ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/2390/18
Провадження №2/477/215/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року Жовтневий районний суд Миколаївської області у складі:

головуючої судді Л.М.Семенової,

при секретарі Сірюк С.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

02 жовтня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить встановити факт його проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_6 в період з 1978 року по 30 червня 2017 року, просить про визнання житлового будинку № 6 з господарськими будовами та спорудами по вул.Центральній (колишня Леніна) в селі Зелений Гай Вітовського району Миколаївської області спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та його ОСОБА_1, а також просить визнати за ним право власності на 1/ 2 частку вказаного житлового будинку в спільному сумісному майні.

В обґрунтування своїх вимог вказує, що з 1976 року він на прохання свого односельця ОСОБА_7 став проживати в його сімї на правах члена сімї. Як член сімї він був зареєстрований у вище вказаному будинку з 14.06.1976 року, в якому також проживали подружжя ОСОБА_7 та їх діти, сини ОСОБА_8, ОСОБА_9 та донька ОСОБА_2.

ОСОБА_7 тривалий час хворів на онкологічне захворювання та не мав можливості утримувати сімю, тому позивач надавав в цьому значну допомогу.

В квітні 1978 року ОСОБА_7 помер. Після його смерті позивач залишився жити із ОСОБА_6, а з грудня того ж року вони стали жити як чоловік та жінка, і разом із нею виховував їх дітей, піклувався про них, створював належні умови для життя та навчання дітей. Постійно працював, мав хороші заробітки та всі зароблені кошти вкладав в спільне із ОСОБА_6 господарство. На час коли вони стали жити однією сімєю ОСОБА_6 мала житловий будинок по вул. Леніна в с.Зелений Гай, що не був придатний для проживання, тому вони проживали разом із дітьми в літній кухні. Всі зусилля та зароблені кошти він вкладав в завершення будівництва будинку, його облаштування, будівництво необхідних для ведення господарства будівель та споруд, щоб створити належні умови для проживання їх сімї.

За період їх із ОСОБА_6 спільного проживання однією сімєю з грудня 1978 року по червень 2017 року за їх спільні кошти та за рахунок його праці, так як значну частину будівельних, монтажних робіт він виконував самостійно, вони добудували та обладнали всім необхідним для проживання сімї будинок.

За цей час ним було збудовано котельню для опалення будинку, проведено опалення в самому будинку, в 2004 році літню кухню було газифіковано та замінено систему опалення, замінено дах на будинку, а також підлогу, встановлено метало пластикові вікна. Ним особисто було змонтовано систему водопостачання до будинку та літньої кухні, встановлено гідрофор.

Також в цей період ним було збудовано підсобні будови, зокрема: приміщення для зберігання зерна, зберігання сіна, два навіси для худоби, літній душ, вбиральня. гараж, огорожа, металева альтанка.

За наведеного, посилається що час їх спільного проживання значно покращились та суттєво збільшились у своїй вартості як наслідок їх спільних трудових т грошових затрат, так і внаслідок його особистої праці, Ніякого спору з приводу вказаного нерухомого майна між ним та ОСОБА_10 ніколи не було, так як вони все вирішували і робили спільно, та вважали як будинок так і інше майно, яке вони придбали, їх спільним майном.

30 червня 2017 року ОСОБА_6 померла. Спадкоємцями першої черги після її смерті є ОСОБА_3, який претендує на будинок № 6 по вул. Центральна (мин. Леніна) в с.Зелений Гай як на спадкове майно та вимагає позивача звільнити даний будинок, мотивуючи, що він не перебував у шлюбі із його матірю і не є спадкоємцем першої черги.

Не погоджуючись із вказаним, та для захисту своїх прав позивач звернувся до суду із даним позовом та просить про захист його прав у вище вказаний спосіб.

У своєму відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_3 заперечував проти заявлених вимог позивача та вказував, що ОСОБА_1 ніколи не знаходився у фактичних шлюбних відносинах із його матірю ОСОБА_6 та в їх будинку проживав як квартирант. Щодо спірного житлового будинку, то останній було збудовано ще у 1965 році, тобто на час коли ОСОБА_1 ще не проживав в їх сімї, а зазначення ОСОБА_1 про проживання їх сімї до 1978 року в літній кухні не відповідає дійсності та не є можливим, адже вказана будова складається з двох кімнат, однією є саме кухня, а інша кімната площею 8 кв.м., в якій не могло жити 6 осіб. Також посилається на безпідставність вимог ОСОБА_1 з посиланням на положення ст.22 КпШС і ст. 17 ЗУ «Про власність», які ще не були прийняті та не діяли на час побудови спірного будинку (1965 рік). Крім того, вказує на те, що право власності на спірний житловий будинок на сьогоднішній день так і не зареєстровано за жодною особою, відсутні документи, що підтверджують прийняття спірного будинку в експлуатацію, а тому вимоги ОСОБА_1, що є похідними від прав спадкодавця ОСОБА_6, не можуть бути задоволені.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в межах доводів позовної заяви.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав. Підтвердив обставини викладені у своєму відзиві на позовну заяву.

Представник відповідача ОСОБА_3 також просила в задоволенні позову відмовити, посилаючись на недоведеність позивачем допустимими доказами істотного збільшення вартості спірного будинку у період його проживання в сімї ОСОБА_6, належність спірного будинку ОСОБА_6, право власності на який не зареєстроване.

Відповідач ОСОБА_7 позовні вимоги визнав. Вказав, що позивач дійсно жив із його бабусею ОСОБА_6 однією сімєю близько 40 років, разом вели спільне господарство, сам побудував господарські будівлі та споруди, зробив в будинку всі зручності газопостачання, водопостачання, каналізацію. Визнає, що даний будинок є спільною власністю позивача та ОСОБА_6 його бабусі. Зі слів своє матері знає, що після поховання бабусі ОСОБА_6 його дядько ОСОБА_3 ображав ОСОБА_1.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що є свекром ОСОБА_5. Знає про проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 однією сімєю після смерті її чоловіка. Спільно вони проводили газове опалення, займалися веденням господарства.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснив, що знає ОСОБА_1 з 1976 року, на той час він жив у сімї ОСОБА_6. Доводилося бувати в гостях даної сімї. Жили вони бідно, засобів до існування не було так як чоловік ОСОБА_6 ОСОБА_7 хворів. У 1978 році сини ОСОБА_7 ОСОБА_8 та ОСОБА_9 пішли з сімї. Після смерті батька ОСОБА_7, ОСОБА_1 приймав активну участь у розбудові двору. Працював в школі електриком, заробіток витрачав на сімю, в тому числі на дитину ОСОБА_7. ОСОБА_6 отримувала маленьку заробітну плату, тому основні роботи здійснював ОСОБА_1, також приймав участь в проведенні газу. Він не був квартирантом, а був членом сімї.

Свідок ОСОБА_13 пояснила, що є невісткою померлих ОСОБА_7 та ОСОБА_6 Заміж за їх сина ОСОБА_8 вийшла в 1982 році, є матірю співвідповідача ОСОБА_5. ОСОБА_1 та ОСОБА_6 проживали однією сімєю, мали спільний бюджет. Будинок мав незадовільний стан. ОСОБА_1 проводив воду, газ, будував туалет, аби покращити умови проживання сімї.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснила, що знає сімю ОСОБА_6 та ОСОБА_1, які проживали разом. ОСОБА_1 працював електриком, ОСОБА_6 у радгоспі. З 1980 року ОСОБА_1 продав будинок та проживав із ОСОБА_6 однією сімєю. Разом будували будинок, ОСОБА_1 зробив всі зручності, зокрема: опалення, ванну, туалет. В 2004 році ОСОБА_1 провів газ, на той час ОСОБА_6 вже була на пенсії. Бюджет вели спільно, тримали господарство. За два роки до смерті ОСОБА_6 потребувала догляду, який повністю забезпечував ОСОБА_1.

Свідок ОСОБА_15 показала, що ОСОБА_6 та ОСОБА_1 жили однією сімєю. ОСОБА_6 працювала в радгоспі на складі, та під час збирання врожаю ОСОБА_1 їй завжди допомагав, в тому числі працював і за неї. По господарству дома роботи здійснював ОСОБА_1.

Свідок ОСОБА_16 пояснив, що знає сімю ОСОБА_6 з 1971 року. ОСОБА_7 був хрещеним батьком його сина. Працював електриком. З ОСОБА_1 познайомився, коли той прийшов з армії та працював помічником електрика. ОСОБА_1 не знайшов спільної мови зі своєю матірю та в 1975 чи 1976 році ОСОБА_7 забрав його до себе. Проживали у літній кухні та добудовували будинок. ОСОБА_7 хворів на онкологічне захворювання, переніс операцію. Перед смертю просив ОСОБА_1 допомагати дружині. Вони були однією сімєю.

