Дата документу 12.12.2019 Справа № 328/3341/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №328/3341/18 Головуючий у 1 інстанції Коваленко П.Л.
Провадження № 22-ц/807/3725/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» в особі філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 09 жовтня 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» в особі філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У грудні 2018 року ПАТ «Державний Ощадний банк України» в особі філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

В обґрунтування позову зазначено, що АТ «Ощадбанк» відповідно до договору відновлюваної кредитної лінії №2584 від 12.06.2008 надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 100 000,00 грн. зі сплатою 21% річних за користування кредитом із кінцевим терміном повернення 11.06.2018.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим має заборгованість за кредитним договором у сумі 111 207,32 грн., яка складається з: 46 555,39 грн. тіло кредиту, 36 722,12 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 22 736,64 грн. - інфляційне збільшення заборгованості; 5192,83 грн. - три проценти річних від прострочених сум заборгованості; пеня 0,34 грн.

Посилаючись на вищевикладене, просило суд стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості за договором 111207,32 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 1762,00 грн.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 09 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Не погоджуючись з рішенням суду ПАТ «Державний Ощадний банк України» в особі філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» подало апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вирішити питання судових витрат.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що розпорядженням Кабінету Міністрів України №1085 від 07.11.2014 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження» затверджено «Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження», до якого включено смт.Старобешеве. У зв`язку з захопленням адміністративних будівель органів державної влади та місцевого самоврядування міста Донецька терористичними угрупуваннями, у тому числі приміщення яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , де була розташована філія -Донецьке обласне управління AT «Ощадбанк», всі первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, документи управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення та загальної номенклатури AT «Ощадбанк» у Донецькій області були залишені в захопленому приміщенні. Здійснити заходи з вивезення будь-якої документації не передбачалось можливим. Працівники філії - Донецьке обласне управління AT «Ощадбанк» не мали можливість здійснювати свої службові обов`язки. Загальновідомо, що приміщення державних установ у тому числі у смт.Старобешеве, були захоплені терористичними угрупуваннями, перебування на робочому місці у зоні проведення АТО загрожувало безпеці та життю працівників державних установ у смт.Старобешеве та у інших містах на території, яка не контролюється українською владою, від дій членів терористичних угрупувань, що є загальновідомим фактом, який не потребує доказуванню. Вказані обставини свідчать про неможливість виконання своїх повноважень працівниками ВАГ «Державний ощадний банк» за адресою: АДРЕСА_2 вул АДРЕСА_3 19, по якому розміщувалося ТВБВ № №100004/3314 філії - Донецьке обласне управління AT «Ощадбанк», база проблемних кредитів відновлювалась та збільшувалася, та у зв`язку великою кількістю визнання кредитів проблемними Позивач звернувся до ОСОБА_1 лише у 2018 році.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем у справі.

Зазначений висновок суду є правильним і таким, що узгоджується з наявними в матеріалах справи доказами.

З матеріалів справи вбачається, що Між ВАТ «Державний ощадний банк України», в особі керуючого Старобешівським відділенням №3314 Федоренко К.Г. та ОСОБА_1 укладено договір відновлюваної кредитної лінії №2584 від 12.06.2008, за яким банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 100 000,00 гривень зі сплатою 21% річних за користування кредитом.

Згідно п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.06.2019 року №568 «Питання акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», яка набрала законної сили 10.07.2019, змінено тип публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» з публічного на приватне та перейменовано його в акціонерне товариство «Державний ощадний банк України».

Відповідно до п.1.2 Кредитного договору кредит надається на споживчі потреби окремими частинами (траншами) за відновлювальною кредитною лінією, у період до 12 червня 2010 року. На дату закінчення вказаного періоду визначається сума фактичної заборгованості за кредитом, яка підлягає погашенню щомісячно рівними частинами до 30 числа кожного місяця, починаючи з 01 липня 2010 року. Остаточним терміном повернення кредиту є 11.06.2018.

Згідно п.1.5 Кредитного договору за користування кредитом, Позичальник зобов`язаний сплачувати Банку відповідну плату (проценти) в порядку, розмірах та строки, визначені в договорі.

Проценти нараховуються Банком щомісячно на рахунок № НОМЕР_1 ВАТ «Ощадбанк» за методом факт/факт на фактичний залишок заборгованості за кредитом, починаючи з дня видачі кредиту до моменту настання остаточного терміну, на який видано кредит. Нараховані проценти повинні бути сплачені Позичальником не пізніше до 30 числа кожного місяця, починаючи з наступного місяця після видачі першого траншу. Зарахування сплачених відповідачем коштів у рахунок погашення заборгованості здійснювалося відповідно до п.1.7 Кредитного договору, порушень порядку зарахувань судом не встановлено.

Згідно п.2.3.1 Кредитного договору, Банк має право при виникненні простроченої заборгованості за кредитом чи процентами, а також в інших випадках, передбачених цим Договором, вимагати дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів та інших платежів за цим договором.

Відповідно до п.3.3.1 Кредитного договору позичальник зобов`язується повернути кредит в сумі 100 000,00 гривень та своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, комісійні винагороди, за банківські послуги та належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання.

Положеннями пунктів 1.2 та 1.5.1.1, 1.5.1.3 кредитного договору визначено, що строк дії як договору до 11 червня 2018 року включно, строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів - щомісяця до 30 числа включно кожного місяця, рівними частинами, для основної заборгованості для процентів за користування кредитом.

Згідно з розрахунком заборгованості, доданим до матеріалів справи, відповідач станом на 01.10.2018 має заборгованість за кредитним договором у сумі 111 207,32 грн., з яких: 46 555,39 грн. тіло кредиту, 36 722,12 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 22 736,64 грн. - інфляційне збільшення заборгованості; 5192,83 грн. - три проценти річних від прострочених сум заборгованості; пеня 0,34 грн., також підтверджується доданою до матеріалів справи копією розрахунку заборгованості.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що останній платіж відповідачем здійснено 30 вересня 2014 року в розмірі 2000 гривень, що також підтверджується наданою відповідачем копією квитанції № 1539341 від 30.09.2014, шляхом внесення ним зазначеної суми на погашення заборгованості за кредитним договором.

Оскільки за умовами договору відповідач ОСОБА_1 мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів щомісяця до 30-го числа (включно) кожного календарного місяця впродовж строку кредитування, який сторони визначили до 11 червня 2018 року, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Таким чином, початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування.

Судом вірно встановлено, що останній платіж відповідачем було здійснено 30 вересня 2014 року, з жовтня 2014 року ОСОБА_1 перестав виконувати щомісячні зобов`язання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом.

Банк звернувся до суду з позовом 17 грудня 2018 року, хоча мав можливість, відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому з жовтня 2014 року, коли йому стало відомо про порушення з боку ОСОБА_1 вимог кредитного договору.

Проте, своїм правом щодо пред`явлення вимоги про дострокове стягнення заборгованості Банк не скористався.

ОСОБА_1 заявив про застосування наслідків пропуску позивачем строків позовної давності за вимогами Банку (том 1, а.с. 67).

З матеріалів справи вбачається, що Банк звернувся до суду з клопотаннями про поновлення строку позовної давності та про не застосування строків позовної давності, визнавши причини пропуску зазначених строків поважними.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що причини пропуску для звернення до суду позивача із вказаною позовною заявою не є поважними, оскільки позивачем не надано доказів того, що останній був позбавлений можливості реалізувати своє право на звернення до суду на території України та подати відповідну позовну заяву до належного суду протягом трьох років, починаючи з 2014 року.

Згідно зі ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Таким чином, враховуючи ту обставину, що останній платіж з погашення заборгованості по кредиту відповідач здійснив 30 вересня 2014 року, а з позовом до суду Банк звернувся лише 17 грудня 2018 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності визначеного вимогами ст. 257 ЦК України.

Окрім того, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 скориставшись своїм правом передбаченим вимогами ст. 267 ЦК України подав до суду заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. (Том 1, а.с.67).

Доводи апеляційної скарги про те, що строк для звернення до суду із вказаною заявою ним було пропущений з поважних підстав, а саме у зв`язку з тим, що в 2014 році сталося захоплення адміністративних будівель органів державної влади та місцевого самоврядування міста Донецька терористичними угрупуваннями, у тому числі приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , де була розташована філія - Донецьке обласне управління AT «Ощадбанк», всі первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, документи управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення та загальної номенклатури AT «Ощадбанк» у Донецькій області були залишені в захопленому приміщенні, здійснити заходи з вивезення будь-якої документації, виконувати свої службові обов`язки працівники не мали можливості, суд не може прийняти до уваги, оскільки зазначені обставини не визнані непереборною силою та не є підставою автоматичного зупинення перебігу позовної давності.

Відповідно до п. 1 ст. 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства).

З огляду на викладене, та враховуючи заявлене відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову в зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та долученим до справи доказам. Норми матеріального й процесуального права судом першої інстанції застосовано правильно.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про пропуск позивачем строку позовної давності.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» в особі філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» залишити без задоволення.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 09 жовтня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12 грудня 2019 року.

Головуючий

Судді: