Постанова

Іменем України

06 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 644/10731/15-ц

провадження № 61-32657св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2017 року у складі колегії суддів: Піддубного Р. М., Котелевець А. В., Пономаренко Ю. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 15 травня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідачка отримала кредит у розмірі 29 520,03 доларів США та зобов`язалась повернути вказану суму частинами відповідно до графіка погашення кредиту у строк до 14 травня 2018 року, а також сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 15 % на суму залишку заборгованості та інші передбачені договором платежі.

Відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконала, у зв`язку з чим виникла заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 16 947,37 доларів США, яка станом на 06 жовтня 2015 року складається з: 14 497,95 доларів США - заборгованість за кредитом; 1 489,29 доларів США - заборгованість за процентами; 383,58 доларів США - заборгованість за комісією та 576,55 доларів США - пеня за порушення зобов`язань за договором.

З огляду на викладене ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 15 травня 2008 року у розмірі 16 947,37 доларів США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 15 травня 2008 року в розмірі 16 947,37 доларів США, яка складається з: 14 497,95 доларів США - заборгованість за кредитом; 1 489,29 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 383,58 доларів США - заборгованість за комісією; 576,55 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, що в еквіваленті 359 453,72 грн. Вирішено питання про розподіл судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором від 15 травня 2008 року щодо своєчасного повернення отриманого кредиту та сплати процентів належним чином не виконала, внаслідок чого з неї на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню заборгованість у розмірі 16 947,37 доларів США.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2015 року змінено.

Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 15 травня 2008 року, яка станом на 06 жовтня 2015 року складається із: заборгованість за кредитом - 14 497,95 доларів США, що в еквіваленті 307 501,51 грн; заборгованість за процентами - 1 489,29 доларів США, що в еквіваленті 31 587,84 грн; заборгованість за комісією - 8 135,74 грн та пеня за порушення виконання зобов`язань за договором - 12 231,88 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач не виконує належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором, має заборгованість, яка підлягає стягненню у визначеному позивачем розмірі та відповідачем не спростована.

Водночас суд першої інстанції не звернув увагу, що з огляду на положення статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 неустойка за порушення виконання зобов`язань за договором та комісія повинні стягуватися в грошовій одиниці України - гривні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду, а справу передати на новий розгляд, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій помилково не врахували несправедливість умов кредитного договору від 15 травня 2008 року, оскільки їй не було надано повну та достовірну інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Графік погашення кредиту, наданий позивачем, не відповідає умовам укладеного між сторонами договору, банком безпідставно збільшено розмір процентної ставки та зменшено суми, які направлялись на погашення кредиту, за рахунок щомісячного нарахування комісії.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду не подано.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 вересня 2017 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 вересня 2017 року, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 і витребувано із Орджонікідзевського районного суду м. Харкова цивільну справу № 644/10731/15-ц.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2018 року цивільну справу № 644/10731/15-ц передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2019 року справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

Суди встановили, що 15 травня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 29 520,03 доларів США та зобов`язалась повернути вказану суму частинами відповідно до графіка погашення кредиту у строк до 14 травня 2018 року, а також сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 15 % на суму залишку заборгованості та інші платежі, передбачені договором.

Пунктом 8.4 договору кредиту встановлено, що у разі порушення позичальником зобов`язань із погашення кредиту позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення.

У пункті 8.1 кредитного договору сторони передбачили обов`язок позичальника сплачувати винагороду за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих коштів.

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, виходячи за межі доводів касаційної скарги згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права

За змістом статті 213 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній на час ухвалення рішень судами попередніх інстанцій) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення судів попередніх інстанцій у повній мірі не відповідають.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до положень статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення ЦК України про позику, якщо інше не встановлено законодавством України і не випливає із суті кредитного договору.

За загальним правилом відносини позики є оплатними і за змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суди попередніх інстанцій врахували наведені норми закону, а також той факт, що відповідачем порушено умови кредитного договору, а саме: не виконано належним чином зобов`язання щодо сплати кредиту і відсотків за користування кредитом, і дійшли висновку про те, що розмір заборгованості, заявлений позивачем, узгоджується з наданим ним розрахунком.

Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками з огляду на те, що судами попередніх інстанцій не проаналізовано наданий позивачем розрахунок заборгованості на предмет відповідності окремих його складових вимогам закону.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6?1746цс16, сплата коштів за обслуговування кредиту, тобто коштів, які супроводжують кредит, є несправедливою умовою кредитного договору, а тому не підлягає стягненню з позичальника. Цей висновок ґрунтується у тому числі на положеннях Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування за сукупну вартість кредиту», згідно з якими не допускається нарахування банком будь-яких видів компенсаційних виплат, окрім відсотків за користування кредитом, у зв`язку з чим включення до щомісячного ануїтетного платежу валютних платежів за надання фінансового інструменту, додаткового моніторингу та страхових платежів є неправомірним.

Банк, визначаючи суму заборгованості за кредитом, зазначив як одну із її складових заборгованість за комісією за користування кредитом.

ОСОБА_1 вказувала на штучне завищення банком суми заборгованості, зокрема нарахування комісії, у заяві про перегляд заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2015 року, в апеляційній скарзі на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2015 року та у касаційній скарзі на рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2017 року.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки порушення норм матеріального права допущене як судом першої інстанції, так і апеляційним судом, колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі доводів касаційної скарги відповідно до вимог частини третьої статті 400 ЦПК України.

Ураховуючи, що для вирішення питання можливості стягнення комісії за користування кредитом, як складової частини заборгованості за кредитним договором, встановлення додаткових обставин справи не потребується, колегія суддів вважає за можливе ухвалити у цій частині позовних вимог нове судове рішення.

У іншій частині оскаржувані судові рішення необхідно залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів попередніх інстанцій про розмір заборгованості, зокрема за основною сумою заборгованості, за процентами за користування кредитом, а також розмір пені за несвоєчасне виконання зобов`язання.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованості за комісією за користування кредитом у розмірі 8 135 (вісім тисяч сто тридцять п`ять) грн 74 коп. скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення про відмову Публічному акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» у задоволенні позову про стягнення заборгованості за комісією за користування кредитом у розмірі 8 135 (вісім тисяч сто тридцять п`ять) грн 74 коп.

У іншій частині заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк