Справа № 463/5401/19
Провадження № 2/463/1433/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

представника позивачів ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до Львівської міської ради про встановлення факту, визнання права користування, визнання укладеним договору найму, визнання права на приватизацію -

в с т а н о в и в:

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача Львівської міської ради, просять ухвалити рішення, яким встановити факт позбавлення статусу відселенчої квартири АДРЕСА_1 , яку вивести/вилучити із складу (з обліку) маневреного житлового фонду та перевести до фонду загального користування; визнати за позивачами право користування вказаною квартирою, належною до житлового фонду загального користування; визнати укладеним безстроковий договір найму жилого приміщення; визнати за позивачами право на приватизацію даної квартири.

В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що згідно переселенського листа №227/500 від 06.10.1998 року було прийнято рішення переселити сім`ю Гери у складі 5 осіб ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ) із квартири АДРЕСА_2 у відселенчу квартиру АДРЕСА_1 у зв`язку із початком капітального ремонту в будинку по АДРЕСА_3 . АДРЕСА_4 років сім`я проживає у вказаній квартирі, користується нею як єдиним житлом, оплачує комунальні послуги. Крім цього, з 11.09.2015 року сім`я перебуває на обліку, серед осіб, які потребують поліпшення житлових умов. В адміністративному порядку питання вилучення квартири із маневреного житлового фонду до фонду загального користування не вирішено, хоча вони неодноразово зверталися до Департаменту житлового господарства та інфраструктури. Зазначають, що квартира фактично втратила свою первісну сутність і належить до житлового фонду загального користування, а вони на правовій підставі набули право на користування цим житлом і на подальшу приватизацію, але позбавлені можливості оформити відповідні документи. Додатково їх право на житло підтверджене рішеннями судів, якими ЛМР та Департаменту житлового господарства та інфраструктури відмовлено в їх позові про виселення сім`ї ОСОБА_7 із спірної квартири.

Письмового відзиву проти позову до суду не надходило.

В судовому засіданні представник позивачів підтримав позов з викладених в ньому мотивів, просив такий задовольнити. Додатково пояснив, що відповідно до листа від 23.10.2019 року ЛМР повідомила, що у департаменту житлового господарства та інфраструктури відсутні повноваження щодо вилучення квартир із відселенчого фонду. Тому, зазначене питання не може бути вирішене у межах реалізації виконавчими органами ради власних дискреційних повноважень та підлягає до вирішення в судовому порядку

Представник відповідача Львівської міської ради в судовому засіданні проти позову заперечила. Відповідачем не оспорюється, що позивачі законно поселені в квартиру, в якій проживають більше 20 років, перебувають на обліку серед осіб, які потребують покращення житлових умов. Разом з тим, питання про вилучення квартири було предметом розгляду Департаменту житлового господарства та інфраструктури, однак таке не вирішено у зв`язку з відсутністю в них відповідних повноважень та встановленого механізму цієї процедури.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов належить задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно переселенського листа №227/500 від 06.10.1998 року було прийнято рішення переселити сім`ю Гери у складі 5 осіб ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ) із квартири АДРЕСА_2 у відселенчу квартиру АДРЕСА_1 у зв`язку із початком капітального ремонту в будинку по АДРЕСА_3 (а.с.23).

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 21.05.1999 р. за №249 «Про подальше використання відселенчих квартир, які знаходяться на території Личаківського району» залишено в зазначеному районі 30 відселенчих квартир, які вирішено використовувати для тимчасового переселення мешканців з будинків квартир на час проведення капітального ремонту або при виникненні надзвичайних ситуацій у житловому фонді міста (згідно з додатком №1), серед яких і вказану квартиру (а.с.58-60).

Відтак, з 1998 року сім`я ОСОБА_7 проживає у вказаній квартирі та добросовісно використовує її як єдине житло.

Квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 60,7 кв.м., складається із двох кімнат, житловою площею 37,7 кв.м., кухні та комунальних вигод.

Сім`я ОСОБА_7 перебуває на квартирному обліку у міській раді від 11.09.2015 року за №25534, потребує поліпшення житлових умов (а.с.13).

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 11.09.2009 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 25.03.2010 року, та набрало законної сили, у задоволенні позову Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , за участю третіх осіб: ЛКП «№500», Львівської міської ради, про виселення із приміщення квартири АДРЕСА_1 відмовлено (а.с.14-18).

Рішенням Личаківського районного суду від 15.01.2016 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 29.03.2016 року, та набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову Львівській міській раді у виселенні зазначеної сім`ї із вказаної квартири (а.с.19-22).

Як вбачається із відповідей управління житлового господарства департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 11.08.2016 р. за №2501-3132, від 07.09.2016 р. за №2501-3444, від 06.10.2016 р. за №2501-3746, від 10.11.2016 р. за №2501-4361, від 08.12.2016 р. за №2501-5292, від 05.01.2017 р. за №2501-18, від 20.02.2017 р. за №2501-566, від 21.03.2017 р. за №2501-955, від 24.09.2017 р. за №2501-1425, від 30.05.2017 р. за №2501-1890, від 07.11.2017 р. за №2501-3477, від 20.11.2018 р. за №2501-3385, від 02.01.2019 р. за №2501-7, витягу з протоколу №10 засідання громадської комісії з житлових питань при виконкомі від 20.12.2018 р., на протязі 2016 - 2019 рр. сім`я ОСОБА_7 зверталася до громадської комісії з житлових питань при виконкомі з питанням вилучення даної квартири з відселенчого фонду та надання такої їхній сім`ї, мотивуючи втратою нею цільового призначення маневреного фонду, однак, розгляд зазначеного питання неодноразово безпідставно відкладався (а.с.24-46).

Згідно відповіді директора юридичного департаменту Львівської міської ради від 23.10.2019 р. за №2901-885, роз`яснено, що згідно з Положенням про департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, затвердженим рішенням виконавчого комітету міської ради від 11.08.2017 р. за №704 (із змінами та в редакції згідно з рішеннями виконкому №512 від 18.05.2018 р., №591 від 01.06.2018 р. та №830 від 27.07.2018 р.) у департаменту житлового господарства та інфраструктури відсутні повноваження щодо вилучення квартир із відселенчого фонду. Таким чином, зазначене питання не може бути вирішене у межах реалізації виконавчими органами ради власних дискреційних повноважень та підлягає до вирішення в судовому порядку.

Згідно ст. 1 Закону України «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду», маневрений житловий фонд - житловий фонд, сформований інвестором-забудовником за власні кошти та призначений для тимчасового проживання громадян на час проведення реконструкції житла застарілого житлового фонду.

Відповідно до ст. 7 цього Закону, органи місцевого самоврядування вирішують в установленому законом порядку всі спірні питання, пов`язані з відселенням наймачів та власників житла. В силу норм ст. 12 вказаного Закону, власник (наймач) жилого приміщення, який не перебуває на квартирному обліку, має право отримати на умовах компенсації в межах території комплексної реконструкції кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду інше житло, в якому кількість кімнат та жила площа не менше кількості кімнат та жилої площі квартири будинку, що підлягає знесенню, незалежно від числа зареєстрованих у ньому осіб. Жила площа, що пропонується, може бути безоплатно збільшена до 50 відсотків жилої площі квартири будинку, що підлягає знесенню.

Відтак, маневрений житловий фонд - це житловий фонд, який призначений для тимчасового проживання громадян на час проведення реконструкції житла застарілого житлового фонду.

Відповідно до п.п. 1.1., 1.2 п. 1, п. 4 Розпорядження Представника Президента України від 25.11.1992 року №146 «Про використання житлових будинків маневреного фонду», маневрений фонд використовується для тимчасового проживання мешканців, переселених з будинків та квартир, що підлягають капітальному ремонту або реконструкції, а також з причин пожежі, землетрусу, стану будинку, що загрожує обвалом. Заселення мешканців відбувається на підставі ордерів на право тимчасового заняття жилого приміщення маневреного фонду, виданих державним комунальним виробничим житлово-ремонтним об`єднанням, на підставі рішень місцевих органів самоврядування. Максимальний строк проживання в будинку маневреного житлового фонду мешканців, поселених у зв`язку з непередбаченими обставинами (пожежа, землетрус, стан будинку, що загрожує обвалом) може бути не більше як шість місяців. При цьому орган, який прийняв рішення про переселення мешканців у будинок маневреного житлового фонду повинен протягом шести місяців вирішити питання про надання їм постійного житла.

Згідно норм ст. 101 ЖК України, при проведенні капітального ремонту жилого будинку державного або громадського житлового фонду, коли ремонт не може бути проведено без виселення наймача, наймодавець зобов`язаний надати наймачеві та членам його сім`ї на час проведення капітального ремонту інше жиле приміщення, не розриваючи при цьому договору найму на ремонтоване приміщення. У разі відмовлення наймача від переселення в інше жиле приміщення наймодавець може вимагати переселення його в судовому порядку. Замість надання жилого приміщення на час проведення капітального ремонту жилого будинку наймачеві та членам його сім`ї за їх згодою та згодою наймодавця може бути надано в постійне користування інше благоустроєне жиле приміщення. Рішення про це приймають органи, зазначені в статтях 51 - 53 цього Кодексу.

Відповідно до норм ст. 113 ЖК України, надаване громадянам у зв`язку з виселенням інше благоустроєне жиле приміщення повинно знаходитись у межах даного населеного пункту і відповідати вимогам статті 50 цього Кодексу. Громадянам, які займали окрему квартиру, повинно бути надано окрему квартиру. Якщо наймач займав більш як одну кімнату, йому надається жиле приміщення, що складається з того ж числа кімнат. За розміром жиле приміщення має бути не меншим за те, яке займав наймач, однак у межах норми жилої площі. Якщо наймач або член сім`ї, що проживає разом з ним, має право на додаткову жилу площу і фактично користується нею, жиле приміщення надається з урахуванням норми додаткової жилої площі. У разі виселення з жилого приміщення, меншого за розміром, ніж це передбачено для надання жилого приміщення в даному населеному пункті, виселюваному надається жиле приміщення відповідно до встановленого розміру.

Таким чином, позивачі були позбавлені житла у зв`язку із довготривалим проведенням ремонту жилого будинку, відтак, з метою захисту їхніх житлових прав місцевою радою цим особам було надано для проживання інше жиле приміщення, котре з огляду на тривалість проживання є місцем постійного їх проживання.

З наведеного вбачається, що квартира АДРЕСА_1 , котра належала до маневреного/відселенчого житлового фонду, втратила своє первісне цільове призначення з моменту проживання сім`ї ОСОБА_7 у вказаному житлі більше одного року, відтак, зазначена квартира не належить до маневреного фонду та перебуває у складі фонду загального користування. Тому правових підстав для встановлення такого факту і переведення квартири до фонду загального користування в судовому порядку немає, відтак перша вимога до задоволення не підлягає.

У ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Право на гарантію неможливості бути виселеним із займаного жилого приміщення або обмеженим у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, - належить до житлових прав громадян, гарантованих ст. 9 ЖК України (правова позиція Верховного Суду у справі №6-59цс13).

Ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів та ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при здійсненні правосуддя має керуватись принципом верховенства права у контексті Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (ЄКПЛ) і практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), які слід застосовувати судам при розгляді справ як джерело права відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України.

Абз. 5, 6, та 7 вступної частини Рекомендації Rec (2004) 6 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам «Щодо вдосконалення національних засобів правового захисту», ухваленої на 114-й сесії Комітету міністрів від 12 травня 2004 року передбачено, що відповідно до вимог статті 13 Конвенції, держави-члени зобов`язуються забезпечити будь-якій особі, що звертається з оскарженням порушення її прав і свобод, викладених в Конвенції, ефективний засіб правового захисту в національному органі; крім обов`язку впровадити такі ефективні засоби правового захисту у світлі прецедентної практики Європейського суду з прав людини, на держави покладається загальний обов`язок розв`язувати проблеми, що лежать в основі виявлених порушень; саме держави-члени повинні забезпечити ефективність таких національних засобів як з правової, так і практичної точок зору, і щоб їх застосування могло привести до вирішення скарги по суті та належного відшкодування за будь-яке виявлене порушення.

Зокрема, у п. 145 рішення від 15.11.1996 р. у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahalv. theUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. У п. 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05.04.2005 р. у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) суд зазначає, що засіб захисту, котрий вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Таким чином, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12.06.2013 р. у справі №6-32цс13.

Набуття права на квартиру пов`язане із майновим правом у контексті тлумачення Європейським Судом з прав людини ст. 1 Протоколу 1 до Європейської конвенції з прав людини поняття майно, оскільки існує у вигляді вимог, стосовно яких позивач наводить доводи, що він має принаймні законні сподівання (котрі ґрунтуються на законодавчих нормах) на набуття права володіння, користування, розпорядження. Такі сподівання виникли у позивачів з моменту надання їм житла в користування.

У рішенні від 02.12.2010 р. у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyyv. Ukraine) (заява № 30856/03) Європейський суд з прав людини зазначив,що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла»; «втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у п. 2 ст. 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…»

За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини, констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (рішення ЄСПЛ у справах «Кривіцька та Кривіцький проти України»; «Глоба проти України», №15729/07, §37, від 19.11.2012 р.; «Садов`як проти України», №17365/14, від 17.05.2018 р.).

З огляду на довготривале проживання у вказаній квартирі, відсутність іншого житла та потребу у поліпшенні житлових умов, є підстави стверджувати, що Гери мають достатні та триваючі зв`язки із зазначеним конкретним місцем проживання, а вказана квартира є їхнім «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.

При цьому, фактично постійно проживаючи у вказаній квартирі, позивачі не можуть належним чином документально оформити право користування квартирою та реалізувати виникле право приватизації вказаного житла.

Із зазначеного вбачається порушення суб`єктивних цивільних прав позивачів, зокрема, права належного оформлення користування житловою квартирою, що створює невпевненість у їхньому правовому статусі як носіїв суб`єктивних прав. Відтак, на переконання суду, позов підставний та підлягає до часткового задоволення з метою усунення невизначеності у взаємовідносинах позивачів та відповідачів, захисту порушених житлових прав позивачів, шляхом створення необхідних умов для реалізації зазначених прав та запобігання діям з боку відповідачів, які перешкоджають їх здійсненню.

Норми ЖК України регулюють житлові відносини з метою забезпечення гарантованого Конституцією України права громадян на житло, належного використання і схоронності житлового фонду, а також зміцнення законності в галузі житлових відносин та поширюються на житлові правовідносини, що виникають у громадян при здійсненні їх права на житло (ст. 2 ЖК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Згідно ч. 1 ст. 63 ЖК України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Наймодавцями жилих приміщень у будинках державного та громадського житлових фондів є орган місцевого самоврядування, який делегує зазначене повноваження житлово-експлуатаційним організаціям, а в разі їх відсутності відповідним підприємствам, установам, організаціям.

Відповідно до ст.ст. 11, 629 ЦК України, договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно приписів ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов`язків (статей 3, 6, 12-15, 20 ЦК України, статей 3-5 ЦПК України) можна дійти висновку про те, що в разі невизнання наймодавцем права наймача на укладення договору найму, який відповідає вимогам типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України, шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії.

Адже невизнання цивільного права полягає в пасивному запереченні наявності у особи суб`єктивного цивільного права, зокрема, на майно, на право користування майном, на спадкування, на частину в загальному майні, яке безпосередньо не спричиняє шкоду суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права. Водночас тут відсутнє звернення інших осіб до юрисдикційних органів про відсутність у особи цивільного права. Оспорювання суб`єктивного цивільного права відображає такий стан правовідносин, коли суб`єктивне цивільне право заперечується в юрисдикційному органі (суді).

Беручи до уваги зазначене, суд приходить до переконання про підставність позовних вимог про визнання за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 права користування квартирою АДРЕСА_1 , належною до житлового фонду загального користування, та визнання укладеним безстрокового договору найму жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1 , між Львівською міською радою з однієї сторони та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з другої сторони.

Згідно ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 цього Закону, до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше, які використовуються громадянами на умовах найму.

В силу ч.ч. 1-2 ст. 8 зазначеного Закону, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Виходячи з аналізу змісту цього Закону у поєднанні з нормами ст.ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім`ї. Таким чином, відповідно наведеним положенням законодавства право на приватизацію пов`язується із правом на житло та фактом проживання у квартирі, а не із фактом реєстрації у спірній квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (правова позиція Верховного Суду у справі №6-125цс12).

Відтак, суд зазначає, що задоволення позовних вимог про визнання права користування вказаною квартирою, належною до житлового фонду загального користування, та визнання укладеним безстрокового договору найму цього жилого приміщення зумовлює виникнення у позивачів права на приватизацію зазначеного житла, котре підлягає оформленню за зверненням позивачів відповідним виконавчим органом міської ради. Відтак, пред`явлені в цій частині позовні вимоги видаються передчасними та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 12,81,82,141,223,263-265,268 ЦПК України, ст.16 ЦК України, ст.ст. 9,64,101, 113 ЖК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_3 ( АДРЕСА_5 , ІПН НОМЕР_1 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_5 , ІПН НОМЕР_2 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_5 , ІПН НОМЕР_3 ), ОСОБА_6 ( АДРЕСА_5 , ІПН НОМЕР_4 ) до Львівської міської ради (м. Львів, пл. Ринок, 1, ) про встановлення факту, визнання права користування, визнання укладеним договору найму, визнання права на приватизацію задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 право користування квартирою АДРЕСА_1 , належну до житлового фонду загального користування.

Визнати укладеним безстроковий договір найму жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1 , між Львівською міською радою з однієї сторони та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з другої сторони.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354,355 ЦПК України, пп.15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 09.12.2019 року.

Суддя: Леньо С. І.