Справа № 162/797/18
Провадження № 2/162/33/2019
ЛЮБЕШІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2019 року селище Любешів.

Любешівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого -- судді Глинянчука В.Д.,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши цивільну справу за цивільним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди,

встановив:

1. Відомості про рух справи. Заяви і клопотання, процесуальні дії у справі.

ОСОБА_2 звернулася до Любешівського районного суду Волинської області з цим позовом 01 листопада 2018 року.

Ухвалою суду від 06 листопада 2018 року позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків: доплати судового збору.

Після усунення позивачем недоліків 16 листопада 2018 року провадження у справі відкрито. Постановлено розглянути справу у порядку загального позовного провадження.

Відповідачем 03 грудня 2018 року подано відзив на позовну заяву.

Задоволено клопотання позивача про виклик свідків.

Підготовче провадження у справі закрито 28 грудня 2018 року.

Розгляд справи проведено 18 січня 2019 року з участю сторін.

2. Стислий виклад позиції позивача.

В обґрунтуванні позову ОСОБА_2 зазначає, що працює лікарем-терапевтом у Любешівській центральній районній лікарні (далі Любешівська ЦРЛ).

ОСОБА_3І у листопаді-грудні 2017 року проходила медичний огляд у Любешівській ЦРЛ як кандидат у водії на отримання права на керування транспортним засобом категорії «В». У звязку з виявленням у відповідача гіпертонічної хвороби ІІ ступеня їй було відмовлено у допуску до керування транспортними засобами категорії «В».

Відповідач 13 грудня 2017 року звернулася зі скаргою до головного лікаря Любешівської ЦРЛ на неправомірність дій позивача. Вказану скаргу було розглянуто на засіданні лікарсько-консультативної комісії Любешівської ЦРЛ, якою фактично було підтверджено правомірність відмови у допуску відповідача у керуванні транспортними засобами категорії «В».

ОСОБА_2 01 жовтня 2018 року стало відомо про поширення відповідачем ОСОБА_3 неправдивої інформації щодо неї шляхом подання заяви до начальника Управління охорони здоровя Волинської обласної державної адміністрації, чим порушено немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Відповідач у згаданій заяві допустила такі формулювання: «прийняти міри відносно лікаря-терапевта Любешівської ЦРЛ ОСОБА_2 у звязку з її хамською поведінкою та непрофесійністю, а також упередженим ставленням у відношенні до мене та встановлення діагнозу».

Поширену відповідачем інформацію ОСОБА_2 вважає такою, що має негативний характер, оскільки повідомляє іншим особам про порушення позивачем вимог чинного законодавства та прийнятих у суспільстві принципів моралі, етики тощо, і не є оціночним судженням.

Поширення неправдивої інформації свідчить про зневажливе ставлення відповідача до позивача, що впливає на зниження цінностей особи.

Вказана вище інформація створила негативну соціальну оцінку особи позивача в очах оточуючих, порушивши її честь.

Внаслідок протиправних дій відповідача позивач зазнала моральних страждань.

У звязку з наведеним позивач просить визнати недостовірною та такою, що принижує гідність, честь та порушує право на недоторканість її ділової репутації, інформацію, поширену відповідачем у заяві на імя начальника Управління охорони здоровя Волинської обласної державної адміністрації від 19 вересня 2018 року, підставою звернення некомпетентність, непрофесійність та упереджене ставлення до пацієнтів лікаря ОСОБА_2 Зобовязати відповідача спростувати недостовірну інформацію, викладену у заяві від 19 вересня 2018 року, шляхом її відкликання з посиланням на неправдивість викладеної в ній інформації. Стягнути з відповідача пять тисяч гривень моральної шкоди.

У матеріально-правовому обґрунтуванні позову позивач покликається на статті 32, 58, 68 Конституції України, статті 23, 270, 277 Цивільного кодексу України (далі ЦК), на постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року та № 1 від 27 лютого 2009 року.

2.1 Пояснення позивача у судовому засіданні.

ОСОБА_2 у судовому засіданні позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві.

Позивач додала, що є головою комісії з видачі довідок про допуск кандидатів у водії до водіння транспортними засобами. Діагноз відповідачу про наявність у неї гіпертонічної хвороби виставляла не вона.

Про неупереджене ставлення до відповідача свідчить той факт, що позивач видала довідку ОСОБА_3 як кандидату у водії категорії «А».

На запитання суду позивач повідомила, що скарга відповідача на її ділову репутацію, професійні права та обовязки фактично не вплинула, однак дії відповідача вважає «якимсь цькуванням».

Через ситуацією з відповідачем позивач не зверталась за отриманням психологічної допомоги тощо.

Розмір моральної шкоди позивач визначила за порадою адвоката, вважає його мінімальним.

3. Стислий виклад позиції відповідача.

У відзиві на позов відповідач ОСОБА_3 проти позовних вимог ОСОБА_4 заперечила.

Відповідач зазначила, що наприкінці 2017 року вона проходила медичний огляд як кандидат у водії на отримання права на керування транспортними засобами категорій «А» та «В». Пройшла медичні обстеження у всіх спеціалістів-лікарів, жоден з яких не виявив протипоказань, лише ОСОБА_2 не допустила відповідача до керування транспортними засобами категорії «В», що, на її думку, було неправомірним.

Вперше діагноз «гіпертонічна хвороба» їй було помилково поставлено саме у Любешівській ЦРЛ. Наприкінці 2016 року відповідач перенесла оперативне втручання з видалення каміння з жовчного міхура, післяопераційний період дійсно характеризувався деякими ускладненнями з підвищенням артеріального тиску. З цього часу проблем з тиском відповідач не має, на диспансерному обліку не перебуває. Із записів медичної картки вбачається, що у неї гіпертонія І-ІІ ступеня, а не ІІ-ІІІ ступеня.

ОСОБА_3 доводить, що позивач мала б, насамперед, врахувати її фактичне самопочуття, а не лише зважати на інформацію з медичної картки.

Після згаданих подій відповідач пройшла повторне медичне обстеження в медичному центрі «Благомед», де було спростовано попередньо поставлений ОСОБА_2 діагноз.

Відповідач також зазначила, що є сусідкою позивача, з 2016 року з нею не спілкується через «сусідські конфлікти і розбірки». ОСОБА_2, перебуваючи на робочому місці, зверхньо та грубо ставиться до ОСОБА_3 та членів її сімї, що є непрофесійним та неприпустимим.

Звернення до начальника Управління охорони здоровя Волинської облдержадміністрації вважає захистом своїх інтересів на порушення її законних прав.

У матеріально-правовому обґрунтуванні відзиву на позов ОСОБА_3 покликається на статтю 34 Конституції України, статтю 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Закон України «Про звернення громадян», спільний наказ Міністерства охорони здоровя України та Міністерства внутрішніх справ України № 65/80 від 31 січня 2013 року.

3.1 Пояснення відповідача у судовому засіданні.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 проти позову заперечила, вважає, що вона мала право звертатись зі скаргою на дії позивача.

Відповідач зазначила, що постановлений ОСОБА_4 діагноз в подальшому не підтвердився. У своїй заяві від 19 вересня 2018 року ОСОБА_3 дала оцінку діям та ставленню позивача, враховуючи наявні між сторонами побутові конфлікти.

4. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

ОСОБА_3 13 грудня 2017 року звернулась до головного лікаря Любешівської ЦРЛ ОСОБА_5 з заявою про те, що лікар ОСОБА_4 не ставить печатку на категорію «В», трактуючи тим, що заявник має гіпертонію (гіпертонічний криз). При цьому відповідач повідомляє, що добре себе почуває, має тиск 120/70, що на категорію «А1» та «А» ОСОБА_2 печатку поставила.

Далі ОСОБА_3 вказує, що вона не в злагоді з чоловіком ОСОБА_2 Саме через те позивач негативно до неї ставиться та виганяла її з кабінету.

Головний лікар Любешівської ЦРЛ 27 грудня 2017 року повідомив ОСОБА_3, що її заява розглянута у її присутності на засіданні лікарсько-консультативної комісії. З врахуванням відомостей медичної картки відповідача, їй правомірно було відмовлено у допуску до керування транспортними засобами категорії «В».

ОСОБА_3 19 вересня 2018 року звернулась із заявою до начальника Управління охорони здоровя Волинської обласної державної адміністрації, в якій просила прийняти міри до лікаря-терапевта ОСОБА_4 у звязку з її «хамською поведінкою та непрофесійністю», а також упередженим ставленням «у відношенні до ставлення діагнозу».

Головний лікар Любешівської ЦРЛ ОСОБА_5 у листі на імя головного спеціаліста з терапії Управління охорони здоровя повідомив про обставини відмови ОСОБА_3 у допуску до керування транспортними засобами категорії «В».

На спростування тверджень відповідача про непрофесійність позивачем подано подяки та грамоти за сумлінну роботу, якісне виконання обовязків лікаря тощо.

Згідно з характеристикою з місця роботи ОСОБА_2 зарекомендувала себе виключно з позитивної сторони. Має високу теоретичну, практичну і професійну підготовку. Уважна до хворих, користується заслуженим авторитетом серед хворих та медпрацівників.

З копії медичної картки, поданої відповідачем ОСОБА_3, слідує, що їй дійсно виставлявся діагноз «гіпертонічна хвороба ІІ ступеня», починаючи з 2013 року.

З виписки з медичної картки стаціонарного хворого № 20745 Луцької міської клінічної лікарні слідує, що ОСОБА_3 перенесла операцію з видалення каміння з жовчного міхура та перебувала на стаціонарному лікуванні з 30 листопада по 05 грудня 2016 року.

Згідно з консультативним висновком спеціаліста медичного центру «Благомед» від 19 вересня 2018 року ОСОБА_3 встановлено попередній діагноз «гіпертонічна хвороба І-ІІ ступеня».

Свідок відповідача ОСОБА_6 показала, що працює медичною сестрою у Любешівській ЦРЛ з лікарем ОСОБА_2 Під час прийому пацієнта ОСОБА_3 лікар ОСОБА_2А поводила себе коректно, пояснила відповідачу свою відмову у видачі довідки. Натомість ОСОБА_3 звинувачувала позивача, що та не хоче їй видати довідки через особисті конфлікти. Свідок не пригадує чи виганяла ОСОБА_2 відповідача з кабінету.

Свідок відповідача ОСОБА_7, лікар Любешівської ЦРЛ, показала, що в кінці осені або на початку зими 2018 року, коли вона була у кабінеті ОСОБА_2, зайшла ОСОБА_3 Зі спілкування між позивачем та відповідачем свідок зрозуміла, що ОСОБА_3 перед цим була у ОСОБА_2 При свідку позивач не грубила відповідачу.

5. Норми права, які застосував суд.

Відповідно до статті 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Згідно з частиною першою, четвертою статті 32 Конституції ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

У відповідності зі статтею 34 Конституції кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Згідно з частинами першою-третьою статті 23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частиною першою статті 270 ЦК встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості.

Відповідно до частин першої, четвертої, сьомої статті 277 ЦК фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Згідно з частиною першою, другою статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

У відповідності з частиною першою статті 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно з частиною першою статті 3, частиною першою статті 9 цього Закону під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Забороняється переслідування громадян і членів їх сімей за подання звернення до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, посадових осіб за критику у зверненні їх діяльності та рішень.

6. Мотиви суду щодо позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 89 ЦПК встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Згідно з частиною другою статті 77 ЦПК предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Враховуючи зміст позовних вимог та спірних правовідносин, суд вважає, що зясування стану здоровя відповідача, правильність встановлених їй діагнозів, у тому числі позивачем, наявність передбачених законодавством підстав для видачі ОСОБА_3 довідки як кандидату у водії на отримання права на керування транспортними засобами категорій «В» не є предметом спору у цій справі.

Вирішуючи цей спір, суд має зясувати чи вчинено ОСОБА_3 цивільно-правове порушення, що буде підставою для задоволення позовних вимог позивача.

У ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_3, не погоджуючись з відмовою лікаря ОСОБА_2 у допуску до керування транспортними засобами категорії «В», спочатку звернулась до головного лікаря Любешівської ЦРЛ. Звернення ОСОБА_3 було розглянуто на засіданні лікарсько-консультативної комісії Любешівської ЦРЛ, якою фактично було підтверджено правильність дій ОСОБА_4

Згодом, вважаючи, що лікар ОСОБА_4, допустила неналежну поведінку та упереджене ставлення до неї, ОСОБА_3 звернулась до начальника Управління охорони здоровя Волинської облдержадміністрації з відповідною заявою, в якій просила «прийняти міри» до позивача.

У ході судового розгляду не встановлено, що ОСОБА_3 вчиняла будь-які дії для широкого розголосу чи оприлюднення її заяви з метою негативно вплинути на ділову репутацію ОСОБА_4 як лікаря, її честь та гідність.

Відповідно до Закону України «Про звернення громадян» ОСОБА_3 мала право на таке звернення.

Натомість ОСОБА_4 у судовому засіданні повідомила суд, що скарга відповідача на її ділову репутацію, професійні права та обовязки фактично не вплинула.

Наступним підлягає зясуванню питання чи допущенні ОСОБА_3 формулювання у заяві від 19 вересня 2018 року є фактичними твердженнями чи оціночними судженнями.

Вирішуючи це питання, суд виходить з того, що наявність фактів можна довести, а правдивість оціночного судження ні.

Необхідно зазначити, що сторони не клопотали перед судом про призначення у справі лінгвістичної експертизи.

У «Великому сучасному тлумачному словнику з української мови»(уклад. ОСОБА_8 К., Ірпінь: ВТФ «Перун», 2004) слово «хамський» тлумачиться як зухвалий грубий, нахабний; «непрофесійність» -- відсутність професійної майстерності, професіоналізму, дилетантство; «упередження» -- негативна, несправедлива думка, яка складається щодо кого-, чого-небудь, наперед.

Враховуючи лексичні значення використаних ОСОБА_3 у заяві від 19 вересня 2018 року слів, які ОСОБА_2 вважає принизливими, суд вважає їх оціночними судженнями та субєктивними переконаннями відповідача, критичною оцінкою дій позивача.

Маючи досвід негативного спілкування з позивачем на побутовому рівні у позапрофесійній діяльності, відповідач дійшла до переконання про зверхність поведінки позивача та її упереджене ставлення під час виконання нею професійних обовязків. Аналізуючи суперечливі відомості щодо встановлених відповідачу діагнозів, у тому числі з врахуванням консультаційного висновку медичного центру «Благомед» від 19 вересня 2018 року, її реальний стан здоровя, ОСОБА_3 дійшла до субєктивного висновку про помилковість дій ОСОБА_2

Згідно з частиною першою, другою статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Таким чином, необхідно відмовити у задоволенні позовних вимог позивача про визнання недостовірною та такою, що принижує гідність, честь та порушує право на недоторканість її ділової репутації, інформацію, поширену відповідачем у заяві на імя начальника Управління охорони здоровя Волинської обласної державної адміністрації від 19 вересня 2018 року, підставою звернення некомпетентність, непрофесійність та упереджене ставлення до пацієнтів лікаря ОСОБА_2; зобовязання відповідача спростувати недостовірну інформацію, викладену у заяві від 19 вересня 2018 року, шляхом її відкликання з посиланням на неправдивість викладеної в ній інформації.

У звязку з відмовою у основних позовних вимогах, не підлягає до задоволення і похідна вимога ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 моральної шкоди.

7. Питання розподілу судових витрат.

На момент ухвалення судового рішення у матеріалах справи наявні відомості про сплату позивачем 3171,6 гривень судового збору, які відповідно до статті 141 ЦПК у звязку з відмовою від позову стягненню з відповідача не підлягають.

Інші відомості про понесені сторонами судові витрати відсутні.

Враховуючи наведене, керуючись статтями 264, 265 ЦПК, суд

ухвалив:

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 січня 2019 року.

Головуючий: суддя В.Д. Глинянчук