Свідок ОСОБА_17 дружина відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що в 1981 році познайомилася з сімєю ОСОБА_3. В серпні 1981 року вийшла заміж за ОСОБА_3 З 1981 року їй та її матері ОСОБА_1 представляли як квартиранта, а не члена сімї. Вони з чоловіком часто приходили в гості, та зустрічала їх тільки мати. Вони з чоловіком за освітою є будівельниками та допомагали ОСОБА_6 знаходити людей для будівництва на її прохання. Всі будови у дворі здійснювались не ОСОБА_1, а найманими працівниками.

Свідок ОСОБА_18 пояснив, що в с.Зелений Гай він проживає з 1966 року. З 1986 року ОСОБА_1 працює у школі. Проживав з ОСОБА_6 однією сімєю. Господарство вели разом, в будинку спільно проводили газ.

Зі змісту наданих сторонами письмових доказів судом встановлено наступне.

Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 6 по вул. Центральній (мин. Леніна) в с. Зелений Гай, виготовленого 21.09.2018 року на замовлення ОСОБА_1, житловий будинок Літ.А, та більшість господарських будов та споруд до нього, зазначені як збудовані, зокрема житловий будинок в 1978 році, а більшість споруд - пізніше (а.с. 19-26).

За даними Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації, право власності на вказаний житловий будинок станом на 28.12.2012 року не зареєстроване (а.с. 18).

В той же час, відповідно до даних погосподарської книги на житловий будинок № 6 по вул. Леніна (нині Центральна) в с. Зелений Гай, у розділі ІІІ зазначено, що вказаний житловий будинок знаходиться в приватній власності ОСОБА_6. При цьому рік побудови житлового будинку зазначено як 1965 (а.с. 29).

Згідно зі ст.1 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», що втратив чинність 22.02.1988 року, та з урахуванням Постанови від 26.08.1948 року Ради Міністрів СРСР «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року», кожен громадянин і громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок. Відповідно до п. 2 вказаної Постанови від 26.08.1948 року, земельні ділянки для будівництва індивідуальних житлових будинків відводилися за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, вище вказаними Указом та Постановою від 26.08.1948 року визнавалося, що підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог законодавства.

Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь в містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31.01.1966 року, яка втратила чинність згідно з наказом Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, перша передбачала обовязкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів в погосподарських книгах (п.20 Інструкції).

Виходячи із положень Інструкції про порядок здійснення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських рад народних депутатів, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР № 115 від 19 січня 1976 року, реєстрація права власності на жилий будинок підтверджувалась саме записом в погосподарчій книзі.

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості публічних актів органів влади, що підтверджують право приватної власності.

Відповідно до положень ст.ст. 100, 101 ЦК України (1963 року), громадяни могли мати у власності житловий будинок. При цьому глава десята цього кодексу також не повязувала наявність такого права з його обовязковою державною реєстрацією.

За такого суд дійшов висновку, що за життя ОСОБА_6 набула прав власника щодо спірного житлового будинку, однак зі зміною законодавчих норм належно свої права на нього не оформила.

Виходячи з загальних положень дії законодавчих актів у часі, право власності ОСОБА_6 на житловий будинок із зміною законодавчих норм не припинилося, і відсутність правовстановлюючого документу та державної реєстрації цих прав, не спростовує набутих ОСОБА_6 прав щодо спірного житлового будинку як власника.

При цьому, з проведеною інвентаризацією даного майна лише в 2018 році, даний житловий будинок існує як річ у розумінні ст. 179 ЦК України, щодо якої можуть виникнути цивільні права та обовязки.

Щодо даних технічного паспорту на спірний житловий будинок, у якому рік побудови житлового будинку (літ. А) та більшості господарських будов і споруд значиться рік 1978 рік та пізніше, то за повідомленням Миколаївського міжміського БТІ, технічний паспорт на спірний житловий будинок був виготовлений 21.19.2018 року на замовлення ОСОБА_1. Рік забудови житлового будинку в технічному паспорті зазначений зі слів замовника (тобто ОСОБА_19П.) відповідно до п. 10 (і) Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуту України від 24.05.2001 року № 127 зі змінами та доповненнями (а.с. 115).

За наведеного, вказаний технічний паспорт не може бути прийнятий судом як достовірний доказ стосовно року побудови спірного житлового будинку, що також суперечить даним погосподарської книги (а.с. 29), тому суд при встановленні року побудови даного будинку виходитиме з даних погосподарської книги та вважати такий як 1965 рік.

Виходячи з правил дії законодавчих актів у часі, на час набуття ОСОБА_6 прав власника щодо спірного житлового будинку (1965 рік), норми ЗУ «Про власність» та Сімейного кодексу України не діяли, отже їх положення не розповсюджуються на правовідносини щодо спірного майна станом на 1965 рік. Та як встановлено судом на той час, позивач ще не проживав в сімї ОСОБА_6, а тому в даному випадку є безпідставним його посилання на набуття даного майна у спільну власність із ОСОБА_6

Стосовно посилань позивача про значне покращення спірного нерухомого майна та істотного збільшення його вартості за рахунок його грошових та трудових зусиль у період з 1978 по 2017 рік, то суд дійшов висновку, що позивачем не надано відповідних та достатніх доказів за правилами ст.ст. 76-81 ЦПК України, які б підтверджували ступінь його участі працею та грошовими коштами у будівництві чи покращенні спірного нерухомого майна, та які б свідчили про істотне збільшення його вартості за рахунок таких трудових чи грошових зусиль.

Саме такі обставини мають бути доведені позивачем за висунутими вимогами, що також слідує з розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Зі змісту довідки Миколаївського міжміського БТІ від 21.09.2018 року, тобто станом на дату видачі даної довідки, інвентарна вартість спірного майна становила 407554 грн. (а.с. 18).

Доказів на підтвердження вартості спірного майна до 1978 року суду не надано.

Надані позивачем докази на обладнання спірного будинку в 2004 році газом, не свідчать про його особисту участь працею або грошима у газифікації будинку, адже замовником даних робіт значиться ОСОБА_6 (а.с. 132-139).

Відповідно до робочого проекту на електрооздоблення житлового будинку по вул.Леніна 6 с-з «Восток» від 1986 року, останній дійсно здійснювався на замовлення ОСОБА_1 та стосувався електрообладнання свердловини абонента (а.с. 145-146), проте дані про вартість вказаних робіт та здійснення цих витрат за рахунок позивача, відсутні.

Згідно договору від 10.11.2015 року, ОСОБА_1 придбано металопластикові вікна на суму 41600 грн. (а.с. 149-150), в той же час, даний доказ самостійно не може свідчити про істотне збільшення за рахунок позивача вартості спірного нерухомого майна.

Відповідно до копії Державного акту на право приватної власності на землю, на підставі рішення виконкому Зеленогайської сільської ради від 23.06.1994 року №3, ОСОБА_6 передано у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування спірного житлового будинку, при цього позивачем не оскаржувалось дане рішення та не заперечувалось про передання у власність ОСОБА_6 всієї земельної ділянки, не зважаючи на те, що в період прийняття даного рішення, як вказує позивач, він приймав участь в будівництві спірного будинку та мав спільні із ОСОБА_6 права на нього (а.с. 95).

01 червня 2018 року, на імя ОСОБА_3, як спадкоємця першої черги після смерті матері ОСОБА_6, видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 3 /4 частини даної земельної ділянки, з урахуванням належності 1/ 4 її частки спадкоємцю за правом представлення - ОСОБА_5 (а.с. 103 зв. бік).

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За частиною 6 цієї ж статті, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ході судового розгляду встановлено, що у власності ОСОБА_6 знаходився житловий будинок по вул. Леніна № 6 в с.Зелений Гай, 1965 року побудови.

ОСОБА_6 проживала зі своїм чоловіком ОСОБА_7 та трьома дітьми синами ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_3 1963 рн., а також донькою ОСОБА_16 ІНФОРМАЦІЯ_2.

ОСОБА_20 проживав в сімї ОСОБА_7 з 1976 року та з 14.06.1976 року зареєстрований у спірному будинку. Статус ОСОБА_1 як члена сімї ОСОБА_7 є невизначеним та достатніх доказів щодо цього (ч.1 ст. 80 ЦПК), позивачем не надано.

В квітні 1978 року ОСОБА_7 помер.

Син ОСОБА_6 відповідач ОСОБА_3 з 1978 по 1982 рік навчався в м. Миколаєві, що підтверджується даними копії диплому ДТ №596267 (а.с. 117), інший син ОСОБА_21 закінчив школу ще до смерті свого батька ОСОБА_7, зокрема в 1976 році, що слідує з даних довідки Зеленогайської сільської ради (а.с. 33) та спростовує дані довідок цієї ж сільської ради про прийняття участі у вихованні та утриманні синів ОСОБА_6 позивачем і що також спростовує сам ОСОБА_3

ОСОБА_1 залишився проживати у будинку спадкодавця ОСОБА_6 після смерті її чоловіка. Шлюб між ОСОБА_6 та позивачем зареєстровано не було.

30 червня 2017 року ОСОБА_6 померла (а.с. 31). Позивач ОСОБА_1 на доведення своїх доводів щодо здійснення ним поховання ОСОБА_6 надав довідку про це сільської ради, в той час як відповідач ОСОБА_3 на спростування цих даних надав рахунок-замовлення на придбані ним 01.07.2017 року речі, необхідні для поховання (а.с. 27, 116).

Після смерті ОСОБА_6 виник спір між спадкоємцем першої черги сином ОСОБА_3 та позивачем ОСОБА_1 щодо прав останнього на частину спірного житлового будинку.

Як підставу своїх вимог ОСОБА_1 зазначає істотне збільшення вартості спірного нерухомого майна за рахунок його трудових зусиль та грошових вкладень за час спільного проживання із ОСОБА_6 однією сімєю.

Частина 2 ст.78 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст.17 ЗУ «Про власність», що введений в дію 15.04.1991 року, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною сумісною власністю.

Згідно ст.62, ст.74 СК України, який діє з 01.01.2004 року, то у разі істотного збільшення вартості майна, належного одному з подружжя, або чоловікові чи жінці, які проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, таке майно, у разі спору, може бути визнане за рішенням суду обєктом спільного сумісного майна подружжя.

Вказані правові норми можуть бути застосовані до правовідносин, що існували між позивачем та ОСОБА_6 у період з набрання ними чинності.

Як встановлено судом, спірний житловий будинок 1965 року побудови, отже не є спільно збудованим із ОСОБА_6, про що зазначено вище, а на підтвердження факту істотного збільшення вартості нерухомого майна за рахунок праці та грошових коштів позивача, такі докази, як пояснення свідків не можуть бути прийняті судом як допустимі (ч.2 ст. 78 ЦПК). Інші, надані стороною позивача докази щодо ступеня його трудових та грошових вкладень, не є достатніми, тобто такими, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність обставин, на які посилається позивач, зокрема ті, які б підтверджували будівництво спірного будинку спільно з ОСОБА_6 чи істотне збільшення вартості спірного майна за рахунок позивача, у звязку з чим вимоги ОСОБА_1 про визнання спірного майна його спільною сумісною власністю із ОСОБА_6 та визнання його прав як власника на 1/ 2 частину даного майна, не підлягають задоволенню.

Оскільки встановлення факту проживання позивача зі спадкодавцем ОСОБА_6 однією сімєю заявлено позивачем на підтвердження обставин, що тягнуть за собою певні майнові права позивача, зокрема права стосовно спірного нерухомого майна, то з відсутністю підстав для задоволення вимог позивача про визнання його майнових прав щодо спірного житлового будинку, необхідність встановлення вище вказаного факту є необґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 4, 19, 141, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, п. 3 Перехідних положень ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: факту його проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_6, померлою 30 червня 2017 року, у період з грудня 1978 року по 30 червня 2017 року; визнання нерухомого майна житлового будинку № 6 з господарськими будовами та спорудами по вул.Центральній (колишня Леніна) в селі Зелений Гай Вітовського району Миколаївської області спільною сумісною власністю позивача та ОСОБА_6 та визнання право власності ОСОБА_1 на 1/ 2 частку вказаного житлового будинку - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст рішення буде виготовлено 28 березня 2019 року, з якої обчислювати строк на подання апеляційної скарги.

З повним текстом рішення учасники справи можуть ознайомитись та отримати його копію в канцелярії суду 28 березня 2019 року.

Суддя Л.М. Семенова