ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2019 року м. Чернівці

справа № 716/53/15-ц

провадження №22-ц/822/253/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Владичана А. І., Перепелюк І.Б.

секретар Тодоряк Г. Д.

з участю представника позивача ОСОБА_1, відповідачки ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Заставнівська нотаріальна контора, про визнання майна об'єктом права власності подружжя, визнання права власності на частку у майні подружжя, внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області у складі судді Стрільця Я.С. від 06 грудня 2018 року,

встановив:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Заставнівська нотаріальна контора, про визнання правочину недійсним, визнання майна об'єктом права власності подружжя, визнання права власності на частку у майні подружжя, визнання права власності на частку у спадковому майні, внесення змін до свідоцтва про право на спадщину.

Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її чоловік ОСОБА_7

За час шлюбу вони збудували житловий будинок на АДРЕСА_1.

Право власності на будинок було оформлено на її померлого чоловіка 03 жовтня 2008 року.

17 жовтня 2008 року постановою державного нотаріуса позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частину у вказаному вище нерухомому майні подружжя, оскільки 14 березня 2012 року вона зверталася до нотаріуса із заявою про відмову від прийняття належної їй частки спадкового майна.

Вказувала, що згадану заяву про відмову від прийняття спадщини вона подала до нотаріуса під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах, а тому така відмова може бути визнана недійсною.

Крім того, позивачка вважала, що нотаріус помилково включив її 1/2 частину майна в спільному майні подружжя до складу спадкового майна.

Позивачка просила: визнати недійсною заяву від 14 березня 2012 року, подану нею до Заставнівської державної нотаріальної контори, про відмову від прийняття спадщини та небажання отримувати свідоцтво про право власності на 1/2 частку спільного майна подружжя; визнати об'єктом спільної сумісної власності подружжя житловий будинок (літера «А»), гараж (літера «Б»), літню кухню (літера «В»), сарай (літера «Г»), огорожу (№ 1-2), що розташований по АДРЕСА_1, на які видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 20 жовтня 2008 року на ім'я ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року; визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного вище нерухомого майна; внести зміни до свідоцтв про право на спадщину за законом від 23 грудня 2013 року, виданих на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_7, визначивши її частку в розмірі 1/10 частини житлового будинку з належними до нього будівлями і спорудами.

У березні 2015 року ОСОБА_8 звернулася до суду з позовом, в якому просила: визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя житловий будинок з належними до нього будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1; визнати за нею право і власності на 1/2 частину житлового будинку з належними до нього будівлями і спорудами; внести до свідоцтв про право на спадщину за законом від 23 грудня 2013 року, виданих на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_7, визначивши її частку в житловому будинку з належними до нього будівлями та спорудами в розмірі, відповідно 2/10 та 1/10 частин.

Свої вимоги ОСОБА_8 обґрунтовувала тим, що з травня 1994 року по 18 лютого 2005 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7

Житловий будинок (літера «А»), гараж (літера «Б»), літню кухню (літера «В»), сарай (літера «Г»), огорожа (№ 1-2) по АДРЕСА_1 були спільною сумісною власністю колишнього подружжя, оскільки будинок був зведений та готовий до проживання ще у 2004 році, тобто до їх розлучення.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 02 жовтня 2015 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 24 грудня 2015 року рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 2 жовтня 2015 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення її позову в частині визнання майна, розташованого по АДРЕСА_1, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання за нею права власності на 1/2 частину у вказаному майні подружжя. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2016 року відмовлено ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження.

Постановою Верховного Суду України від 15 листопада 2017 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2016 року, рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 24 грудня 2015 року в частині задоволених позовних вимог, рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 02 жовтня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частину майна подружжя, внесення змін до свідоцтв про право на спадщину скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 06 грудня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_4 житловий будинок літ. А, загальною площею 160,2 кв. м, житловою площею 95,2 кв. м, гараж літ. Б, літню кухню літ. В, сарай літ. Г, огорожу №1-2, що розташовані по АДРЕСА_1, на які видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 30 жовтня 2008 року на ім'я ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку літ. А, загальною площею 160,2 кв. м, житловою площею 95,2 кв. м, 1/2 частину гаражу літ. Б, 1/2 частину літньої кухні літ. В, 1/2 частину сараю літ. Г, 1/2 частину огорожі №1-2, що розташовані по АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Прийнято відмову від позову представників позивача в частині стягнення судових витрат та закрито провадження по справі в цій частині.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 06 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, в решті рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Посилається на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. На думку заявника суд допустив неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Зазначає, що заявником надано достатньо доказів на підтвердження того, що будівництво спірного будинку було повністю завершено ще під час шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Суд безпідставно поклав в основу показання свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, оскільки вони є неправдивими та такими, що вводять суд в оману, суперечить наявним у справі письмовим доказам, не врахував, що джерелом будівництва будинку були кошти не подружжя, а заявниці.

У відзиві на апеляційну скаргу представники позивачки ОСОБА_1, ОСОБА_11 просять апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Вважають, що судом першої інстанції повно та всебічно з'ясовано обставини справи, а саме те, за які кошти проводилось будівництво спірного будинку в період шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_4 і які саме роботи проводились в цей період.

Вказують, що позивачка не відмовлялась від права власності та в своїй заяві від 14 березня 2012 року спірний будинок особистою приватною власністю спадкодавця не визнавала.

Посилаються на те, що право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_7 в період шлюбу із ОСОБА_4, остання брала участь у будівництві цього майна, ні ОСОБА_7 при житті, ні ОСОБА_2, ні ОСОБА_8 не заявлялися вимоги про віднесення цього майна до особистої власності померлого ОСОБА_7 або про визнання цього майна спільним. Відповідачами не спростовано презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, тому спірне майно на законних підставах визнано об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_7 та ОСОБА_4

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково: рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у позові відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що спірний житловий будинок був набутий подружжям ОСОБА_7 та ОСОБА_4 під час шлюбу, а отже вказане майно належить їй на праві спільної сумісної власності подружжя.

Проте з таким висновком погодитися не можна, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи, суд дійшов його внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення процесуального права, що згідно з пунктами 1, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

У справі встановлено, що в травні 1994 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 було зареєстровано шлюб, від якого у них народилося двоє дітей: ОСОБА_5, 1995 року народження, та ОСОБА_6, 1999 року народження.

Згідно з рішенням виконкому Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 12 липня 2002 року №7/272 ОСОБА_7 надано дозвіл на будівництво нового житлового будинку на місці старого на земельній ділянці № 1077-68 площею 0,08 га по АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 85).

24 листопада 2002 року він отримав дозвіл на виконання будівельно-монтажних робіт від Обласної інспекції державного архітектурно-будівельного контролю. У липні 2003 року згідно з рішенням виконкому Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області надано дозвіл на будівництво гаража, літньої кухні та хліва біля новозбудованого будинку (т.1, а.с. 85зв.).

У 2006 році ОСОБА_7 одружився з ОСОБА_4 Від шлюбу народився син ОСОБА_12, 2011 року народження.

Відповідно до рішення виконкому Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області № 9/78 від 23 вересня 2008 року ОСОБА_7 видано свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок (т.1, а.с.18).

ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер.

14 березня 2012 року ОСОБА_4 подала до нотаріуса заяву, в якій повідомила, що відмовляється від прийняття спадщини належної їй частки спадкового майна після смерті померлого чоловіка ОСОБА_7 на користь матері покійного ОСОБА_2 (т.1, а.с. 23)

11 жовтня 2013 року ОСОБА_4 звернулася до нотаріуса з заявою в якій зазначила про те, що претендує на виділ 1/2 частки із майна, що є у спільній сумісній власності подружжя та просила видати свідоцтво про право власності на 1/2 частку у спільному сумісному майні подружжя.

Постановою нотаріуса від 17 жовтня 2013 року №021/02-31 їй відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з тим, що вона відмовилась від прийняття спадщини та на виділ 1/2 частки із майна, що є у спільній сумісній власності подружжя не претендує.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 грудня 2014 року ОСОБА_5 успадкував 1/5, а ОСОБА_13- 2/5 частки житлового будинку з належними до нього будівлями і спорудами, який розташований в АДРЕСА_1(т.1, а.с.26).

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_4 посилалася на те, що нею та ОСОБА_7 за час перебування у шлюбі за їх спільні кошти було добудовано спірний житловий будинок та здійснено ряд будівельних та оздоблювальних робіт, що дає підстави вважати, що вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У справі встановлено, що спірний житловий будинок був збудований під час перебування у шлюбі ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Вказаний факт підтверджується показаннями свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 та письмовими доказами: рішеннями виконкому сільської ради щодо надання ОСОБА_7 дозволів на будівництво житлового будинку та господарських будівель (хліву, гаража, кладової, кухні), будівельним паспортом, робочими проектами із газифікації, на електроосвітлення житлового будинку, частково записами із робочого зошита (т.1, а.с. 85, т.3, а.с. 64-68, 69-72, т.4, а.с.83-87,145).

Також встановлено, що будинок був накритий покрівлею, поштукатурений ззовні та всередині, встановлені вікна двері, влаштовані сходи, підведені газ, вода, електроенергія, зроблені стяжки під підлогу, частково проведені оздоблювальні роботи.

Вищезазначені обставини підтверджує і сама позивачка та її представники у своїх поясненнях.

Таким чином, колегія суддів вважає доведеним той факт, що будівництво спірного житлового будинку було в основному завершене до укладення шлюбу між ОСОБА_7 та ОСОБА_4

Посилання позивачки на те, що будинок не був придатний для проживання, а нею та її чоловіком під час спільного проживання за спільні кошти було виконано цілий ряд робіт з поліпшення спірного житлового будинку, не можуть братися до уваги колегією суддів як підстава для визнання спірного будинку спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_7

В матеріалах справи міститься договір позики від 03 листопада 2008 року, укладеного між ОСОБА_17 та ОСОБА_7, з якого вбачається, що останній отримав у позику грошові кошти у розмірі 157296 грн строком до 03 листопада 2009 року (т.1, а.с.105).

В забезпечення зобов'язань за договором позики, того ж дня між зазначеними особами був укладений договір іпотеки, згідно з яким предметом іпотеки є житловий будинок № АДРЕСА_1.

Відповідно до розписки від 11 липня 2012 року вбачається, що 11 липня 2012 року ОСОБА_17 отримала від ОСОБА_18, яка є представником ОСОБА_2, 21300 євро в рахунок погашення боргу за договором позики від 03 листопада 2008 року (т.1, а.с. 108).

Таким чином, колегія суддів вважає, що вказаними письмовими доказами частково підтверджено, що джерелом походження коштів, які ОСОБА_7 в подальшому, після розірвання шлюбу із ОСОБА_8, використовувалися для поліпшення спірного житлового будинку, були кошти за договором позики, які були повернуті позикодавцю матір'ю ОСОБА_7- ОСОБА_2 одноособово за її власні кошти та без участі позивачки ОСОБА_4

Також в судовому засіданні встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 в період з 2007 по 2012 роки добровільно висилала грошові кошти своєму сину ОСОБА_7, невістці ОСОБА_4 на різні потреби, в тому числі для будівництва спірного житлового будинку та проведення будівельних робіт. Факт передачі грошових коштів з-за кордону шляхом відправлення грошових переказів через фінансову установу підтверджений відповідними платіжними документами та позивачкою не заперечувався.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про значний вклад позивачки в ході завершення будівництва та здачі в експлуатацію житлового будинку, у проведенні його остаточного оздоблення, визнаючи це безумовною підставою для віднесення його до об'єкта спільної сумісної власності подружжя, оскільки встановлено, що переважну кількість коштів на поліпшення спірного будинку надавалися ОСОБА_2

Не є належно підтвердженим і здійснення ОСОБА_4 та ОСОБА_7 підприємницької діяльності без реєстрації, яка полягала у вирощуванні сільськогосподарської продукції та її реалізації, дохід від якої, як зазначала позивачка у своїх поясненнях, в подальшому використовувався на оплату проведених ремонтно-будівельних та оздоблювальних робіт будинку.

Згідно з частиною 1 статі 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У порушення указаної норми права судом першої інстанції без належної оцінки безпідставно було взято до уваги показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 щодо проведення ними на замовлення ОСОБА_4 значного обсягу ремонтних робіт, які полягали в проведенні водопостачання до житла, частковому шпаклюванні стін та їх фарбуванні, встановленні опалювальних батарей та іншої сантехніки, проведенні оздоблювальні роботи в господарських прибудовах.

Суд не взяв до уваги, що указані свідки є близькими родичами позивачки, що свідчить про їх заінтересованість у результатах розгляду даної справи, їх показання спростовуються наявними у справі письмовими доказами (будівельним паспортом, робочими проектами із газифікації, на електроосвітлення житлового будинку, абонентською книжкою (т.3, а.с.64-68, 69-72т.4, а.с.83-87).

Жодних інших доказів на підтвердження того, що спірний будинок будувався за спільні кошти подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_7 у період їх перебування у шлюбі, позивачкою не надано.

При цьому колегія суддів враховує і висновок Верховного Суду України у даній справі, який міститься у постанові від 15 листопада 2017 року, про те, що правова природа набуття права власності на новобудову відрізняється від набуття права власності на інше майно, оскільки новобудова може бути здійснена за рахунок інших осіб, у тому числі й за рахунок колишнього подружжя, а прийнята в експлуатацію вже під час укладення нового шлюбу.

Визначення частки у праві власності подружжя в новобудові здійснюється відповідно до часток вкладу у зведенні будівлі у період шлюбу.

Тому сам по собі факт оформлення права власності на новобудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Як вбачається зі змісту заявлених ОСОБА_4 позовних вимог нею ставилося питання про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку як спільного сумісного майна подружжя.

Проте позовних вимог щодо визначення частки у праві власності у спірному житловому будинку, відповідно до частки вкладу позивачки у його будівництво, ОСОБА_4 не заявлялося, як і не було надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження розміру такого вкладу.

За наведених обставин, суті заявлених вимог та наявних доказів можливість визначення вкладу позивачки у поліпшенні стану спірного житлового будинку відсутня.

В суді першої інстанції позивачка ініціювала питання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи.

Проте питання, які представник позивачки просила поставити на вирішення експертизи, практично не стосувалися суті та предмету спору.

У цій справі предметом спору є вимоги про визнання спірного майна спільною сумісною власністю з метою визнання права власності на половину спірного майна, виходячи з презумпції рівності часток подружжя у майні, а не вимоги про визнання права на частку у майні внаслідок певної участі у зведенні новоствореного майна.

У такому спорі позивач має доводити, крім іншого, ступінь участі у створенні майна у певному відсотковому відношенні.

Отже, з урахування наведених встановлених обставин та норм права підстави для задоволення позову про визнання майна об'єктом права власності подружжя, визнання права власності на частку у майні подружжя, внесення змін до свідоцтва про право на спадщини відсутні.

Водночас не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що позивачка взагалі не може претендувати на компенсацію поліпшень майна, зроблених за її участю.

Тому, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, яким у задоволенні позову слід відмовити.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки заявником ОСОБА_2 сплачено 2989 грн судового збору за подання апеляційної скарги, то указані витрати за наслідками апеляційного розгляду підлягають стягненню з позивачки на користь відповідачки ОСОБА_2

На підставі наведеного та керуючись пунктами 1, 3, 4 частини 1 статті 376, статтею 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 06 грудня 2018 року скасувати.

У позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання майна об'єктом права власності подружжя, визнання права власності на частку у майні подружжя, внесення змін до свідоцтва про право на спадщину відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 2989 (дві тисячі дев'ятсот вісімдесят дев'ять) гривень - витрат зі сплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови - 22 березня 2019 року.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: А. І. Владичан

І.Б. Перепелюк