Постанова

Іменем України

06 листопада2019 року

м.Київ

справа № 641/1689/15-ц

провадження № 61-34143св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Яремка В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - прокурор Московського району м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2016 року у складі судді Щеглової Г. О. та рішення Апеляційного суду Харківської області від 29 грудня 2016 року в складі колегії суддів: Карімової Л. В., Яцини В. Б., Бурлаки І. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У лютому 2015 року прокурор Московського району м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради (далі - прокурор) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, договору купівлі-продажу квартири та витребування майна з чужого незаконного володіння.

На обґрунтування позовних вимог зазначав таке. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , залишивши спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1 . За заявою ОСОБА_1 рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2014 року встановлено факт його перебування на утриманні спадкодавця ОСОБА_3 , що стало підставою для видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом. За договором купівлі-продажу квартири від 26 грудня 2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коссе Л. М., ОСОБА_1 відчужив ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . Проте ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 10 лютого 2015 року вказане рішення суду першої інстанції скасовано, а заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду. Отже, ОСОБА_1 як особа, яка не мала права на спадкування, незаконно оформив право власності на спірну квартиру, а тому укладений ним надалі з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу не відповідає вимогам частини першої статті 203, частини першої статті 658 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Оспорюваним договором порушуються інтереси держави в особі Харківської міської ради, які випливають із встановленого статтею 1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою.

Уточнивши позовні вимоги, прокурор просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 23 грудня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сергієнко Н. В., зареєстроване в реєстрі за № 2186, яким посвідчено, що спадкоємцем майна (квартири АДРЕСА_1 ) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його утриманець ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 26 грудня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коссе Л. М., відповідно до якого ОСОБА_1 відчужив ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 ; витребувати вказану квартиру від добросовісного набувача ОСОБА_2 на користь територіальної громади у місті Харкові в особі Харківської міської ради.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2016 року, з урахуванням додаткового рішення та ухвали про виправлення описки цього ж суду від 23 травня 2016 року, позов прокурора Московського району м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 23 грудня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сергієнко Н. В., зареєстроване в реєстрі за № 2186, на ім`я ОСОБА_1 . Витребувано квартиру АДРЕСА_1 від добросовісного набувача ОСОБА_2 на користь територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради. У решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Харківської міської ради судовий збір у розмірі 1 378 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що Харківська міська рада є власником спірного нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , яка вибула з володіння власника поза його волею, у зв`язку з прийняттям Московським районним судом м. Харкова рішення, яке надалі було скасовано. Відповідач ОСОБА_1 не був належним власником спірного нерухомого майна і не мав права його відчужувати, а ОСОБА_2 , яка придбала спірну квартиру у ОСОБА_1 , є добросовісним набувачем у розумінні частини першої статті 388 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що Харківська міська рада не була стороною договору, а її права не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 29 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині задоволення позовних вимог та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та витребування майна з чужого незаконного володіння, апеляційний суд виходив з того, що Харківська міська рада не є власником спірної квартири і не має правових підстав для звернення до суду із зазначеним позовом, оскількиправо звернення до суду з таким позовом на підставі вимог статті 388 ЦК України має власник спірного майна, а на підставі вимог статті 1301 ЦК України - власник або інший спадкоємець. Суд зазначив, що на розгляді у Комінтернівському районному суді м. Харкова знаходиться цивільна справа (№ 641/6927/16-ц) за позовом прокурора до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання спадщини відумерлою та визнання права власності на спірну квартиру, а отже, позов Харківської міської ради у цій справі є необґрунтованим.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У лютому 2017 року заступника прокурора Харківської області звернувся до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок апеляційного суду про те, що Харківська міська рада стала власником спірної квартири вже після ОСОБА_2 , з якою ОСОБА_4 26 грудня 2014 року уклав договір купівлі-продажу квартири, не враховує, що відповідно до вимог частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Вказана норма закону в силу статті 8 ЦК України підлягає застосуванню також до спадщини, визнаної судом відумерлою, та підтверджує, що спірна квартира в розумінні пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України вибула з володіння Харківської міської ради поза її волею. Необхідність застосування обраного способу захисту порушених прав випливає з частини третьої статті 216 ЦК України, якою передбачено, що загальні наслідки недійсності правочину застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Суд апеляційної інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин норми статей 392, 1277, частину п`яту статті 1268, пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2017 року відкрито касаційне провадження

у справі та витребувано матеріали справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За нормою статті 213 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій (далі - ЦПК України 2004 року) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення в повній мірі не відповідають.

Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 18 червня 2008 року Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області, р.№ 3-08-305242, право власності на яку було зареєстровано в КП «Харківське БТІ» 05 серпня 2008 року за № П-3-36662 (т. 1, а. с. 17).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. За заявою ОСОБА_1 рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2014 року встановлено факт його перебування на утриманні спадкодавця ОСОБА_3 , що стало підставою для видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом (т. 1, а. с. 17). На підставі вказаного свідоцтва Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції 23 грудня 2014 року зареєстровано за ОСОБА_1 право власності на вищевказану квартиру.

За договором купівлі-продажу квартири від 26 грудня 2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коссе Л. М., ОСОБА_1 відчужив ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 18-20). Проте ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 10 лютого 2015 року вказане рішення суду першої інстанції скасовано, а заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Пред`являючи позов, прокурор виходив з того, що видачею ОСОБА_1 , який не набув права на спадкування після смерті ОСОБА_3 , свідоцтва про право на спадщину та укладенням оспорюваного договору порушуються інтереси держави в особі Харківської міської ради, які випливають із встановленого статтею 1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою.

У частинах першій та третій статті 1277 ЦК України передбачено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Отже, прокурором належним чином обґрунтовано інтерес держави в особі Харківської міської ради щодо предмета спору, оскільки за умови відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття спірне нерухоме майно переходить у власність територіальної громади.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144 цс 18).

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів наведено в статті 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року в справі № 6-32цс13.

Зважаючи, що для визнання майна відумерлим передбачена певна процедура, яка Харківською міською радою розпочата, проте не завершена (стаття 1277 ЦК України), міська рада не набула статусу власника спірної квартири.

За положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке надалі набувач відчужив третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14.

Встановивши такі обставини, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що оскільки Харківська міська рада не є власником спірної квартири, то її позов про витребування майна з чужого незаконного володіння є безпідставним, а тому задоволенню не підлягає.

Таким чином, Верховний Суд погоджується з рішенням апеляційного суду в частині вирішення вимог прокурора про витребування майна з чужого незаконного володіння.

У зв`язку з цим відхиляються доводи заявника про наявність правових підстав для задоволення позову у цій частині. Заявник помилково вважає, що відумерла спадщина належить органу місцевого самоврядування з моменту відкриття спадщини.

Водночас колегія суддів вважає помилковим рішення апеляційного суду в частині вирішення вимоги прокурора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та рішення судів обох інстанцій про відмову у задоволені вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Згідно зі статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Харківська міська рада є особою, інтерес якої полягає у реалізації положень статті 1277 ЦК України та переходу спірної квартири у власність територіальної громади.

Встановлено, що у провадженні Комінтернівського районного суду м. Харкова знаходиться цивільна справа № 641/6927/16-ц за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: керівник Харківської місцевої прокуратури № 4, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, про визнання спадщини відумерлою та передачу нерухомого майна у комунальну власність територіальної громади м. Харкова.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2017 року в указаній справі зупинено провадження до розгляду справи № 641/1689/15-ц.

Оспорюваними свідоцтвом про право на спадщину, договором купівлі-продажу порушуються інтереси позивача, які випливають з встановленого статтею 1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою.

У справі встановлено, що ОСОБА_1 як особа, яка не мала права на спадкування, незаконно оформив право власності на спірну квартиру, а відповідно укладений ним надалі з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу не відповідає вимогам частини першої статті 203, частини першої статті 658 ЦК України. Так, згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а за нормою частини першої статті 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Виходячи з предмета спору та встановлених судами обставин справи, визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину та договору купівлі-продажу є у конкретному спорі ефективними засобами захисту інтересів держави в особі Харківської міської ради.

Отже, за наслідками розгляду цієї справи є підстави для визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину та договору купівлі-продажу, у зв`язку з чим рішення Апеляційного суду Харківської області від 29 грудня 2016 року щодо вирішення вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом підлягає скасуванню із залишенням у цій частині рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2016 року в силі; оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири необхідно скасувати з ухваленням нового рішення, яким позов прокурора задовольнити, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 26 грудня 2014 року, укладений між продавцем ОСОБА_1 та покупцем ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коссе Л. М, зареєстрований в реєстрі за № 2554.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен арґумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першої статті 413 ЦК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Отже, рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 29 грудня 2016 року в частині вирішення вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення, яким позов прокурора про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири задовольнити; рішення апеляційного суду щодо вирішення вимог про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом підлягає скасуванню із залишенням в цій частині в силі рішення суду першої інстанції.

Щодо рішення апеляційного суду в частині відмови у позовних вимогах прокурора про витребування квартири з чужого незаконного володіння, то підстави для його скасування відсутні з наведених вище підстав.

Відповідно до правил розподілу витрат зі сплати судового збору, передбачених статтею 141 ЦПК України, зважаючи, що за наслідками розгляду справи задоволено дві вимоги немайнового характеру, то витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги підлягають стягненню з відповідачів у відповідній пропорції: з ОСОБА_1 - 438,48 грн, а з ОСОБА_2 - 146,16 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 29 грудня 2016 року в частині вирішення вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири скасувати та в цій частині вимог ухвалити нове рішення.

Позов прокурора Московського району м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 26 грудня 2014 року, укладений між продавцем ОСОБА_1 та покупцем ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коссе Л. М; зареєстрований в реєстрі за № 2554.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 29 грудня 2016 року щодо вирішення вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом скасувати.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2016 року в частині задоволення вимог прокурора Московського району м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, яким посвідчено право ОСОБА_1 на спадщину, виданого 23 грудня 2014 року, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сергієнко Н. В., зареєстрованого в реєстрі за № 2186, залишити в силі.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 29 грудня 2016 року в частині відмови у позові вимог прокурора Московського району м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради про витребування квартири з чужого незаконного володіння залишити без змін.

Стягнути на користь Прокуратури Харківської області витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги у такому розмірі: з ОСОБА_1 - 438,48 грн, з ОСОБА_2 - 146,16 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик