РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/19849/15-ц

пр. № 2/759/816/19

25 вересня 2019 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

під головуванням судді Сенька М.Ф.,

при секретарі Фещук Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину, визнання права власності на частку квартири, третя особа - Головне управління юстиції у місті Києві,

встановив:

Відповідно до свідоцтва про смерть, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві у віці 82 років.

18.04.2014 року в Дванадцятій київській державній нотаріальній канторі до майна померлої ОСОБА_3 заведена спадкова справа №443/14.

З матеріалів спадкової справи вбачається, що за спадщиною звернулись чоловік померлої ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2 , при цьому ОСОБА_1 заявив про відмову від належної йому частки спадкового майна на користь ОСОБА_2

12.03.2015р. державним нотаріусом Основенко Л.М. спадкоємцю ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на право власності квартиру АДРЕСА_1 , що залишилась після ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , в тому числі і на Ѕ частку квартири від якої відмовився чоловік померлої.

ОСОБА_1 в грудні 2015 року заявив позов до ОСОБА_2 , за яким просив визнати вказане свідоцтво про право на спадщину недійсним, та визнати за ним право власності на Ѕ частку квартиру АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що нотаріусом при провадженні спадкової справи невірно визначено обсяг спадкової маси, що в свою чергу призвело до порушення права власності позивача на квартиру.

Заочним рішенням суду від 05.02.2016 року позов було задоволено.

Вказане рішення ухвалою суду від 05.10.2017 року було скасоване, справу призначено до перегляду.

Ухвалою суду від 28.03.2018 року справу призначено до розгляду по суті.

Представник позивача адвокат Басараб Н.В. подала заяву, за якою на вимогах позову наполягала, просила роозглянути справу без участі сторони позивача.

Представник відповідача ОСОБА_4 подав заяву про відкладення розгляду справи.

Суд знайшов обставини покладені в обгрунтування клопотання представника такими, що не є поважними, а відтак з огляду на те, щовідповідачем подано відзив на позов, у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, суд приходить до висновку, про можливість ухвалення у справі рішення на наявних доказах.

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 05.11.1998 року, що посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної кантори Дмитрієвою Т.М. за реєстровим №1с-687.Так, ОСОБА_3 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

На час придбання квартири ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

Доводи відповідача про те, що вказана квартира була придбана ОСОБА_3 за кошти, що належали їй особисто, не знайшли свого достатнього підтвердження доказами.

Згідно зі ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, що був чинним на час придбання квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Розмір часток кожного з подружжя у праві власності на спільне майно, відповідно до ст. 28 цього ж кодексу, є рівними.

Договору між подружжям про зміну часток у праві власності на квартиру, матеріали справи не містять.

Запис у заяві ОСОБА_1 про відмову від спадщини про те, що він не претендує на видачу свідоцтва про право власності, в супереч доводам відповідача не можна розцінити, як те, що він не претендує на видачу свідоцтва про право власності на частку квартири АДРЕСА_1 , у звязку з тим, що квартира належала спадкодавцю на праві особистої приватної власності.

Отже, до складу спадщини, що залишилась після смерті ОСОБА_3 мало б увійти лише Ѕ частка права власності на квартиру АДРЕСА_1 , а відповідно і спірне свідоцтво мало бути видане саме на таку частку.

Іншою часткою квартири по праву володіє позивач.

При цьому, суд зазначає, що право розпорядження часткою у майні, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, встановлене ст. 67 СК України, не передбачає такого виду розпорядження, як відмова від частки на користь інших осіб під час оформлення спадщини.

Частинами 1, 2 ст. 71 Закону України "Про нотаріат" встановлено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

Представник позивача в суді пояснила, що на звернення позивача нотаріус відмовила у внесенні змін до спірного свідоцтва про право на спадщину та відмовила у видачі позивачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя.

Крім того, відповідач, на даний час, де-юре є володільцем квартири в цілому, що суперечить закону.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, в тому числі і у спосіб визнання права.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Отже, і спосіб відновлення порушеного права, обраний позивачем, заснований на законі.

Поряд з тим, позивач просить визнати недійсним свідоцтво в цілому, в той час як відповідач, за обставин справи, має право на отримання свідоцтва на Ѕ частку спадкової квартири.

Тому, суд вважає, що для врегулювання спору по суті буде достатньо визнати спірне свідоцтво недійсним в частині права власності на Ѕ частку АДРЕСА_1 , визнавши це право за позивачем.

Судові витрати у справі, за наведеного рішення, суд покладає на відповідача відповідно і на підставі ст. 88 ЦПК України.

На підставі наведених в рішенні норм закону, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 259, 263-265ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину, визнання права власності на частку квартири задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що видане ОСОБА_2 державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної кантори Основенко Л.М. 20 березня 2015 року за реєстровим №4-307, в частині права власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1 ) право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 53,30 кв.м., житловою площею 28,70 кв.м.

В задоволенні решти вимог позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІН НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1 ) 3496 (три тисячі чотириста дев`яносто шість) грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Святошинський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня складення повного рішення.

Головуючий Сенько М.Ф.