ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3417/19 Справа № 199/8278/18 Суддя у 1-й інстанції - Подорець О.Б. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину

за апеляційною ОСОБА_1

на рішення Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину. В обґрунтування позову посилалася на те, що з відповідачем у справі знаходиться у зареєстрованому шлюбі, від якого народилася дитина - син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком якої є відповідач. Відповідач добровільно надає кошти на утримання сина, проте не в повному обсязі, як того дозволяють його доходи. Позивач вважає, що оскільки ОСОБА_2 займає посаду в.о. начальника цеху ТЕЗЦ №1 в ТОВ «ДМЗ Комінмет», то отримує достатню заробітну плату, а тому повинен надавати сину допомогу в розмірі ј частини від свого доходу щомісячно. Крім того, з 01.09.2018 син сторін по справі навчається на денному відділенні в Придніпровській державній академії фізичної культури і спорту, а тому потребує матеріальної допомоги, оскільки навчається на контрактній основі, відвідує спортивний зал, необхідно кошти на проїзд до академії, харчування, одяг, комунальні послуги. Позивач вважає, що відповідач може надавати матеріальну допомогу на утримання сина і повинен її надавати. З урахуванням викладеного, просила суд, стягувати з відповідача ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_4 у розмірі ј від заробітку (доходу) щомісячно до закінчення навчання чи до досягнення ним двадцятитрьохрічного віку - залежно від того, яка з цих обставин настане першою; стягнути заборгованість по аліментах за період з січня 2018 року по теперішній час, з урахуванням індексації та процентів у розмірі 1% за кожен день прострочення виплати аліментів; стягнути разово з відповідача ОСОБА_2 на її користь додаткові витрати на оплату навчання сина за 2018-2019 навчальний рік у розмірі 70% від вартості навчання у сумі 8 946,00 грн. (а.с. 1-4).

ОСОБА_3 - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання - АДРЕСА_1) до ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП відсутній, серія та номер посвідки на постійне проживання НОМЕР_2, місце реєстрації - АДРЕСА_2) про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину - задоволений частково.

Стягнуто щомісячно з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП відсутній, серія та номер посвідки на постійне проживання НОМЕР_2, місце реєстрації - АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання - АДРЕСА_1) на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), на час навчання до ІНФОРМАЦІЯ_5, але не пізніше досягнення ним 23 років, починаючи стягнення з 04 грудня 2018 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП відсутній, серія та номер посвідки на постійне проживання НОМЕР_2, місце реєстрації - АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання - АДРЕСА_1) в рахунок додаткових витрат на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, одноразово суму в розмірі 2600 (дві тисячі шістсот) грн. 00 коп.

В іншій частині позову - відмовлено.

Також вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення в частині стягнення аліментів допущено до негайного виконання в межах місячних платежів (а.с. 76-78).

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні її позовних вимог та ухвалити нове рішення в цій частині про їх задоволення (а.с. 83-88)

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 9).

Шлюб між сторонами не розірвано, хоча ОСОБА_1 та ОСОБА_2 припинили подружні стосунки та проживають окремо.

ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Амур-Нижньодніпровського районного управління юстиції м.Дніпропетровська, актовий запис №270 (а.с. 17).

З 01.09.2018 року син сторін - ОСОБА_4 є студентом денного відділення Придніпровської державної академії фізичної культури і спорту, що підтверджується договором №1/18 від 08.08.2018 та довідкою академії (а.с.13-14,16).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції вірно застосував положення ст.199 СК України і дійшов висновку, що ОСОБА_4 на період навчання потребує матеріальної допомоги, а відповідач має можливість таку допомогу надавати. При визначенні розміру аліментів суд враховував положення ст. ст. 182, 200 СК України і обґрунтовано визначив розмір аліментів у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) на час навчання до ІНФОРМАЦІЯ_5, але не пізніше досягнення ним 23 років, починаючи стягнення з 04 грудня 2018 року (день досягнення повноліття).

Водночас, з огляду на наведені норми СК України, та ту обставину, що кошти за навчання сина в академії за 4 місяці в розмірі 5200 грн. (1300 грн. х 4) сплачені до повноліття сина сторін, суд вважав, що ці витрати є додатковими, а тому 50% таких витрат, а не 70%, як заявлено позивачем, підлягає стягненню з відповідача, а саме в розмірі 2 600 грн., виходячи з рівності прав та обов'язків батьків.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по аліментах, суд виходив з недоведеності та необґрунтованості цих вимог.

Вказані висновки суду 1 інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1998 та яка набула чинності для України 27.09.1991, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стверджуючи ці положення, ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України встановлюють обов'язок батьків утримувати дітей до їх повноліття.

Так, ст. 180 СК України визначено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених ст.ст. 198, 199 цього Кодексу, батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Згідно з ч. 1 ст.200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітню дитину в твердій грошовій сумі та (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.20 Постанови від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Таким чином, у зазначеній нормі права законодавець пов'язує обов'язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років із можливістю батьків надавати таку матеріальну допомогу.

Частинами першою - третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленністю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька видів виконання цього обов'язку, зокрема утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому закладі, у разі якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними двадцяти трьох років, за умови якщо батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198).

Згідно із частиною першою ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Отже, виходячи з аналізу ст. 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв'язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Водночас ст. 199 СК України передбачений обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах, правовідносини обов'язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів слід враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов'язань, обов'язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Таким чином, у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв'язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила ст. 185 СК України не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються ст. 199 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що сторони є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4. Син зареєстрований та проживає разом з позивачем, що підтверджується довідкою про склад сім'ї (а.с. 12).

Матеріалами справи також підтверджується, що з 01.09.2018 ОСОБА_4 є студентом денного відділення Придніпровської державної академії фізичної культури і спорту, навчається на контрактній основі, що підтверджується договором №1/18 від 08.08.2018 та довідкою академії (а.с.13-14,16).

Відповідач ОСОБА_2 працює у ТОВ "ДМЗ Комінмет" на посаді начальнику цеху, що підтверджується довідкою (а.с. 53).

Враховуючи, що ОСОБА_4 навчається на денному відділенні на контрактній основі, стипендію не отримує, а тому потребує матеріальної допомоги, а відповідач, як батько, зобов'язаний та спроможній надавати таку допомогу, оскільки є працездатною особою, офіційно працює в ТОВ «ДМЗ Комінмет», отримує достатню заробітну плату (а.с.53), суд дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, з якою проживає син сторін, на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), на час навчання до ІНФОРМАЦІЯ_5, але не пізніше досягнення ним 23 років, починаючи стягнення з 04 грудня 2018 року (день досягнення повноліття).

Задовольняючи позовні вимоги у зазначеній частині та стягуючи ј частину доходу відповідача, суд першої інстанції виходив, в тому числі і з того, що відповідач не заперечував сплачувати 50% вартості навчання сина, що охоплює ст. 199 СК України.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскільки кошти за навчання сина в академії за 4 місяці в розмірі 5200 грн. (1300 грн. х 4) сплачені до повноліття сина сторін, є додатковими витратами, а тому 50% таких витрат, а не 70%, як заявлено позивачем, підлягають стягненню з відповідача, а саме в розмірі 2 600 грн., виходячи з рівності прав та обов'язків батьків.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по аліментах, суд першої інстанції посилався на ч.ч. 1, 2, 3 ст. 194, ч. 3 ст.195 СК України та виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 сплачував аліменти на сина добровільно, рішення суду з цього приводу не приймалося, а отже виконавчий лист не видавався. Доказів наявності заяви ОСОБА_2 за місцем роботи про відрахування аліментів, суду не надано і не встановлено, що така заява подавалася. Крім того, письмового договору про утримання дитини до її повноліття із узгодженим розміром такого утримання між батьками не укладалося. Позивач ОСОБА_1 посилається на те, що відповідач повинен був сплачувати на утримання неповнолітнього сина аліменти в розмірі ј частки від свого доходу, проте доказів існування домовленості між батьками про сплату аліментів саме в такому розмірі, суду не надано.

Враховуючи викладене, суд виходив з того, що вирішити питання наявності або відсутності заборгованості по аліментам на утримання сина до досягнення ним повноліття, не є можливим, у зв'язку з чим і не надається можливим вирішити питання щодо відповідальності за прострочення сплати аліментів, оплати додаткових витрат на дитину, як то передбачено ст.196 СК України, а тому дійшов висновку, що в цій частині позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Крім того, посилаючись на те, що нормами чинного цивільного процесуального Кодексу України не передбачено уточнення позовної заяви в усній формі, суд відмовив у задоволенні позовних вимог, заявлених ОСОБА_1 під час судового розгляду справи усно, про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина з 25.10.2018 по 04.12.2018 в розмірі ј частини від його доходу.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованими висновками суду щодо часткового задоволення позову, вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано ту обставину, що заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина ОСОБА_4 у розмірі 1/4 від доходу відповідача щомісяця до закінчення навчання чи до досягнення ним 23-річного віку - залежно від того, яка з цих обставин настане першою, включають також вимогу про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина з 25.10.2018 року до 04.12.2018 року, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи не підтверджуються матеріалами справи та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає касаційному оскарженню в порядку та строки, що визначенні чинним законодавством.

Судді: