Справа № 529/785/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 року Диканський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді Гвоздика А. Є.

при секретарі Скрипник Р. А.,

з участю позивача ОСОБА_1 його представника адвоката Матюха О.В.

та відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 ,-

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Диканька цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на рівну 1/2 частку у майні, встановлення порядку володіння і користування житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами, вселення до житлового будинку, зобов"язанні не чинити перешкоди у володінні і користуванні житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання спільною сумісною власністю подружжя, визнання за ним права власності на 1/2 частину у спільному майні подружжя, встановити порядок володіння і користування житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами, вселити позивача до житлового будинку та зобов`язати відповідача не чинити перешкоди у володінні у користуванні житловим будинком. Понесені ним судові витрати просить покласти на відповідача по справі.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що він та відповідач по справі перебували у шлюбі , який 16.10.2018 року було розірвано. В період шлюбу, ними було придбано будинок, розташований по АДРЕСА_1 . Право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за відповідачем по справі.

Позивач зазначає, що між ним та колишньою дружиною - відповідачем, не досягнуто згоди щодо користування спільно нажитим майном, оскільки остання забрала ключі від дверей, виганяла його з будинку, не давала та не дає змоги користуватися ним, як співвласнику такого. В той же час, під час його спроб користуватися цим будинком, шляхом вселення до нього, відповідач викликала поліцію, словесно ображала та принижувала його, залякувала та вела себе агресивно.

Його неодноразові спроби врегулювання спору в поза садовому порядку закінчувались невдало.

Вказані обставини і слугували підставою для звернення відповідача з вказаним позовом до суду.

Відповідач ОСОБА_2 в порядку ст. 178 ЦПК України подала до суду відзив на позов у якому зазначила, що на її думку позовна вимога щодо визнання в судовому порядку житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя є необґрунтованою та безпідставною, оскільки нею не чинились перешкоди позивачеві щодо оформлення належної йому 1/2 частини житлового будинку. З огляду на це відповідач ОСОБА_2 вважає, що у вказаній частині позовних вимог позивач створив штучно уявні перешкоди в реалізації свого права та безпідставно звернувся з даною позовною вимогою до суду .

В той же час, відповідач ОСОБА_2 пояснила, що позовні вимоги відносно встановлення порядку користування житлом, зобов`язання її не чинити перешкод у володінні та користуванні будинковолодінням, а також вселення позивача є безпідставними. Оскільки, останній, сам, добровільно припинив своє користування спірним житловим будинком. Він забрав свої речі, а також частину набутого майна та вибув з помешкання. На її неодноразові пропозиції повернутися проживати до будинку, ОСОБА_1 ігнорував. Вважає, що докази в цій частині вимог є такими, що не можуть встановлювати факт порушення права на власність та порушення права на проживання у будинковолодінні, а отже задоволенню не підлягають.

В свою чергу позивачем, 20.09.2019 року подано відповідь на відзив у якій зазначив, що відповідач вдалась до перекручування змісту пред`явленого позову, оскільки про поділ спільного майна колишнього подружжя він позовної вимоги не пред`являє. Відповідач ОСОБА_2 на його думку вказує неправдиву інформацію. Її твердження про його добровільне залишення помешкання є нелогічним та суперечить його життєвим інтересам, оскільки він є співвласником житла, окрім цього зареєстрований в ньому.

Позивач в своєму відзиві, з посиланням на Конституцію України зазначає, що кожне має право на житло, а розірвання шлюбу не передбачає позбавлення одного із подружжя належного йому житла та права власності.

В судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Матюх О.В. свої позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві та в судовому засіданні. Крім того адвокат Матюх О.В. суді змінив позовні вимоги позивача в частині відшкодування останньому, відповідачем судових витрат по справі. Так, адвокат просив суд стягти з відповідача та користь позивача лише судові витрати за надання професійної правничої допомоги в сумі 14 000 грн, судовий збір в сумі 5555,54 грн. та витрати возивача на проведення "віту про ( оцінку) вартість майна від 13.08.2019 року, що становить 1 000 грн.

В той же час відповідач ОСОБА_2 та її адвокат Таран Р.Ф. позовні вимоги в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частини житлового будинку за позивачем ОСОБА_1 визнали. Іншу частину позовних вимог вважали безпідставною, а отже такими, що не підлягають задоволенню.

При цьому, відповідач ОСОБА_2 пояснила, що на даний час позивач проживає з іншою жінкою на квартирі, а тому вона не заперечує щодо повернення до будинку її колишнього чоловіка але без його співмешканки.

Дослідивши документи справи, заслухавши пояснення сторін їх представників, свідків та оцінивши наявні в справі докази у сукупності, суд приходить до висновку, що змінені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до норм ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР, який діяв на момент набуття сторонами спірного житлового будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Судом встановлено, що сторони 27 квітня 2001 року зареєстрували шлюб, який 16.10.2018 року було розірвано.

Як вбачається з належно завіреної копії Договору купівлі-продажу, укладеного 28.05.2003 року, відповідач придбала житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, який розташовано по АДРЕСА_1 .вказаний договір у встановленому на той час порядку зареєстрований, про що здійснено відповідний запис у реєстрову книгу №14 за реєстровим № 1816.

Спірне будинковолодіння, згідно технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленого 22.05.2003 року в цілому складається з житлового будинку позначеного літ. А-1, сараїв - літ. Б, Д, погреба - літ. в, вбиральні - літ. Г, огорожі №2 ( а.с.№ 51-52).

Вказане будинковолодіння було придбане під час шлюбу, за спільні кошти подружжя, що вбачається з пояснень самих сторін, які наданні ними безпосередньо в судовому засіданні.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

При цьому, норми ст. 163 СК України зазначають, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

З ч. 1 ст. 70 СК України вбачається, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11"Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, накопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст. 77, 78 ЦПК України), і це є її процесуальним обов`язком (ст.ст.12, 81 ЦПК України).

Зі змісту ст. 81 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування лежить не на суду, а на сторонах.

Таким чином, враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про те, що спірний житловий житловий будинок з господарськими будівлями, є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки таке домоволодіння було набуто в період шлюбу сторін, інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі, а виходячи з принципу рівності часток 1/2 частина цього нерухомого майна фактично належить позивачу по справі. Тому з огляду на це позовні вимоги в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя, визнання за позивачем права власності на 1/2 частину житлового будинку є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про встановлення порядку володіння і користування будинковолодінням, вселення до житлового будинку, зобов`язання не чинити перешкоди, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

З пояснень сторін встановлено, що після розірвання шлюбу, позивач припинив проживання у спірному житловому будинку через неприязні відносини, які склалися між ними та відповідачем по справі. Також, відповідач ОСОБА_2 змінила замок у вхідних дверях, ключі від якого позивачеві не надала.

Окрім того, з дослідженої в судовому засіданні належно завіреної копії пояснення відповідача ОСОБА_2 наданих дільничному інспектору ОСОБА_4 , вбачається, що остання не буде впускати позивача до спірного будинку до вирішення між ними спору в судовому порядку.

З огляду на викладене суд не приймає до уваги твердження відповідача ОСОБА_2 та її представника, адвоката Тарана Р.Ф. щодо відсутності у позивача ОСОБА_1 перешкод у користування спірним житловим будинком.

Сам по собі факт зміни замка у вхідних дверях будинку свідчить про створення відповідачем обставин, які перешкоджають позивачеві, як співвласнику, вільно користуватися та володіти спірним майном, оскільки у останнього відсутній вільний доступ (вхід) до такого - відсутня змога фізично користуватися ним.

Свідок ОСОБА_5 , в судовому засіданні пояснив, що після розірвання шлюбу між сторонами, речі позивача ОСОБА_1 зберігались у гаражному приміщенні, які він останньому і допомагав перевозити до найманого житла.

В той же час свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 суду пояснили, що вони являються сусідами сторін та неодноразово чули сварки між сторонами по справі, які виникали стосовно проживання позивача ОСОБА_1 у спірному житловому будинку, як до розірвання шлюбу та і після. Вони бачили, як позивач з господарства, де залишилася проживати відповідач ОСОБА_2 , забирав свої речі.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка старший ДОП Диканського ВП Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_8 пояснив, що він виконуючи свої службові обов`язки дільничного інспектора, в 26 березня 2019 року отримав заяву від ОСОБА_1 про те, що його колишня дружина ОСОБА_2 - відповідач по справі, не впускає до будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 , виїхавши за вказаною адресою разом з останнім та його адвокатом Матюхом О.В., Там їх зустріла відповідач ОСОБА_2 та пояснила, що в темну пору доби вона посторонніх в будинок пускати не буде. Вхідні двері в будинок вона так і не відкрила.

Тому, з урахуванням всього наведеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення позивача у належну йому частину житлового будинку та зобов`язання не чинити перешкоди у володінні і користуванні житловим будинком з господарськми будівлями і спорудами є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи технічного паспорта, виданого 22.05.2003 року Приватним підприємством Полтавським бюро технічної інвентаризації "Інвентаризатор", спірний житловий будинок складається з коридору №1, площею 9,8 кв.м, ванни №2, площею 8,1 кв. м., кухні № 3, площею 8,9 кв.м., кімнати № 4, площею 8,9 кв.м., кімнати № 5, площею 15,3 кв.м., кімнати № 6 площею 21,1 кв.м., кімнати № 7 площею 9,8 кв.м., кладової № 8 площею 24,3 кв.м., веранди літ. Т.

Відповідач, ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила, що позивач проживає з новою дружино, з якою в свою чергу має намір вселитися до спірного житлового будинку, що зокрема може спричинити до відповідних незручностей як для неї так і для останніх. А тому, на її думку встановлення порядку користування спірним житловим будинком є недоцільним. Крім того нею та позивачем під час спільного проживання самовільно було змінено планування кухні, що не вказано в плані на будинок. Сам позивач до відповідача з відповідними пропозиціями та варіантами щодо встановлення порядку користування їх спільним майном до неї особисто не звертався.

Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми, слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування будинком кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Вказаний правовий висновок щодо застосування положень статті 358 ЦК України, висловлений Верховним Судом України у постанові від 03 квітня 2013 року № 6-12цс13.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснено, якщо виділ частини в будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом, встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор, тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

В той же час, роз`яснюється п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» - порушуючи справу по даній категорії, суддя зобов`язаний з метою забезпечення її своєчасного і правильного розгляду провести всі необхідні для цього підготовчі дії, зокрема, відповідно до заявлених вимог запропонувати сторонам подати або за їх клопотанням витребувати дані, окрім інших - висновки технічної експертизи щодо можливих варіантів поділу будинку в натурі або встановлення порядку користування ним відповідно до належних співвласникам часток.

Отже, з огляду на вказане, встановлення порядку володіння і користування житловим будинком між співвласниками, в судовому порядку, має місце лише за умови неможливості виділення належної йому частини в натурі.

Позивач ОСОБА_1 суду не надав відповідного висновку технічної експертизи щодо можливих варіантів поділу будинку в натурі або встановлення порядку користування ним. Вказані висновки необхідні для коректного та справедливого встановлення порядку володіння і користування житловим будинком, при наявній можливості для цього. За відсутності відповідного висновку експертизи, встановлення порядку володіння та користування спірним майном, може призвести до порушення права користування, вільного володіння однієї з сторін по справі належним майном, що загалом є неприпустимим.

Суд звертає увагу на рішення від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою), у якому Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів право домагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Дослідивши матеріали справи як кожен окремо так і в їх сукупності, виходячи з засад неприпустимості позбавлення права власності, або обмеження такого, справедливості та добросовісності, беручи до уваги той факт, що сторони по справі, як співвласники житлового будинку, не досягли домовленості щодо порядку користування спільною частковою власністю, при цьому, відсутній договір про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідченого нотаріально, відповідачем не надано відповідного висновку технічної експертизи, відсутність якого, при встановленні порядку володіння і користування може негативно вплинути на права іншого рівноцінного співвласника, суд приходить до висновку про безпідставність вимог позивача, а тому останньому слід відмовити в їх задоволенні за безпідставністю.

Окрім цього, позивач ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати, які складаються зі сплаченого ним судового збору, що становить сумою 5 555 грн. 54 коп., витрат на професійну правничу допомогу - 14 000 грн., та витрати на складання "Звіту про (оцінку) вартість майна", що становить 1000 грн.

Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу, проведенням експертиз, а також інші витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

В той же час, відповідно до ч. 1, п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи квитанцій сума сплаченого судового збору становить 5 256 грн. 21 коп, з яких стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 4 486 грн. 81 коп., що становлять суму прямо пропорційну задоволеним позовним вимогам, понесених витрат на правову допомогу - 14 000 грн. витрат на складання Звіту про (оцінку) вартість майна - 1000 грн..

Відповідно до ч. 5 ст. 141 ЦПК України якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми.

Таким чином з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати на загальну суму 19 486 грн. 81 коп.

Керуючись ст. ст. 321, 358, 372, 386, 391 ЦК України, ст. ст. 57, 60, 61, 63, 69, 70, 163 СК України, п. 6, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» , п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11"Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", ст. ст. 4 10, 12, 17, 81, 89, 133, 141, 158, 187, 200 ч. 3, 206 ч. 4, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Змінені позовні вимоги ОСОБА_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , до ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на рівну 1/2 частку у майні, встановлення порядку володіння і користування житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами, вселення до житлового будинку, зобов"язанні не чинити перешкоди у володінні і користуванні житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами, задоволити частково.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок з господарськими будівлями, розташований по АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частину житлового будинку розташованого по АДРЕСА_1 , який в цілому складається з житлового будинку позначеного літ. А-1, сараїв - літ. Б, Д, погреба - літ. в, вбиральні - літ. Г, огорожі №2.

Вселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у володінні та користуванні житловим будинком з господарськими спорудами і будівлями, розташованому по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 судові витрати по справі, які складаються з судового збору в сумі 4 486 грн. 81 коп., витрат на правову допомогу - 14 000 грн. та витрат на складання Звіту про (оцінку) вартість майна - 1000 грн., а всього 19 486 /дев"ятнадцять тисяч чотириста вісімдесят шість/ грн. 81 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Рішення набирає законної сили через 30 днів з дня його проголошення, якщо на нього не буде подана апеляційна скарга учасниками справи.

Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

Головуючий: