ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/1958/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.

секретар судового засідання Садік Н.Д.

за участю: позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу № 522/17731/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 липня 2019 року (суддя Мазурок О.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про стягнення середнього заробітку за затримку виконання судового рішення про поновлення на роботі, пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи та представників, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про стягнення середнього заробітку, пені, інфляційних втрат та 3 % річних. Мотивуючи тим, що рішенням Приморського районного суду від 30.11.2016 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано наказ в.о. голови правління ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» № 924-к від 18.12.2015 про оголошення ОСОБА_1 ; скасовано наказ в.о. голови правління ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» № 927-к від 21.12.2015 про оголошення ОСОБА_1 ; скасовано наказ в.о. голови правління ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» № 29-к від 20.01.2016 про звільнення ОСОБА_1 ; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Одеського регіонального відділу управління закупівельної діяльності ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України»; стягнуто з ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з дати звільнення 20.01.2016 по день винесення рішення у розмірі 109714,50 грн.; рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за 1 місяць в сумі 11226,60 грн. допущено до негайного виконання. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 14.06.2017 вказане рішення суду залишено без змін.

Проте, ПАТ «ДЗПКУ» рішення Приморського районного суду м. Одеси, що підлягало негайному виконанню, щодо поновлення його на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу за 1 місяць в сумі 11226,60 грн. виконало не своєчасно, а саме на посаді ПАТ «ДПЗКУ» поновило його лише 17.07.2017, а суму середнього заробітку у розмірі 11226,60 грн. виплатило тільки 02.11.2017.

Звертаючись до суду, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 01.12.2016 по 17.07.2017 у розмірі 78586 грн. 20 коп.; пеню (у розмірі подвійної ставки НБУ) за період з 01.12.2016 по 01.11.2017 у розмірі 271 558 грн. 60 коп.; 3 % річних за період з 01.12.2016 по 01.11.2017 у розмірі 309 грн. 11 коп.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу передано за підсудністю на розгляд до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 липня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі. При цьому, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт вважає, що суд зобов`язаний був застосувати положення ст. 236 КЗпП України, та задовольнити позовні вимоги, оскільки ОСОБА_1 05.10.2018 на підставі зазначених положень трудового законодавства звернувся до суду за захистом свого порушеного права, з огляду на те, що судове рішення, що підлягало негайному виконанню щодо поновлення ОСОБА_1 на роботі не було товариством виконано своєчасно. На думку апелянта, суд не в повному обсязі дослідив докази, які були надані позивачем в обґрунтування позовних вимог, та докази про звернення його до виконавчої служби з вимогою про примусове виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.11.2016, а також не взято до уваги ухилення відповідача щодо негайного виконання рішення суду.

АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 липня 2019 року без змін. Мотивуючи тим, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими. Вважає, що позивачем пропущено строки звернення до суду, визначені ст. 233 КЗпП України, з огляду на те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не є заробітною платою та законом визначено 3-місячний строк звернення до суду з такими вимогами. Крім того, розрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який визначений позивачем, є необґрунтованим, та положення ст. 625 ЦК України до трудових правовідносин не застосовуються.

В судовому засіданні позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали.

Представник відповідача в судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за затримку виконання судового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач мав звернутися до Приморського районного суду м. Одеси з заявою про виплату середнього заробітку відповідно до вимог ст. 236 КЗпП України. Крім того, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення пені, інфляційних втрат та 3 % річних, суд виходив з ненадання позивачем доказу того, що судом виносилась ухвала про виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за період з 01.12.2016 по 01.11.2017.

Однак, з такими висновками суду погодитися не можна з таких підстав.

Встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2017 року, у справі № 522/652/16ц ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника Одеського регіонального відділу управління закупівельної діяльності ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України», стягнуто з ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 109714 грн. 50 коп. Допущено негайне виконання рішення у частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 11226 грн. 60 коп. (а.с. 8-14).

На виконання зазначеного судового рішення видано виконавчі листи, які були пред`явлені до Печерського районного відділу ДВС м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Зокрема, 01.11.2017 було відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа № 522/652/16-ц, виданого Приморським районним судом м. Одеси 15.08.2017, про поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 11226 грн. 60 коп. (а.с. 43-45).

Разом з тим, 17.07.2017 згідно з наказом № 495-к ОСОБА_1 було поновлено на посаді начальника Одеського регіонального відділу управління закупівельної діяльності ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (а.с. 41, 83).

Звертаючись до суду, позивач посилався на порушення його прав, передбачених частиною п`ятою статті 235 КЗпП України, якою встановлено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню. При цьому, позивач лише у жовтні 2018 року звернувся до суду з цим позовом. Питання про поновлення строків звернення до суду не порушував, причини пропуску не зазначав.

Частиною сьомою статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до статті 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

За змістом положень статті 236 КЗпП України, затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.

Крім того, зазначена вище стаття КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, в цьому випадку вчасного пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

З матеріалів справи вбачається, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2016 року у справі № 522/652/16ц про поновлення позивача на роботі підлягало негайному виконанню, але, в порушення вимог частини сьомої статті 235 КЗпП України, а також принципу обов`язковості судового рішення фактично було виконано роботодавцем лише 17.07.2017.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України, трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України).

Припинення, розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника.

З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем.

До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Вказаний висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 522/13736/15.

З огляду на те, що наказ про поновлення позивача на роботі було видано роботодавцем 17.07.2017, а позивач звернувся до суду 05.10.2018, тобто з пропуском строку, передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України, не порушивши питання про поновлення пропущеного строку, у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за затримку виконання судового рішення про поновлення на роботі слід відмовити у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України у конструкції Цивільного кодексу України розташована у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Кодексу. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а так само й на грошові зобов`язання, що виникли на підставі рішення суду та за своєю правовою природою носять цивільно-правовий характер.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових, сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Відповідно, до спірних правовідносин щодо тривалого, на думку позивача, невиконання судового рішення про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України), оскільки спірні правовідносини врегульовані трудовим законодавством. А тому, позовні вимоги щодо стягнення на користь позивача інфляційних втрат та 3 % річних задоволенню не підлягають.

Крім того, не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення пені за період з 01.12.2016 по 01.11.2017 у розмірі подвійної облікової ставки відповідно до Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», оскільки цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, та до спірних правовідносин не може бути застосований.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про стягнення середнього заробітку за затримку виконання судового рішення про поновлення на роботі, пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складе ння повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 грудня 2019 року.

Суддя-доповідач /підпис/ І.В. П`єнта

Судді: /підпис/ А.П. Корніюк

/підпис/ О.І. Талалай

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду І.В. П`єнта