П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2019 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 759/12454/17

Номер провадження 22-ц/824/6476/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Саліхова В.В., Шахової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Якушко Т. А.,

вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 січня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Ул`яновської О.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди,

в с т а н о в и в :

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі матеріального збитку, що складає 80 054 грн. 13 коп., вартості проведення дослідження оцінки вартості збитку, нанесеного автомобілю в розмірі 1 000 грн., вартість правової допомоги в розмірі 3 000 грн., моральну шкоду в розмірі 5 000 грн., а всього - 89 054 грн. 13 коп. Витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, просив покласти на відповідача.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 12 грудня 2015 року по Брест-Литовському шосе 15 км+100м у місті Києві ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом ЗАЗ 110308, р.н. НОМЕР_1 не дотримався безпечної дистанції та безпечного інтервалу, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки «Chevrolet» р.н. НОМЕР_2 під управлінням ОСОБА_2 , що призвело до значного пошкодження автомобіля, що належить останньому, внаслідок чого постановою Святошинського районного суду міста Києва від 16 лютого 2016 року ОСОБА_3 визнано винним. У результаті ДТП у потерпілої особи величина матеріального збитку згідно звіту №92/12/15 склала 130 054 грн. 13 коп., за складання якого позивачем було сплачено 1 000 грн. 00 коп., а також враховуючи норми ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ОСОБА_2 звернувся до страхової компанії ОСОБА_3 з вимогою відшкодувати завдану шкоду, відповідно до якої страховик в межах своїх зобов`язань у вересні 2016 року здійснив відшкодування у розмірі 50 000 грн. 00 коп.

Таким чином, відповідач повинен сплатити позивачу різницю між фактичними розміром шкоди та страховою виплатою у розмірі 80 054 грн. 13 коп., однак відповідач відмовляється виплачувати вказану суму в добровільному порядку.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 січня 2019 року (а.с.46-48) у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди - відмовлено.

Не погодившись із вищевказаним рішенням суду, 05 березня 2019 року представник ОСОБА_2 - адвокат Яцишин І.В. надіслав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 січня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та покласти на відповідача судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційну скаргу мотивував, зокрема, тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, судом порушено та невірно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Так, постановою Святошинського районного суду міста Києва від 16 лютого 2016 року ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні вказаного ДТП та притягнуто останнього до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП. Відповідач повинен сплатити позивачу різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою, разом з тим, останній категорично відмовився відшкодовувати матеріальну шкоду в добровільному порядку.

Суд не взяв до уваги, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Судом також не взято до уваги, що спричиненою ДТП позивачу спричинено також моральну шкоду.

Крім того, в оскаржуваному рішенні суд вириває із контексту п.5.2. Наказу «Про затвердження Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів», затвердженого ФДМ України від 24 листопада 2003 року, №142/5/2092. Тобто, судом не розмежовано поняття права та/чи обов'язку оцінювача (експерта) та не проаналізовано, чи була необхідність виклику заінтересованої особи на огляд транспортного засобу.

Суд дійшов висновку, що нібито експерт не міг виконати звіт №92/12/15, оскільки не надано доказів проходження ним підвищення кваліфікації, однак оцінювач ОСОБА_4 станом на сьогоднішній день не припиняв своєї діяльності.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року скаржнику поновлено процесуальний строк на апеляційне оскарження судового рішення, відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду в судове засідання з повідомленням учасників справи.

02 травня 2019 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_3 на апеляційну скаргу, з підтвердженням направлення його копії позивачу, з якого вбачається, що останній не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою.

Відповідач не погоджується зі Звітом , оскільки проведення оцінки та визначення розміру матеріального збитку оцінювачем ОСОБА_4 було здійснено з порушенням вимог законодавства України, зокрема з порушенням норм Методики та Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Також, позивачем не було надано жодного доказу на підтвердження розміру збитків.

Таким чином, відповідач вважає, що рішення суду першої інстанції про відмову в позові є законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Кільбурт Д.М. заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Позивач ОСОБА_2 та/або його представник в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв'язку з чим колегія суддів вважала за можливе на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України розглядати та завершити розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення представника відповідача, з`ясувавши обставини справи, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її часткового задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_3 12 грудня 2015 року приблизно о 01 год. 45 хв., керуючи автомобілем ЗАЗ 110308, р.н. НОМЕР_1 по Брест-Литовському шосе 15 км.+100м. в місті Києві не дотримався безпечної дистанції та безпечного інтервалу, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Chevrolet» р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , що призвело до пошкодження вказаних транспортних засобів.

Постановою Святошинського районного суду міста Києва від 16 лютого 2016 року ОСОБА_3 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та призначено йому покарання у вигляді адміністративного штрафу в розмірі 340 грн. (а.с. 4).

Відповідно до п. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, вина ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, є доведеною та доказуванню не підлягає.

Зі звіту №92/12/15 про оцінку вартості збитку нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу «Chevrolet» р.н. НОМЕР_2 , складеного 21 грудня 2015 року вбачається, що вартість відновлювального ремонту КТЗ з врахуванням фізичного зносу та ВТВ складає 130 054 грн. 13 коп., а вартість відновлювального ремонту КТЗ становить 121 442 грн. 27 коп. (а.с. 7-10).

За складання вказаного звіту позивач сплатив спеціалісту даної галузі грошові кошти у розмірі 1 000 грн. 00 коп. (а.с. 12).

Крім того, позивачем понесені витрати на правову допомогу.

Відмовляючи в повному обсязі в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є такими, що не ґрунтуються на законі, не доведені матеріалами справи та є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не було долучено до позовної заяви жодного доказу який би підтверджував розмір збитків.

У зв`язку з наведеним, суд не вбачав підстав для відшкодування судового збору.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів не може погодитись у повній мірі з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

Частиною 1 ст.1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст.1187 ч.2 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно ч.2 ст.1192 ЦК Українирозмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий у свою чергу повинен подати докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

У даному випадку, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності вини відповідача у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, дана обставина є доведеною відповідним судом рішенням і додатковому доказуванню не підлягає.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновками суду про те, що вимоги позивача є такими, що не ґрунтуються на законі, не доведені матеріалами справи, оскільки позивачем не було долучено до позовної заяви жодного доказу який би підтверджував розмір збитків, з огляну на наступне.

Статтею 22 ЦК України регламентовано, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування. Збитками зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до статті 22.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до страхових сум зазначених у страховому полісі відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування або законодавством на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 988 ЦК України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілих, становить 50 000 на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування.

Проведення оцінки транспортних засобів регулюється спільним наказом (Міністерства юстиції та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24 листопада 2003 року «Про затвердження Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів».

Відповідно до п. 1.2. Методики Методика встановлює механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів (далі - КТЗ), а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ.

Позивач посилався на те, що матеріальні збитки були визначені на підставі Звіту № 92/12/15 від 21 грудня 2015 року, проведеного оцінювачем ОСОБА_4 , за складення якого позивачем сплачено 1 000 грн., що підтверджується відповідним товарним чеком від 21 грудня 2015 року (а.с.12).

Надаючи оцінку вищезазначеному Звіту, колегія суддів дійшла висновку, що розрахунки та висновки, викладені оцінювачем ОСОБА_4 не викликають сумніви у їх правильності, а тому такий Звіт у сукупності з іншими письмовими доказами є належним письмовим доказом і має бути врахований під час ухвалення судового рішення.

Крім того, відповідач в ході розгляду справи не скористався своїм процесуальним правом, наданим ЦПК України, та не звертався до суду першої інстанції з клопотанням про призначення судової автотоварознавчої експертизи, не надав інших доказів на спростування доводів позивача.

Отже, в ході перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач звертався до страхової компанії відповідача ОСОБА_3 - ПрАТ «Європейський страховий альянс» із заявою про виплату страхового відшкодування, та отримав виплату страхового відшкодування у сумі 50 000 грн. 00 коп.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

У даному випадку, з матеріалів справи вбачається, що розмір страхової суми за шкоду, завдану майну позивача, виходить за межі ліміту страхового відшкодування, визначеного законом, а тому позивач правомірно звернувся до відповідача з вимогою про відшкодування різниці між фактичними розміром шкоди та страховою виплатою.

Що стосується самої суми різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою, то виходячи з тих обставин, що вартість відновлювального ремонту КТЗ становить 121 442 грн. 27 коп. (згідно Звіту), а страховою компанією відповідача позивачу сплачено 50 000 грн., колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 71 442 грн. 27 коп. матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП (різниці).

Щодо позовних вимог про відшкодування вартості проведення дослідження оцінки вартості збитку, нанесеного автомобілю в розмірі 1 000 грн., то вони є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки позивач підтвердив їх понесення.

В частині відшкодування моральної шкоди, за положеннями ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я.

Відповідно до загальних підстав відповідальності за матеріальну та моральну шкоду згідно до ст.ст. 1166, 1167 ЦК України та п. 5 Постанови Пленуму ВСУ України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» юридичною підставою виникнення відповідальності за заподіяну шкоду є склад цивільного правопорушення, тобто протиправна винна поведінка заподіювача шкоди, який включає в себе наступні невід`ємні елементи: 1) безпосередньо наявність такої шкоди; 2) протиправність діяння її заподіювача; 3) наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням її заподіювача; 4) вині останнього в її заподіянні. Особа звільняється від відповідальності по відшкодуванню шкоди якщо остання була заподіяна не з її вини.

В ході перегляду оскаржуваного рішення колегією суддів встановлено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу позивача, відмовою відповідача добровільно відшкодувати матеріальну шкоду, завдану ДТП, позивачу завдано моральну шкоду, яка полягала у психічних переживаннях, а тому колегія суддів, виходячи з принципів розумності та справедливості, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача завдану йому моральну шкоду в розмірі 1 000 грн.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Виходячи зі змісту ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме договору-доручення про надання правової допомоги від 06 липня 2017 року та розрахунку розміру правової допомоги, позивач поніс витрати на правову допомогу у розмірі 3 000 грн. 00 коп. (а.с. 11, 14).

Таким чином, виходячи з наданих позивачем письмових доказів, а також норм процесуального закону, колегія суддів дійшла висновку про необхідність стягнути з відповідача на користь позивача витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, що становить 3 000 грн.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України регламентовано, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що позивачем понесені витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, відповідно до статті 141 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1 885 грн. 21 коп.

Згідно частин 1 та 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, враховуючи, що суд першої інстанції не з`ясував всі обставини справи, висновки суду в повній мірі не відповідають фактичним обставинам справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 січня 2019 року з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 січня 2019 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) матеріальну шкоду, спричинену в наслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 71 442 грн. 27 коп., моральну шкоду у розмірі 1 000 грн., вартість проведення оцінки вартості збитку, нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу, у розмірі 1 000 грн., відшкодування судових витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги, у розмірі 3 000 грн. та зі сплати судового збору у розмірі 1 885 грн. 21 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Повне судове рішення складене 14 червня 2019 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: В.В. Саліхов

О. В. Шахова