Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.01.2019 Справа №607/3973/18

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - судді Вийванко О. М.

за участю секретаря судового засідання Стрілкової М. С.

учасників справи

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договорами позики, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договорами позики.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що ОСОБА_1, та ОСОБА_2 укладено Договір безвідсоткової позики від 18.07.2012, відповідно якого ОСОБА_1 (Позикодавець) передає у власність ОСОБА_2 (Позичальникові) грошові кошти в сумі 10 000 Євро, а Позичальник зобов'язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) в обумовлений даним договором строк до 01.01.2016. Факт одержання Позичальником від Позикодавця позики в розмірі визначеному п. 1.1. даного Договору підтверджується розпискою від 18.07.2012. Також, між ОСОБА_1, та ОСОБА_2 укладено Договір безвідсоткової позики від 02.09.2015, відповідно якого ОСОБА_1 (Позикодавець) передає у власність ОСОБА_2 (Позичальникові) грошові кошти в сумі 15 000 Євро, а Позичальник зобов'язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) в обумовлений даним договором строк до 01.09.2016. Факт одержання Позичальником від Позикодавця позики в розмірі визначеному п. 1. даного Договору підтверджується Розпискою від 02.09.2015.

Отримані ОСОБА_2 внаслідок укладення вищевказаних договорів кошти, є джерелом придбання рухомого майна, а саме: автомобіль вантажний RENAULT MAGNUM 440, 2003 року випуску, зареєстровано за Відповідачем 04.11.2015; автомобіль вантажний RENAULT MAGNUM АЕ 440, 2000 року випуску, зареєстровано за Відповідачем 21.07.2012; причіп SCHMITZ SFG 24 2001 p. в., зареєстровано за відповідачем 08.09.2015 ; причіп KOGEL SN 24 1995 p. в. зареєстровано за Відповідачем 21.07.2012. На момент отримання позики, ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6. Вищевказане майно використовується відповідачами в інтересах сім»ї. Тому, вважає, що грошові кошти в сумі 25 000 Євро, отримані ОСОБА_2 внаслідок укладення договорів безвідсоткової позики від 18.07.2017, від 02.09.2015 є джерелом придбання майна яке використовується ним та його сім'єю, а відтак є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. В подальшому у разі несплати боргу відповідачами, на вищевказане майно може бути звернено стягнення з метою задоволення вимог кредитора. Станом на момент пред'явлення позову, взятих на себе зобов'язань відповідачем не виконано. Він неодноразово звертався до Відповідача із вимогою про повернення грошових коштів, проте Відповідач залишив його вимоги без розгляду. Через протиправну бездіяльністю Відповідача щодо виконання зобов'язань в частині повернення грошових коштів, позивач змушений звернутися до суду з метою захисту свої законних прав та інтересів.

У зв'язку з не досягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та стягнути солідарно із ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 кошти за договорами позики в розмірі 25 000,00 євро.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на мотиви, викладені у позовній заяві, та просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 відзиву на позов не подав, однак подав заяву про визнання позову.

У судовому засіданні ОСОБА_7 та його представник позов визнали та не заперечують проти задоволення позову.

Представник відповідача ОСОБА_4 подав відзив на позов у якому позовні вимоги не визнав повністю і заперечує щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову. Виходячи з того, що на розгляді в Збаразькому районному суді Тернопільської області знаходиться справа № 598/196/18 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, що, враховуючи, що вимоги про стягнення боргу за договорами позики заявлені позивачем лише після заявлення ОСОБА_6 позовних вимог про поділ майна подружжя, близькі родинні стосунки Позивача та ОСОБА_2, дає підстави вважати, що заявлений позов про стягнення боргу за договором позики є завідомо безпідставний та у спорі, що має очевидно штучний характер. Наведене вище у свій сукупності дає підстави сумніватися у достовірності договорів позики та розписок про отримання коштів, котрі зі слів Позивача є підставою для виникнення боргових зобов'язань відповідачів перед Позивачем, та відомостей, зазначених у даних документах, в т.ч. дат (періодів, строків) складення таких документів. До сьогодні жодних строкових та грошових зобов'язань з підстав укладення сторонами будь-яких правочинів, між Позивачем та ОСОБА_6 не виникало. При цьому, будь-яких доказів, що такі кошти, отриманні ОСОБА_2 в позику у позивача, використані ОСОБА_2 в інтересах сім'ї, не наводяться, з огляду на що, вважаємо, такі боргові зобов'язання, набуті ОСОБА_2 за час шлюбу, не можуть бути заявлені Позивачем до стягнення в солідарному порядку із ОСОБА_6

Твердження ж Позивача про те, що за рахунок отриманих у позику коштів ОСОБА_2 придбано транспортні засоби RENAULT MAGNUM 440,2003 р.в., RENAULT MAGNUM MO, 2000 р.в., SCHMITZ SFG 24, 2001 р.в., KOGEL SN 24, 1995 р.в., не відповідають дійсності та спростовуються наступним. Так, транспортний засіб - причіп SCHMITZ SFG 24, 2001 р.в., р/н НОМЕР_5, зареєстрований за ОСОБА_2 08.09.2015, придбано подружжям за рахунок коштів, отриманих у позику в тітки ОСОБА_6 - ОСОБА_8, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, що може підтвердити свідок ОСОБА_9, котра є матір'ю ОСОБА_6 та сестрою ОСОБА_8, та котра особисто домовлялася із ОСОБА_8 про надання останньою коштів подружжю у борг. Крім того, транспортний засіб - RENAULT MAGNUM 440, 2003 р.в., р/н НОМЕР_6, зареєстрований за ОСОБА_2 04.11.2015 p., придбано подружжям за рахунок коштів, отриманих від реалізації належного подружжю на праві спільної сумісної власності та зареєстрованого 29.09.2014 за ОСОБА_2 транспортного засобу MERCEDESS-BENZ 413CDI, 2004 р. в., котрий 10.10.2015 знято з обліку та 15.10.2015 перереєстровано на нового власника. Транспортні засоби RENAULT MAGNUM АЕ 440, 2000 р.в., р/н НОМЕР_7, та KOGEL SN 24, 1995 р.в., р/н НОМЕР_1, котрі зареєстровані за ОСОБА_2 21.07.2012, придбані подружжям задовго до реєстрації даних транспортних засобів за ОСОБА_2, та до зазначених Позивачем дати укладення договору позики (між фізичними особами, безпроцентної) від 18.07.2012 та розписки від 18.07.2012.

Позивачем не наведено та не обґрунтовано отримання ОСОБА_2 коштів у позику та використання ОСОБА_2 таких коштів в інтересах сім'ї, а тому, така вимога про стягнення заборгованості солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_6 є необґрунтованою, недоведеною і не відповідає вимогам ст.ст. 13, 15, 16 ЦК України, ст.ст. 4, 13 ЦПК України, та не підлягає до задоволення судом. Разом з тим, ОСОБА_6 своєї згоди у будь-якій формі, в тому числі письмовій, на укладення ОСОБА_2 договорів позики та отримання у Позивача коштів у позику не надавала. Про факт укладення таких договорів їй до сьогодні відомо не було. Крім того, кошти в розмірі 25 000,00 Євро, котрі, начебто, отримані ОСОБА_2. Позивача, в інтересах сім'ї відповідачів не використовувалися у будь-який із можливих способів, та на що такі кошти витрачені (чи могли бути витрачені) ОСОБА_2, ОСОБА_10 не відомо. Відсутність згоди дружини позичальника за доворами позики на укладення таких договорів, котра, в розумінні ст. 65 СК України, обов'язковою для укладення такого роду договорів, вважаємо, що договір позики від 18.07.2012 та договір безпроцентної позики від 02.09.2015 між Позивачем та ОСОБА_2 не укладено, та, відповідно, будь-яких зобов'язань за даними договорами між сторонами не виникало. Тому просить у задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник у судовому засіданні підтримали відзив на позов та просять у задоволенні позову відмовити.

Правом на подання відповіді на відзив позивач не скористався.

При розгляді справи судом було вчинено інші процесуальні дії, зокрема.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду витребувано докази.

Ухвалою суду призначено експертизу та зупинено провадження у справі. Експертиза була не проведена.

Ухвалою суду поновлено провадження у справі.

Перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Суд встановив, що 18.07.2012 укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Договір безвідсоткової позики на суму 10000 євро, що стверджується договором позики (між фізичними особами, безпроцентної) від 18 липня 2012 року та розпискою від 18 липня 2012 року.

П. 1.1, 2.3 даного договору передбачено, що ОСОБА_1 (Позикодавець) передає ОСОБА_2 (Позичальникові) безвідсоткову позику в сумі 10 000 Євро, для придбання вантажного автомобіля з причіпом з метою використання його в підприємницькій діяльності, а позичальник зобов'язується повернути отриману суму в строки і у порядку, зазначену в даному Договорі. Позичальник зобов'язується повернути отримані за цим договором кошти в строк до 01 січня 2016 року.

02.09.2015 укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Договір безвідсоткової позики на суму 15000 євро, що стверджується договором безпроцентної позики грошей від 02 вересня 2015 року та розпискою від 02 вересня 2015 року.

П. 1, 4 даного договору передбачено, що ОСОБА_1 (Позикодавець) передає у власність, а ОСОБА_2 (Позичальник) прийняв 15000 євро, з зобов'язанням повернути таку ж суму до 01.09.2016 р., включно. Одержання позики пов'язано із здійсненням підприємницької діяльності позичальника для придбання ним вантажного автомобіля з причіпом.

ОСОБА_7 за кошти, які він отримав у власність за договором безпроцентної позики від 18.07.2012 в сумі 10 000 євро, був придбаний автомобіль вантажний RENAULT MAGNUM АЕ 440, 2000 року випуску, зареєстровано за ОСОБА_7, 21.07.2012, та причіп KOGEL SN 24 1995 p. в. зареєстровано за ОСОБА_7, 21.07.2012, що стверджується свідоцтвами про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8 та НОМЕР_9.

Також, ОСОБА_7 за кошти, які він отримав у власність за договором безпроцентної позики від 02.09.2015 в сумі 15 000 євро, був придбаний автомобіль вантажний RENAULT MAGNUM 440, 2003 року випуску, зареєстровано за ОСОБА_7, 04.11.2015; причіп SCHMITZ SFG 24 2001 p. в., зареєстровано за ОСОБА_7, 08.09.2015, що стверджується свідоцтвами про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_10 та НОМЕР_11.

Зазначені обставини встановлені з показань свідків ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_11, та ОСОБА_12

На момент отримання позики та придбання вантажних автомобілів та причепів, ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, що стверджується свідоцтвом про шлюб, серія НОМЕР_12 від 11.08.2016.

21.02.2018 було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, зокрема, про поділ майна, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, автомобілів вантажних RENAULT MAGNUM АЕ 440, 2000 року випуску, та причіп KOGEL SN 24 1995 p. в., а також RENAULT MAGNUM 440, 2003 року випуску, причіп SCHMITZ SFG 24 2001 p. в..

Відповідачі ОСОБА_6 до ОСОБА_2 вищевказані транспортні засоби та причепи вважають спільним сумісним майном.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_11, та ОСОБА_12 суду пояснили, що дійсно у 2012 році ОСОБА_1 позичив грошові кошти ОСОБА_7 в сумі 10 000 євро, для купівлі вантажного автомобіля та причепу. За вказані кошти був придбаний на аукціоні та зареєстрований за ОСОБА_7 вантажний автомобіль RENAULT MAGNUM АЕ 440, 2000 року випуску, та причіп KOGEL SN 24 1995 p. в.. З метою досягнення більшого прибутку від перевезення ОСОБА_7 у 2015 році вирішено позичити у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 15 000 євро, для купівлі вантажного автомобіля та причепу. За вказані кошти був пригнаний із закордону та зареєстрований за ОСОБА_7 вантажний автомобіль RENAULT MAGNUM 440, 2003 року випуску, причіп SCHMITZ SFG 24 2001 p. в.. Вказані транспортні засоби використовувалися для перевезення товарів та отримання доходу. ОСОБА_4 було відомо про отримання вказаних коштів на придбанням автомобілів. Кошти за договорами позики не були повернуті.

Свідки ОСОБА_7, та ОСОБА_12 суду пояснили, що ОСОБА_4 було відомо про отримання вказаних коштів на придбання автомобілів і вона приймала участь в перевезеннях, зокрема, вона здійснювала замовлення товарів для перевезення, а ОСОБА_7 здійснював їх перевезення на вантажних автомобілях. Отриманий дохід вони витрачали на потреби своєї сім'ї, а також на ремонт автомобілів.

Відповідач ОСОБА_13 змінила прізвище на ОСОБА_4

Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом не взято до уваги показання свідка ОСОБА_14 про отримання ОСОБА_6 та ОСОБА_2 коштів у ОСОБА_8 в сумі 4000 євро в липні 2015 році, на придбання причепу, оскільки отримання позики не було підтверджено письмовим договором позики.

Суд погоджується з аргументами позивача щодо стягнення в солідарному порядку з відповідачів суму боргу, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом.

Згідно статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до частини першої та третьої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно частини першої статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частина 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Із статей 610, 611 ЦК України вбачається, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушення умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зміна умов зобов'язання.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_7 свої зобов'язання за договорами позики не виконав, і кошти позивачу у розмірі 25 000 євро, не повернув.

Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Вищевказана стаття визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об'єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з'ясована окремо.

Поряд з цим для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов'язальних правовідносин.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном як особливим об'єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (частина перша статті 190 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині четвертій статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Наведений правовий висновок викладений Верховний Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16.

Виходячи із системного аналізу зазначених норм права, в контексті встановлених судами обставин справи, для визначення солідарного характеру обов'язків щодо повернення боргу за договором позики з'ясуванню підлягає питання, чи укладено такий договір ОСОБА_7 в інтересах сім'ї.

Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із статями 80 і 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи встановлені обставини справи, що кошти, отримані ОСОБА_7 у позику в сумі 25 000 євро від ОСОБА_1, використані в інтересах сім'ї, а саме - для купівлі вантажних автомобілів RENAULT MAGNUM АЕ 440, 2000 року випуску, та причіп KOGEL SN 24 1995 p. в., а також RENAULT MAGNUM 440, 2003 року випуску, причіп SCHMITZ SFG 24 2001 p. в., які є спільною сумісною власністю та є об'єктом поділу між ОСОБА_7 та ОСОБА_4

Суд приходить до переконання, що договір позики укладено ОСОБА_7 в інтересах сім'ї та вантажні автомобілі та причепи, які придбані за позичені кошти, використовувалися в інтересах сім'ї, а тому відповідачі повинні нести солідарну відповідальність за невиконання зобов'язань за договором позики. Доказів того, що кошти, отримані в позику, використані ОСОБА_7 у власних цілях, а також того, що транспортні засоби було придбані за інші кошти, відповідач ОСОБА_4 не надала та судом не встановлено.

Аналізуючи вищенаведені обставини, суд приходить до переконання, що в даному випадку мають місце порушення з вини відповідачів прав позивача щодо повернення позики, та вважає, що позов підлягає до задоволення та стягнення солідарно із ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 кошти за договорами позики в розмірі 25 000,00 євро, що складає 787 250,00 грн., згідно офіційного курсу встановленого Національним банком України, станом на 24 січня 2019 року.

Відповідно до частин 1 і 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

За таких обставин, суд вважає, що позивачем були понесені судові витрати зі сплати судового збору, які підлягають стягненню з відповідачів в користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 258-268, 273, 352-355 ЦПК України, ст. ст. 525, 526, 530, 549 - 551, 610, 611, 612, 614, 629, 1046 - 1050 ЦК України, ст. 61, 65, 73 СК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договорами позики.

Стягнути солідарно із ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 кошти за договорами позики в розмірі 25 000,00 євро (двадцять п'ять тисяч євро), що складає 787 250,00 грн. (сімсот вісімдесят сім тисяч двісті п'ятдесят гривень 00 копійок), згідно офіційного курсу встановленого Національним банком України, станом на 24 січня 2019 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 3 936,25 грн. (три тисячі дев'ятсот тридцять шість гривень 25 копійок).

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 3 936,25 грн. (три тисячі дев'ятсот тридцять шість гривень 25 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1, місце проживання: АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2.

Відповідачі:ОСОБА_2, місце проживання: АДРЕСА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3.

ОСОБА_4, місце проживання: АДРЕСА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4.

Повний текст рішення суду складено 28 січня 2019 року.

Головуючий суддяО. М. Вийванко