Провадження № 2/263/483/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2019 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючої судді Шевченко О.А.,

за участю секретаря Лапоног Т.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення частки в спільній сумісній власності подружжя та визнання права власності на частку,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року до Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення частки в спільній сумісній власності подружжя та визнання права власності на частку.

На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі з 28 серпня 1993 року. Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 червня 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Під час шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народились діти: Олександр, ІНФОРМАЦІЯ_1, та Сніжана, ІНФОРМАЦІЯ_2. В період шлюбу, згідно з договором купівлі-продажу (біржовий контракт) від 10 жовтня 2001 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, сторонами за цим позовом за рахунок спільних коштів з метою поліпшення житлових умов, придбана квартира АДРЕСА_1 (Урицького) у місті Маріуполі Донецької області. Таким чином, квартира АДРЕСА_1 (Урицького) у місті Маріуполі Донецької області є спільною сумісною власністю подружжя і належить їй та відповідачу в рівних частках. У звязку з чим, просить суд визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 де частки кожного із співвласників є рівними; визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2, загальною площею 77,5 кв.м., житловою площею 51,5 кв.м; іншу частину квартири АДРЕСА_2 залишити у власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу (біржового контракту) від 10 жовтня 2001 року за №1010/02; право спільної сумісної власності подружжя на спірне нерухоме майно припинити; стягнути з ОСОБА_2 судові витрати.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 09 листопада 2018 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. Розяснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив.

06 лютого 2019 року від позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, не заперечувала проти ухвалення судом заочного рішення.

20 березня 2019 року від відповідача надійшла заява до канцелярії суду, відповідно до якого просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити, судові витрати сплатити не має можливості, оскільки не працює та не має грошових коштів. Також зазначив, що на момент придбання квартири ОСОБА_1 не працювала на протязі 10 років. Він позичив 2500 доларів США, які віддавав два роки. На момент придбання квартири ОСОБА_1 перебували на території Російської Федерації. У спірній квартирі він самостійно робив ремонт. У спадок від моєї бабці він отримав 2000 євро. Хворіє на сахарний діабет ІІ ступеня.

Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася кожна із сторін, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у звязку з розглядом справи за відсутності учасників справи.

Судом установлено, 10 жовтня 2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу (біржовий контракт) квартири АДРЕСА_1 (Урицького) у місті Маріуполі Донецької області, житловою площею 51,5 кв.м, загальною площею 77,5 кв.м, який зареєстрований за № 1010/2.

Відповідно до реєстраційного посвідчення, виданого МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» квартира АДРЕСА_1 (Урицького) у місті Маріуполі Донецької області належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу (біржового контракту) від 10 жовтня 2001 року.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 червня 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Позивачем на спростування доводів відповідача про те, що вона не мала доходів, представлено копію трудової книжки трудової книжки БТ-І № 7227920, виданої на імя ОСОБА_1 вбачається, що з 01 березня 1994 року по 08 серпня 1998 року остання працювала старшої прибиральницею у терапевтичному відділенні.

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як встановлено в статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (статті 77, 78 ЦПК України), і це є її процесуальним обов'язком (статті 12, 81 ЦПК України).

Наведені норми матеріального права та встановлені судом обставини дають підстави для висновку, що спірна квартира АДРЕСА_2 придбана під час юридичного шлюбу подружжя є їх спільним сумісним майном. Тому і позивачу, як і відповідачу відповідно до статті 63 СК України належить право власності на Ѕ частини квартири.

Разом з тим, у своїй заяві відповідач зазначив, що він самостійно робив ремонт та за особисті кошти придбав спірну квартиру, також позичав грошові кошти у розмірі 2500 доларів США, а також успадкував 2000 євро.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідачем не представлено суду жодних доказів, які б указували на те, що позичені ним грошові кошти для придбання спірної квартири, повернуті ним за рахунок особистих коштів, тому його аргументи судом не приймаються. Також не надано доказів на підтвердження успадкування від бабці грошових коштів у розмірі 2000 євро.

Не ґрунтуються на дійсних обставинах справи і доводи відповідача про те, що позивач не мала самостійного заробітку, оскільки за відомостями трудової книжки вона працювала, а перебувала у відпустці по догляду за дитиною, що не заперечувалося сторонами, за змістом статті 60 СК України не позбавляє її права на частину спірного майна.

Таким чином, оскільки спірна квартира придбана за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є обєктом спільної сумісної власності подружжя, необхідно дійти висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем права на Ѕ частини квартири АДРЕСА_2.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 60, 61, 63, 65, 68, 70, 72 СК України, ст. ст. 364, 372 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 84, 89, 263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення частки в спільній сумісній власності подружжя та визнання права власності на частку, - задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 де частки кожного із співвласників є рівними.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2, загальною площею 77,5 кв.м., житловою площею 51,5 кв.м.

Іншу частину квартири АДРЕСА_2 залишити у власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу (біржового контракту) від 10 жовтня 2001 року за №1010/02.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Донецької області протягом 30 днів з дня проголошення рішення, шляхом подачі її безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області.

Відомості про сторін у справі:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_1, адреса реєстрації: АДРЕСА_3, паспорт серії ВС № 534859.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_2, адреса реєстрації: АДРЕСА_3.

Повний текст рішення виготовлено 27.03.2019 року.

Суддя О.А.Шевченко