Заводський районний суд м. Запоріжжя

Справа № 332/3001/18
Провадження №: 2/332/55/19
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 березня 2019 р. м. Запоріжжя
Заводський районний суд м. Запоріжжя в складі:
головуючого судді - Мєркулової Л.О.,
за участю секретаря - Іванової Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: територіальний сервісний центр 2341 регіонального сервісного центру МВС у Запорізькій області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та зобовязання повернути автомобіль, суд,
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернулась до відповідачів про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та зобовязання повернути автомобіль.
У своєму позові позивач вказала, що рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 04 листопада 2015 року було розірвано шлюб між нею та відповідачем по справі ОСОБА_2
13 серпня 2014 року в шлюбі сторонами було придбано спільне майно, а саме: автомобіль марки ВАЗ модель 210700, 2008 року випуску, який був зареєстрований на ОСОБА_2 з державним номерним знаком АР 1759 СР
Після розірвання шлюбу автомобіль залишився у особистому користуванні відповідача ОСОБА_2
27 грудня 2016 року ОСОБА_2 самостійно, не отримавши погодження позивача на відчуження спільного майна подружжя, та, не компенсувавши позивачу 1/2 частку вартості автомобіля, відчужив його шляхом продажу та провів перереєстрацію на відповідача ОСОБА_3, в територіальному сервісному центрі 2341 Регіонального сервісного центру МВС у Запорізькій області.
Факт відчуження автомобіля став відомий позивачу після отримання довідки від сервісного центру на адвокатський запит від 04.11.2017 року.
Позивач вважає, що договір купівлі-продажу автомобіля від 27.12.2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є недійсним. Вона вважає, що для укладання ОСОБА_2 договору по відчуженню вищезазначеного автомобіля наявність письмової згоди позивача була обовязковою, а оскільки така згода відсутня, то договір купівлі-продажу автомобіля укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з порушенням прав позивача,з порушенням вимог закону, а тому підлягає визнанню недійсним.
Крім того, позивач вважає, що автомобіль підлягає саме поверненню, а не стягненню з ОСОБА_2 частини його вартості.
В даному випадку, відсутня воля позивача на відчуження автомобіля, а тому ОСОБА_2 зобовязаний саме повернути позивачу автомобіль у власність, а ОСОБА_3 вже має право вимагати від ОСОБА_2 відшкодування понесених збитків.
Вартість автомобіля на теперішній час позивачу не відома, а також не відома вартість,за яку він був відчужений.
У своєму позові позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля ВАЗ марки 210700, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 27 грудня 2016 року; скасувати державну реєстрацію вищезазначеного автомобіля, проведену територіальним сервісним центром 2341 на імя ОСОБА_3 та зобовязати ОСОБА_3 повернути спірний автомобіль в спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати відповідно до положень ст.133 ЦПК України.
У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити.
Щодо стосовно стягнення судових витрат, то представник позивача заявив, що він усно заявляє, що після винесення рішення на протязі пяти днів від надасть заяву про розмір судових витрат.
У судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_4 позов не визнала і просила відмовити у задоволенні позову.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявилась, хоча була повідомлена судом у встановленому законом порядку, але своїх причин неявки та заперечень суду не надала. Суд вважає можливим розглянути справу без участі одного з відповідачів.
Третя особа у судове засідання не зявилась, але надала до суду відзив і просила розглянути справу без участі їх представника.
Дослідивши докази по справі, вислухав пояснення сторін та їх представників, суд вважає, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом встановлено із свідоцтва про укладення шлюбу серії 1-ЖС № 119859, що 03 листопада 2012 року між сторонами по справі було укладено шлюб, сторонам було присвоєно прізвище ОСОБА_2.
Із рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 04 листопада 2015 року встановлено, що позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів було задоволено: шлюб між сторонами було розірвано та стягнуто з відповідача аліменти. Свій позов ОСОБА_5 (ОСОБА_1) обґрунтувала тим, що з дати реєстрації шлюбу вона та відповідач фактично разом не проживають Дитина повністю знаходиться на її утриманні.
Тобто, фактично з 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали окремо у звязку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
Згідно ч.6 ст.57 СК України суд може визнати особистою власність дружини, чоловіка майно, набуте ним, нею за час їх окремого проживання у звязку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
Свої позовні вимоги позивач по справі обґрунтовувала тим, що з 2012 року вона перебувала з відповідачем ОСОБА_2 у шлюбі, шлюб було розірвано у 2015 році.
13 серпня 2014 року відповідач придбав автомобіль, яке на думку позивача,є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбано під час шлюбу.
Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
Згідно ч. 1,2 ст. 61 СК України, обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно висновків Верховного Суду України в постанови по справі № 6-38цс15 від 03.06.2015 року належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.
Згідно ч.4,5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справ, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарсьькій, цивільній або адмніістративні йсправі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, протее можуть бути у загальномупорядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обстаивни були встановлені.
Судом встановлено, що спірний автомобіль ОСОБА_2 було придбано під час фактичного припинення шлюбних відносин і тому вказане майно не набуло правового режиму спільного майна подружжя,оскільки відсутні критерії, які дозволяють зробити висновок про спільне майно подружжя, а саме: не було встановлено обсяг спільного сімейного бюджету подружжя ОСОБА_2 та не встановлено джерело його набуття. Судом не здобуто жодного доказу з приводу того, який доход отримувала ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та за чиї кошти був придбаний спірний автомобіль.
Суд звернув увагу на той факт, що позивачем зазначено той факт, що вона не знає навіть вартості спірного автомобіля.
У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано жодного доказу в обґрунтування та підтвердження того, що спірне майно, а саме автомобіль, придбано подружжям за спільні кошти , а також те, що воно являється спільною сумісною власністю подружжя. Сам факт придбання майна під час шлюбу не може бути підставою для визначення спільної сумісної власності подружжя.
Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд , розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними, недоведеними, необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають у повному обсязі.
Керуючись ст.ст.82 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, ст.ст. 60, 61, 63 65 СК України,
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: територіальний сервісний центр 2341 регіонального сервісного центру МВС у Запорізькій області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та зобовязання повернути автомобіль - відмовити у повному обсязі.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
У відповідності до п.п. 15.5 п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Суддя: Л.О. Мєркулова