розмірі 12,45 % річних.

Поручителі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , у встановленому законом та умовами договору поруки порядку, не повідомлялись Банком про зміну зобов`язання, передбачених додатковою угодою від 27.08.2010 року про внесення змін до договору кредиту від 25.12.2006 року, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника.

Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання (ст. 559 ч.1 ЦК України).

Зважаючи на те, що порука ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 припинилась 27.08.2010 року у зв'язку зі збільшенням обсягу відповідальності як боржника, так і поручителів, без згоди поручителів на такі зміни, відсутні правові підстави для покладення обов`язку на поручителів щодо відшкодування заборгованості у солідарному порядку за договором кредиту від 25.12.2006 року.

Станом на 30.05.2017 року утворилась заборгованість за договором кредиту від 25.12.2006 року № 2006/13-2.06/1065 у розмірі 27 982,66 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 23 943 доларів США і заборгованості по процентам у розмірі 4 039,66 доларів США.

25.06.2017 року Банк надіслав на адресу позичальника вимогу про усунення порушення та дострокове погашення заборгованості у розмірі 36 323,06 доларів США за договором кредиту від 25.12.2006 року, а 18.07.2018 року звернувся із позовом до суду за захистом порушеного права.

Зважаючи на те, що між Банком та позичальником ОСОБА_2 існує зобов`язання з договору кредиту від 25.12.2006 року, позичальник ОСОБА_2 належним чином не виконала зобов`язання за договором кредиту, станом на 30.05.2017 року має місце заборгованість позичальника перед Банком у розмірі 27 982,66 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 23 943 доларів США і заборгованості по процентам у розмірі 4 039,66 доларів США, позов Банка у частині стягнення заборгованості за договором кредиту із позичальника є обґрунтованим, доведеним і підлягає задоволенню.

Колегія суддів відмовляє Банку у позові до поручителів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про стягнення заборгованості в розмірі 27 982,66 доларів США у солідарному порядку з підстав того, що зобов`язання з договорів поруки припинилась 27.08.2010 року у зв'язку зі збільшенням обсягу відповідальності поручителів.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсними договору кредиту, іпотечного договору, визнання припиненими договорів поруки підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання (ст. 559 ч.1 ЦК України).

Судом апеляційної інстанції встановлено і підтверджується належними, допустимим, достовірними та достатніми доказами, що у забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту від 25.12.2006 року, 25.12.2006 року між Банком та позичальником ОСОБА_2 , поручителями ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 укладені договори поруки №№07-15/1320, №07-15/1321 та 07-15/1322.

27.08.2010 року між Банком та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду про внесення змін до договору кредиту від 25.12.2006 року, відповідно до якого, зокрема, внесені зміни до п.1.1 договору кредиту в частині сплати процентів і визначено, що кредит надається зі сплатою відсоткової ставки: з 25.12.2006 року у розмірі 12,45% річних, з 20.10.2008 року у розмірі 13,25 % річних, з 27.08.2010 року у розмірі 12,45 % річних. При цьому, поручителі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , у встановленому законом та умовами договору поруки порядку, не повідомлялись Банком про зміну зобов`язання, передбачених додатковою угодою від 27.08.2010 року.

Позичальник ОСОБА_2 була стороною всіх оспорюваних договорів поруки від 25.12.2006 року №№07-15/1320, №07-15/1321 та 07-15/1322, а тому, як сторона зазначених договорів, може ставити питання про припинення зазначених договорів.

Зважаючи на те, що у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання, у даному випадку, на підставі додаткової угоди від 27.08.2010 року, має місце збільшення обсягу відповідальності, зокрема, поручителів, які, у встановленому законом порядку, на давали своєї згоди на збільшення такої відповідальності, договори поруки є припиненими з 27.08.2.2010 року, у зв`язку з чим зустрічні позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню судом апеляційної інстанції.

Зустрічній позовні вимоги у частині визнання недійсними договору кредиту і іпотечного договору задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ч.1 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ч1. ЦК України).

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 ч.1 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 610 ч.1, 612 ч.1 ЦК України).

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту, відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмові формі про: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі зобов`язання споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору; строк на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо вона є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих систем кредитування.

Із запиту на отримання кредиту від 08.12.2006 року позичальника ОСОБА_2 вбачається, що вона просила надати їй кредит саме у розмірі 33 534 долара США.

Крім того, подаючи запит до Банка про отримання кредиту від 08.12.2006 року позичальник ОСОБА_2 підтвердила, що вона «власним підписом на цій заявці на отримання кредиту, як позичальник свідчить про той факт, що банк надав повну, достовірну та вичерпну інформацію, у тому числі про особу та місце знаходження банку та про всі умови отримання, користування і повернення кредиту, щодо якого цей запит на отримання кредиту підписаний позичальником та поданий на розгляд у банк. Разом з цим, власним підписом на цій заявці на отримання кредиту позичальник свідчить про відсутність у нього будь-яких зауважень стосовно змісту наданої йому банком інформації, як про особу і місцезнаходження банку, так і про умови отримання, користування та повернення кредиту» (а.с.187, 188 т.1).

ОСОБА_2 , у встановленому законом порядку, не спростувала факт того, що 08.12.2006 року, до підписання договору кредиту від 25.12.2006 року, вона не підписувала запит до Банка на отримання кредиту і відповідно не отримувала інформацію про умови кредитування.

За таких обставин, відсутні підстави для ствердження про порушення Банком вимог ст. 11 Закону України щодо надання інформації про умови кредитування, у зв`язку з чим, за недоведеності, колегія суддів відмовляє у позові про визнання недійсним договору кредиту від 25.12.2006 року.

Не доведеними є і вимоги про визнання недійсним іпотечного договору.

Майном, як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами (ст. 190 доповнено частиною другою згідно із Законом №3201-ІV від 15.12.2005 року).

ЦК України доповнено поняттям майнові права та обов`язки у грудні 2005 року на підставі Закону №3201-ІV від 15.12.2005 року.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_2 і Банком виникли правовідносини з договору кредиту від 25.12.2006 року.

У забезпечення виконання кредитних договорів від 25.12.2006 року та від 25.12.2006 року, між Банком і ОСОБА_2 укладено іпотечний договір майнових прав, відповідно до яких предметом іпотеки стала незакінчена будівництвом однокімнатна квартира № 29, загальною площею 40,66 м2, що будується на 5 поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_5 .

Виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема заставою. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання (ст. 546 ч.ч.1,2 ЦК України).

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави), ст. 572 ч.1 ЦК України.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом (ст. 575 ч.ч.1,3 ЦК України).

Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Предметом застави може бути майно, яке заставодавець набуде після виникнення застави (майбутній урожай, приплід худоби тощо). Права заставодержателя (право застави) на річ, яка є предметом застави, поширюються на її приналежності, якщо інше не встановлено договором. Право застави поширюється на плоди, продукцію та доходи, одержані від використання заставленого майна, у випадках, встановлених договором. Предметом застави не можуть бути: культурні цінності, що є об`єктами права державної чи комунальної власності і занесені або підлягають занесенню до Державного реєстру національного культурного надбання; пам`ятки культурної спадщини, занесені до Переліку пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації (частина четверта статті 576 в редакції Закону № 2518-VІ від 09.09.2010). Предметом застави не можуть бути вимоги, які мають особистий характер, а також інші вимоги, застава яких заборонена законом. Предмет застави залишається у заставодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Застава окремих видів майна може бути заборонена або обмежена законом (ст. 576 ЦК України).

Станом на час укладення іпотечного договору (грудень 2006 року) діяли положення Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», а також Закону України «Про іпотеку».

Статтею 5 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» в редакції, чинній на час укладення іпотечного договору, врегульовано порядок виникнення іпотеки, у тому числі, в разі кредитування із заставою майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, а саме: Іпотека виникає відповідно до цього Закону та Закону України "Про іпотеку" (898-15) щодо нерухомого майна, об`єктів незавершеного будівництва та майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено ( частина 1 статті 5 в редакції Закону N 1-IV (3201-15) від 15.12.2005). Оцінка предмета іпотеки здійснюється за згодою сторін, якщо інше не передбачено іпотечним договором.

Кредитодавець може самостійно виконувати функції іпотекодержателя або доручити виконання цих функцій іншій особі. Іпотечний договір має бути укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений. Нотаріальне посвідчення іпотечного договору проводиться за місцезнаходженням нерухомості (місцем реєстрації), яка є предметом іпотеки, або за місцезнаходженням іпотекодержателя (місцем реєстрації) чи іпотекодавця (частина статті 5 із змінами, внесеними згідно із Законом N 2435-VI ( 2435-17) від 06.07.2010).

Іпотечний договір, предметом іпотеки за яким є нерухомість, що належить третім особам та стане власністю іпотекодавця після укладення такого договору, посвідчується нотаріусом до моменту оформлення права власності іпотекодавця на нерухомість.

Обтяження іпотекою нерухомого майна підлягає державній реєстрації в установленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору (частина шоста статті 5 в редакції Закону N 3201-IV від 15.12.2005 ).

Іпотечний договір, предметом іпотеки за яким є майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, посвідчується нотаріусом на підставі документів, що підтверджують майнові права на цю нерухомість. Іпотекодавцем за таким іпотечним договором може бути забудовник - особа, яка організовує спорудження нерухомості для власних потреб чи для передачі її у власність іншим особам, або особа, власністю якої стане ця нерухомість після завершення будівництва. Обтяження майнових прав іпотекодавця на такий предмет іпотеки підлягає реєстрації у встановленому законом порядку (частина сьома статті 5 в редакції Закону N 3201-IV від 15.12.2005) .

Після закінчення будівництва нерухомості іпотекодержатель реєструє у встановленому законом порядку обтяження прав власника на збудовану нерухомість, та ця нерухомість продовжує бути предметом іпотеки відповідно до умов іпотечного договору (частина восьма статті 5 в редакції Закону N 3201-IV від 15.12.2005) .

Зміна або розірвання іпотечного договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (частина дев`ята статті 5 в редакції Закону № 3201-IV від 15.12.2005).

У разі коли іпотечним договором передбачено накладення заборони відчуження нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, нотаріус накладає таку заборону одночасно з посвідченням договору іпотеки. Якщо предметом іпотеки є майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, нотаріус за повідомленням іпотекодержателя накладає заборону на відчуження нерухомого майна (статтю доповнено частиною згідно із Законом N 3201-IV від 15.12.2005).

У разі включення іпотеки до іпотечного пулу умови іпотечного договору змінам не підлягають (стаття 5 Закону від 19.06.2003 року N 979-IV, в редакції чинній з 14.01.2006 року).

Крім того, до ст.1 Закону України «Про іпотеку», Законом 3201-ІV від 15.12.2005 року, внесені зміни про те, що застава повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання, космічних об`єктів, майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється за правилами, визначеними цим Законом (абзац другий статті 1 Закону України «Про іпотеку» із змінами, внесеними згідно із Законом 3201-ІV від 15.12.2005 року).

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що станом на грудень 2006 року (час укладення оспорюваного іпотечного договору про передачу в іпотеку майнових прав) чинне законодавство, зокрема ст. 5 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», визначало порядок виникнення іпотеки, у тому числі щодо майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено.

З огляду на зазначене, колегія суддів відмовляє ОСОБА_2 у позові про визнання недійним іпотечного договору від 25.12.2006 року за недоведеністю вимог у частині визнання недійсним іпотечного договору.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи Банка у скарзі стосовно того, що позичальник ОСОБА_2 порушила умови зобов`язання і допустила заборгованість з повернення кредиту прийняті до уваги судом апеляційної інстанції і є підставою для задоволення позову Банка у частині стягнення заборгованості за договором кредиту.

Оскільки договори поруки припинились 27.08.2010 року внаслідок збільшення обсягу відповідальності поручителів без їхньої згоди, доводи Банка у цій частині не заслуговують на увагу і є підставою для відмови у позові про стягнення із поручителів у солідарному порядку заборгованості за договором кредиту та договорами поруки.

Твердження представника позичальника ОСОБА_2 у відзиві на скаргу про те, що: сторони договору чітко визначили вартість кредитного портфелю саме у національній валюті - гривні, оскільки згідно квитанції №39 від 25.12.2006 року позичальник сплачує вартість цінних паперів в сумі 169 344 гривень;істотні умови кредитного договору є несправедливими, зокрема несправедливими умовами договору є зміни у витратах, відсутність застереження про валютні ризики, надання кредиту та визначення зобов`язань у валюті, ненадання споживачу повної інформації у письмовій формі на укладення договору, відсутність детального розпису вартості кредиту у двох валютах; договір іпотеки майнових прав на не закінчену будівництвом квартиру був укладений 25.12.2006 року, тобто у той час коли майнові права не могли бути визначені сторонами у якості предмета іпотеки; Банк, у порушення принципів та приписів процесуального закону, з метою введення суду в оману, приховав інформацію щодо фактичних обставин справи, зокрема не надав суду первісну досудову вимогу про погашення кредиту від 19.12.2012 року, яка поручителям не направлялась, а також Банк приховав від суду той факт, що з аналогічними позовними вимогами він вже звертався до третейського суду і відповідно до ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 20.01.2016 року по справі № 755/22170/15-ц рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 18.09.2015 року скасовано, - не заслуговують на увагу.

Згідно заявки на видачу готівки №3-15 від 25.12.2006 року, позичальник ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 33 534 доларів США еквівалент 169 346,70 гривень (а.с.15 т.1).

Ствердження представника ОСОБА_2 про те, що сторони договору кредиту визначили вартість кредитного портфелю саме у національній валюті - гривні, не підтверджуються жодним доказом.

Позичальник ОСОБА_2 , подаючи запит до Банка щодо отримання нею кредиту від 08.12.2006 року у розмірі 33 534 доларів США, особисто зазначила в запиті, що бажаю отримати кредит в доларах США і Банк надав їй повну, достовірну та вичерпну інформацію про кредитування в іноземній валюті, у тому числі умови про отримання, користування та повернення кредиту в доларах США, а також, що вона не має будь-яких зауважень стосовно змісту наданої їй Банком інформації, зокрема щодо умов отримання, користування та повернення кредиту в доларах США (а.с.187,188 т.1).

З січня 2007 року по жовтень 2012 року, тобто на протязі майже 5 років позичальник ОСОБА_2 повертала кредитні кошти Банку саме в доларах США (а.с.38,39 т.1).

Відсутність графіку платежів, зважаючи на те, що кредит надавався у грудні 2006 року і чинне на той час законодавство не передбачало обов`язковість розроблення графіку платежів, крім того, сама по собі відсутність графіку платежів, не є підставою для визнання правочину недійсним.

За таких обстави, твердження представника ОСОБА_2 про ненадання Банком позичальнику достовірної та вичерпної інформації про умови кредитування в іноземній валюті є безпідставними.

Досудова вимога Банка від 19.12.2012 року стосується повернення позичальником ОСОБА_2 простроченої заборгованості у розмірі 417 доларів США та відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 589,13 доларів США у тому числі прострочених відсотків у розмірі 514,61 доларів США (а.с.111 т.1).

Разом з тим, вимога про усунення порушення від 25.06.2017 року, надіслана позичальнику і його поручителям, стосувалась дострокового повернення кредиту та відсотків (а.с.33,34 т.1).

Ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 20.01.2016 року по справі № 755/22170/15-ц про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 18.09.2015 року не є підставою для ствердження, що Банк не має право на захист порушеного права у суді загальної юрисдикції та недобросовісно користується своїми процесуальними правами.

Твердження ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у поясненнях на скаргу про те, щодоводи апеляційної скарги не містять обставин та доказів, які могли б бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, - не заслуговують на увагу, оскільки доводи Банка в частині наявності заборгованості за договором позики з вини позичальника є доведеними і підлягають задоволенню.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Встановлено, що позичальник ОСОБА_2 порушила права Банка, оскільки не у повному обсязі виконала свої зобов`язання перед Банком, а тому вимоги Банка до ОСОБА_2 підлягають захисту судом апеляційної інстанції шляхом стягнення заборгованості. Крім того, підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_2 про визнання припиненим договорів поруки, які припинили свою дію із підстав ст. 559 ч.1 ЦК України з 27.08.2010 року.

Разом з тим, вимоги Банка про стягнення заборгованості у солідарному порядку з поручителів, а також вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсними договору кредиту та іпотечного договору задоволенню не підлягають з підстав недоведеності порушення прав чи інтересів Банка та ОСОБА_2

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ст. 376 ч.1 п.п.1-4, ч.2 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відмову у позові Банка до позичальника про стягнення заборгованості за недоведеністю вимог, висновки суду в цій частині не відповідають обставинам справи, крім того, висновки суду в рішенні стосовно пропуску строків пред`явлення вимоги до поручителів не відповідають обставинам справи і нормам ст. 559 ч.1 ЦК України, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про недійсність договору кредиту та іпотечного договору, в цій частині рішення суду не відповідає обставинам справи і нормам матеріального права - ст. 638 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача», ст. 5 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» в редакції, чинній на час укладення іпотечного договору, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1.ч.1 п.п.1-3 ЦПК України).

Колегія суддів частково задовольняє апеляційну скаргу Банка з прийняттям нового судового рішення, у зв`язку з чим Банк має право на відшкодування судових витрат у вигляді судового збору в суді першої інстанції і в суді апеляційної інстанції пропорційно розміру задоволених позовних вимог. ОСОБА_2 , як споживач, звільнена від судових витрат за її позовними вимогами про визнання недійсними правочинів, а також про припинення правочинів.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п. п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - задовольнити частково.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 грудня 2018 року - скасувати.

Позов акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІІН НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства «Укрсоцбанк» () заборгованість за договором кредиту № 2006/13-2.06/1065 від 25.12.2006 року станом на 30.05.2017 року у розмірі 27 982,66 доларів США, з яких: 23 943 долара США заборгованість за кредитом і 4 039,66 доларів США заборгованість по відсоткам.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІІН НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства «Укрсоцбанк» () судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 10 923,05 гривень за розгляд справи в суді першої інстанції і 16 384,57 гривень за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Відмовити акціонерному товариству «Укрсоцбанк» у позові до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором кредиту № 2006/13-2.06/1065 від 25.12.2006 року.

Зустрічний позов ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Визнати припиненим договір поруки № 07-15/1320 від 25.12.2006 року між Акціонерно-комеційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

Визнати припиненим договір поруки № 07-15/1321 від 25.12.2006 року між Акціонерно-комеційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 і ОСОБА_4 .

Визнати припиненим договір поруки № 07-15/1322 від 25.12.2006 року між Акціонерно-комеційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 і ОСОБА_5 .

Відмовити ОСОБА_2 у позові до акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсним договору кредиту № 2006/13-2.06/1065 від 25.12.2006 року і іпотечного договору від 25.12.2006 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції може бути до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 29.07.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Є.С. Сєвєрова